УИЛИЯМ   МАКДОНАЛД
к   о   .
новия

cLv

Уилиям Макдоналд
Коментар
на Нобия ЗаВет
Том1
Матей - Йоан
Издателство ВЕРЕН
п. к. 91, София 1408
cLv
Christliche
Literatur-Verbreitung e.V.
Postfach 110135.33661 Bielefeld

© 1989 by William MacDonald    .
Оригинално заглавие: Believer's Bible Commentary - New Testament
© на българското издание 1993
CLV • Christliche Literatur-Verbreitung
Postfach 11 01 35 • 33661 Bielefeld
Превод от английски: Екатерина Абадзкиева
Предпечатна подготовка: Издателство ВЕРЕН
п. к. 91, София 1408
Корица: Dieter Otten, Bergneustadt
Типография: Graphischer Grossbetrieb Possneck
ISBN 3-89397-342-7

Съдържание
Съдържание
Предговор на издателите	7
Предговор на автора	8
Увод на редактора	9
Съкращения	11
Увод към Новия Завет	13
Увод към Евангелията	17
Евангелието според Матей	22
Въведение	22
Схема на излоЖението	25
Коментар	25
Небесното царство	33
Евангелието	41
Отношението на вярващите към закона	46
Разводът и повторната Женитба	49
Постът	    .   55
Отклонение върху учението за съботата	86
Крайни белеЖки	177
Библиография	179
Евангелието според Марко	181
Въведение	181
Схема на изложението	183
Коментар	183
5

Съдържание
Крайни белеЖки		252
Библиография		253
Евангелието според Лука		255
Въведение		255
Схема на излоЖението		257
Коментар		257
Крайни белеЖки .		386
Библиография     .		388
Евангелието според Йоан		389
Въведение		389
Схема на излоЖението	   .   .	393
Коментар		393
Крайни белеЖки		532
Библиография		535

ПредгоВор на издателите

УВаЖаеми читателк),
С настоящото издание искаме да по-
пълним една празнота В съвременната
българска християнска литература.
Спрели сме се на автора Уилиям Мак-
доналд поради редица предимства на
неговия коментар. Той е написан сби-
то и точно на прост и разбираем език.
Не са пропуснати трудни пасаЖи, а на
редица места са дадени по няколко ал-
тернативни тълкувания. Използване-
то на настоящия коментар ще Ви
позволи да се запознаете с най-разп-

ространените схващания в световно-
то християнство. Произходът на та-
зи книга има духовната ценност, че е
плод на личния Живот на автора с
Библията.
Издателството започва с коментара
на четирите Евангелия и В още два
тома ще издаде целия коментар на
Нобия Завет. Ще следва и издаване на
коментар на Стария ЗаВет.
Издателство Верен

ПредгоВор на aBmopa

Книгата „Коментар на Новия Завет"
е написана с цел да помогне на средно
напредналия християнин да стане се-
риозен ученик на БоЖието СлоВо. Ня-
ма такъВ коментар, който да моЖе да
заеме мястото на Библията. Най-доб-
рото, което един коментар моЖе да
направи, е да обясни най-общо значени-
ето на тоВа, което Библията иска да
каЖе, а после да насочи читателя от-
ноВо към Библията за по-нататъшно
изучаване на текста.
Книгата е написана на прост, попу-
лярен език. Тя няма претенции за науч-
но или дълбоко теологично съчинение.
Повечето Вярващи нямат познания по
оригиналните езици на Стария и Но-
вия Завет, но това не им пречи да се
обръщат за съвет към Словото. Аз
съм убеден, че системното изучаване
на Библията прави християнина добър
пред Бога работник, който няма от
какво да се срамува, като излага право
словото на истината (2 Тим. 2:15).
Коментарите са кратки, сбити и
засягат същността на текста. За да
получи обяснение на някой пасаЖ, чи-
тателят не трябва да се бори с ог-
ромно количество коментар. Темпо-
то на съвременния Живот налага под-
насянето на истината да става на

малки части, които да могат лесно да
се усвояват.
Трудните пасаЖи също не са избег-
нати. В много случаи се дават по ня-
колко обяснения, така че читателят
да моЖе да реши кое от тях съответ-
ствва най-точно на контекста и на
останалата част от Библията.
За добрия християнин познаването
на Библията не е достатъчно. НуЖно
е още и практическо прилагане на Сло-
вото в Живота. И така, „Коментар
на Новия Завет" се стреми да предло-
Жи пътища за реалното прилагане на
БоЖието Слово в Живота на Негови-
те слуЖители.
Ако решите да използвате тази
книга, без да използвате Библията, тя
моЖе да се окаЖе за Вас no-скоро ка-
пан, отколкото помощно четиво. Ако
обаче решите да я използвате като
стимул за самостоятелно изучаване
на БоЖието Слово и за обучение 6 пос-
лушание на БоЖиите наставления, то-
гаВа ще постигнете нейните цели.
Нека Светият Дух, Който е вдъхно-
вил написването на Библията, да осве-
ти ума на читателя в това чудесно
начинание - опознаването на Бога чрез
Неговото СлоВо.

УВод на редактора

„Не пренебрегвайте коментарите!"
ТоВа беше съВетът, който един учи-
тел от Емауското Библейско училище
даде на сВоите ученици В края на 50-те
години. Поне един от неговите учени-
ци не забрави тези думи през следва-
щите тридесет години. Учителят бе-
ше Уилиям Макдоналд, авторът на
„Коментар на Новия Завет". Учени-
кът беше настоящият редактор, Ар-
тър фарстад, по онова време незрял
първокурсник в неговото училище. В
Живота си той беше прочел само един
коментар*- „В небесните висини"
(Ефесяните) от Хари Айрънсайд. До-
като четеше коментарите всяка ве-
чер през едно лято като млад Ьноша,
Арт фарстад откри истинското зна-
чение на тълкувателните книги.
Що е коментар?
Какво точно е коментарът и защо
ние не трябва да го пренебрегваме?
Наскоро един изтъкнат християнски
издател изброи петнайсет вида книги,
свързани с Библията. Няма да бъде из-
ненадващо, ако някои хора не знаят по
какво точно коментарът се различава
от книгата, която изучава Библията,
от конкорданса, атласа или библейс-
кия речник например.
Коментарът пояснява или спомага
за разбирането на текста, следвайки
го стих по стих или параграф по параг-
раф. Някои християни се отнасят с
недоверие към коментарите, като
казват: „Аз искам да слушам само
Словото и да чета само Библията."
Звучи много убедително, но не е вярно.
Коментарът представлява просто
най-добрият (но и най-трудният!) на-
чин за обяснение на Библията - учене и
проповядване на БоЖието Слово стих
по стих в напечатан вид. Някои книги
(като тази на Айрънсайд) представля-
ват буквално напечатани проповеди.

Освен това на английски език са преве-
дени и най-големите тълкувателни
книги на Библията от всички времена
и на Всички езици. За съЖаление пове-
чето от тях са толкова дълги, толко-
ва старомодни и толкова трудни, че
могат да обезкураЖат и дори да сък-
рушат любознателността на повече-
то обикновени християни.
Видове коментари
Теоретично всеки, който се интересу-
ва от Библията, моЖе да напише ко-
ментар. Поради тази причина има
както много либерални, така и силно
консервативни коментари, а така съ-
що и такива, които представляват в
различна степен съчетания на либе-
ралното и консервативното. „Комен-
тар на Новия Завет" е консервативна
книга, която приема Библията за
единственото вдъхновено и безупреч-
но БоЖие Слово, което е напълно дос-
татъчно за упраЖняване и практику-
ване на християнската вяра. Има ко-
ментари, които се занимават изклю-
чително с техническата страна на
Писанията (например тънки подроб-
ности от синтаксиса на гръцкия и
староеврейския език), както и други,
които представляват съвсем свобод-
ни съчинения. „Коментар на Новия
Завет" заема едно средно полоЖение
меЖду тези две крайности. Необходи-
мите подробности от текста се обяс-
няват в крайните белеЖки на всяка
книга. Нито един труден пасаЖ или
спорно прилоЖение на текста не се ос-
тавят, без да се обяснят сериозно и
задълбочено. Книгата на господин
Макдоналд е богата на обяснения. Не-
говата цел е не създаването на обик-
новени редови християни, а на последо-
ватели.
Коментарите се различават също
така и по теологичната си принад-

УВод на редактора

леЖност - В тоВа отношение те би-
Ват консерВатиВни или либерални,
протестантски или римо-католичес-
ки. „Коментар на Новия Завет" е една
консервативна, протестантска и
предмилениумна книга.
Как да използвате книгата
„Коментар на Новия Завет"
Има няколко начина за работа с тази
книга. Ние Ви предлагаме следната
последователност:
ПреглеЖдане на книгата - Ако харес-
Вате или обичате Библията, Вие ще
изпитате удоволствие да преглежда-
те тази книга, четейки само отделни
места или пасаЖи, за да усетите ат-
мосферата на цялата книга.
Четене на определени пасаЖи - Ако
не разбирате някой стих или имате
нуЖда от допълнителни разяснения,
потърсете го на съответното място
в текста и бъдете сигурни, че ще на-
мерите добър материал за четене.
Доктринално четене - Ако изучава-
те доктрината за съботния ден, бап-
тизма, богоизбирането или Триединс-
твото, потърсете пасаЖите, които
се занимават с някоя от тези теми.
В крайните белеЖки са дадени есета
или обяснения Върху много от тези
теми. Използвайте конкорданса, за да
намерите мястото на клк>човите ду-
ми, които ще ви покаЖат къде да отк-
риете коментарите по Въпроси, раз-
лични от споменатите в тридесет и
седемте екскурса.
Четене на Библията - Ако вашето
неделно училище или събрание разглеЖ-

да някоя книга от Новия Завет, вие
моЖете много да се обогатите (и да
вземете активно участие 8 дискусии-
те), като четете всяка седмица обяс-
ненията върху пасаЖа, който ще се
разглеЖда предварително. (Разбира се,
ако вашият ръководител също използ-
ва „Коментар на Новия Завет" като
основно помагало, вие моЖете да из-
ползвате друга тълкувателна книга!)
Четене на цялата книга - Би тряб-
вало всеки християнин да прочете ця-
лата Библия някой ден.
В цялата Библия има доста трудни
пасаЖи, за разбирането на които една
гриЖливо написана, консервативна
книга като „Коментар на Новия За-
вет" моЖе да ви предлоЖи сериозна
подкрепа. Вие моЖе да започнете да
изучавате Библията на етап „хранене
с биберон" (хранително, но не особено
вкусно) и с помощта на тази книга да
стигнете до етапа „угощение с шоко-
ладов пай".
Съветът на господин Макдоналд
към мен преди 30 години беше: „Не
пренебрегвайте коментарите!". След
като много внимателно изучих него-
вия коментар към Новия Завет, дока-
то го редактирах за новото издание
на превода на Библията от Кинг
ДЖеймс, мога да отида една стъпка
по-нататък и да дам следния съвет:
„Не пропускайте да изпитате удовол-
ствието от четенето на комен-
тари!"

10

Съкращения
Съкращения на заглавията на книгите от Стария Завет

Бит.
Изх.
ЛеВ.
Чие.
Второзак.
Ис. НаВ.
Съд.
Рут
Щаре
2 Царе
ЗЦаре
4 Царе
1Лет.
2Лет.
Ездра
Неем.
Ест.
ЙоВ
Пс.
Пр.
Мат.
Марко
Лука
Йоан
Деян.
Як.
1	Петр.
2	Петр.

1	Йоан
2	Йоан
ЗЙоан
Юда
Римл.
1Кор.

Битие	Екл.	Еклисиаст	
Изход	Пес.	Песен на Песните	
ЛеВит	Ис.	Исая	
Числа	Ер.	Еремия	
Второзаконие	Плач.	Плачът на Еремия	
Исус НаВиеВ	Езек.	Езекиил	
Съдии	Дан.	Даниил	
Рут	Ос.	Осия	
1 Книга на Царете	Йоил	Йоил	
2 Книга на Царете	Ам.	Амос	
3 Книга на Царете	АВ.	АВдий	
4 Книга на Царете	Йона	Йона	
1 Книга на Летописите	Мих.	Михей	
2 Книга на Летописите	Наум	Наум	
Ездра	АВак.	АВакум	
Неемия	Соф.	Софония	
Естир	Агей	Агей	
ЙоВ	Зах.	Захария	
Псалми	Мал.	Малахия	
Притчи			
Съкращения на заглавията на книгите от Новия Завет	
Евангелие от Матей	2Кор.	2 Поел. към Коринтяните	
Евангелие от Марко	Гал.	Послание към Галатяните	
Евангелие от Лука	Еф.	Послание към Ефесяншпе	
Евангелие от Йоан	Фил.	Послание към филипяните	
Деянията на апостолите	Кол.	Послание към Колосяните	
Послание Яковово	1Сол.	1 Послание към Солунците	
1 Послание на Петър	2 Сол.	2 Послание към Солунците	
2 Послание на Петър	1Тим.	1 Послание към Тимотей	
1 Послание на Йоан	2 Тим.	2 Послание към Тимотей	
2 Послание на Йоан	Turn	Послание към Turn	
3 Послание на Йоан	филим.	Послание към филимон	
Послание на Юда	Е8р.	Послание към Евреите	
Послание към Римляните	Откр.	Откровението на Йоан	
1 Поел. към Коринтяните

Съкращения на различните версии, преводи и парафразирани
издания на Библията
АСПБ	Американски стандартен превод на Библията
НБфУГ        Номерирана Библия от ф. У. Грант
НПБдасНД НоВ превод на Библията от Дркон Нелсън Дарби

11

Съкращения
ПБДЖБф	Парафразирана Библия от ДЖ. Б. Филипс
ПБКДзк	Превод на Библията от Кинг ДЖеймс
РПБКУ	Разширен превод на Библията от Кенет Уест
ЖБ	Живата Библия
НАСПБ	Нов американски стандартен превод на Библията
НАБ	Нова английска Библия
НМПБ	Нов международен превод на Библията
НИПБКДЖ	Ново издание на превода на Библията от Кинг ДЖеймс
РИСПБ	Ревизирано издание на стандартния превод на Библията
РИ(А)	Ревизирано издание (Англия)
12

УВод към НоВия ЗаВет
„Историческата и духовната ценност на книгите от Новия Завет е много
по-голяма от техния брой и големина, а влиянието им върху Живота на отделния
човек и човешката цивилизация като цяло е невъзможно да се измери. В тях
денят, който започна да се зазорява в Едемската градина, достигна своето
пладне. В тях старозаветният Христос от Писанията на пророците се изяви
като историческия Христос от Евангелията, Христос с Житейската
опитност от Посланията и Христос на славата от Откровението."
У. Греъм Скрофи

I. Защо тези книги се наричат
„Нов Завет"?
Преди да навлезем 6 дълбоките Води
на изучаването на НоВия Завет или в
сравнително no-плитките води на за-
познаването с една определена книга,
би било полезно да изброим накратко
някои общи факти за Свещените Кни-
ги, които наричаме „Нов Завет".
Думите „завет" или „договор" са
преводи на една и съща гръцка дума,
(diatheke). Има няколко места в ста-
роеврейския текст, където е трудно
да се каЖе коя от двете думи е по-
точна. Използването на думата „за-
вет" в заглавието на Светото Писа-
ние е за предпочитане, защото Слово-
то представлява един пакт, сък>з или
договор меЖду Бог и Неговия народ.
Той се нарича Нов Завет (или Дого-
вор), за да се различи от Стария (или
„По-стария") Завет.
И двата Завета са вдъхновени от
Бога и затова са ваЖни за всички хрис-
тияни. Но за вярващия 8 Исус Хрис-
тос е по-естествено да се обърне към
онази част от Библията, която опис-
ва нашия Господ и Неговата църква, и
начина, по който Той Желае да Живеят
Неговите ученици.
Връзката меЖду Стария и НоВия За-
вет е обяснена много сполучливо от
Августин:

„Новият ЗаВет представлява Ста-
рия в скрит вид;
Старият Завет е Новият в открит
вид."
II. Новозаветният канон
Думата „канон" (гр. капоп) означава
„мярка", която слуЖи за измерване или
оценяване на нещо. Новозаветният
канон представлява сбор от вдъхнове-
ни книги. Откъде знае/л, че това са
единствените книги, които трябва да
бъдат вклк)чени 6 канона, или, казано с
други думи, че всички тези двадесет и
седем книги трябва да бъдат вклкзче-
ни в него? Откъде моЖем да бъдем си-
гурни, че точно тези, а не някои други,
са книгите на Библията, след като
още в първите дни на християнство-
то са били написани много християнс-
ки книги и послания, вклк>чително и
еретични такива.
Често се казва, че списъкът на кано-
на е бил съставен от един църковен
събор в края на III в. сл. Хр. Всъщност
книгите са станали канонични веднага
щом са били написани. Още тогава Бо-
Жии слуЖители и проницателни Него-
ви ученици са разпознали БоЖието сло-
во, както Петър е сторил това с пи-
санията на Павел (2 Петр. 3:15, 16).
Но в някои църкви е имало известни
спорове за някои от книгите (напр. за
Юда, 2 и 3 Послание на Йоан).

13

УВод към Новия Завет

В повечето случаи обаче, ако книга-
та е била написана от апостол, от
Матей, Петър, Йоан или Павел, или
от някой от апостолската група ка-
то Марко или Лука, не е имало никак-
во съмнение за каноничността на та-
зи книга.
Църковният събор, на който наши-
ят канон е бил официално признат, е
узаконил онези книги, които са били
всеобщо приети в продълЖение на
много, много години. На този събор е
бил съставен не вдъхновен списък от
книги, а списък от вдъхновени книги.
III. Авторство
БоЖественият Автор на Новия Завет
е Светият Дух. Той е Вдъхновителят
на Матей, Марко, Лука, Йоан, Павел,
Яков, Петър, Юда и анонимния автор
на Посланието към евреите (вЖ. Увод
към Посланието към евреите) за на-
писването на тези книги. Най-добро-
то и най-правилно разбиране на проб-
лема за авторството на Новозавет-
ните Книги е обяснението с „двойно-
то авторство". Мнението, че Нови-
ят Завет има само до известна сте-
пен БоЖествен произход, а в остана-
лата си част е човешко произведение,
е неправилно, тъй като той е изцяло
човешки и изцяло БоЖествен едновре-
менно. БоЖественият елемент е пред-
пазил човешкия елемент от допуска-
нето на каквито и да било грешки. Ре-
зултатът от това взаимодействие,
който виЖдаме 6 оригиналните ръко-
писи, е една безпогрешна и безупречна
книга.
За да моЖем по-добре да разберем
проблема с двойното авторство на
написаното Слово, ще използваме ана-
логията с двойната природа на Живо-
то Слово, Което е нашият Господ,
Исус Христос. Той не е само отчасти
Човек и отчасти Бог (като боговете
в гръцките митове), а е изцяло Човек
и изцяло Бог едновременно. Неговата
БоЖествена природа е предпазила на-

пълно човешката Му природа от до-
пускането на каквато и да било греш-
ка или грях.
IV.	Датиране
За разлика от Стария Завет, който е
бил писан в продълЖение на почти ця-
ло едно хилядолетие (1400-400 г. пр.
Хр.), Новият Завет е бил написан са-
мо за половин век (50-100 г. сл. Хр.).
Начинът, по който новозаветните
книги са подредени в настоящата Биб-
лия, се счита за най-подходящ за църк-
вите от всички времена. В първите
книги се говори за Живота на Христос,
в следващите - за църквата, после се
дават указания за тази църква и нак-
рая се разкрива бъдещето на църквата
и света. ПодреЖдането на книгите
обаче не следва реда на тяхното на-
писване. Те са били написани в отговор
на необходимостта на хората от тях.
Най-напред са били написани Послани-
ята, или „Писмата към младите църк-
ви", както ги нарича Филипс. Вероят-
но по средата на нашия първи век са
били написани Посланието на Яков и
Посланията към галатяните и солун-
ците като писма към съответните
църкви.
Евангелията са били следващите
книги по реда на тяхното написване,
като Евангелието от Матей или от
Марко е било написано първо, от Лука
след това и от Йоан най-накрая. Пос-
ледната от всички книги е Открове-
нието, която вероятно е била написа-
на към края на първи век сл. Хр.
V.	Съдържание
СъдърЖанието на Новия Завет моЖе
да се обобщи съвсем накратко, както
следва:
Исторически книги
Евангелията
Деянията
Епистоларни книги
Посланията на Павел

14

УВод към Новия Завет

Общите Послания
Пророчески книги
Откровението
Всеки християнин, които изучи доб-
ре съдържанието на тези книги, моЖе
да се счита за „отлично подготвен за
извършването на добри дела".
Ние се молим книгата „Коментар
на Новия Завет" (КНЗ) да стане едно
добро помагало за възпитаването на
точно такива християни.
VI. Език
Новият Завет е написан на разговорен
език (наречен koine, или „обикновен
гръцки"). Това е бил вторият най-раз-
пространен език през първото столе-
тие от н. е. - толкова известен и пов-
семестен, колкото английския днес.
Така както топлият и цветист
стил на староеврейския език идеално
приляга на пророчествата, поетич-
ността и повествованието на Стария
Завет, така и гръцкият език е бил
подготвен от БоЖието провидение, за
да послуЖи като удивително средство
за изявлението на Новия Завет. Завое-
вателните походи на Александър Ве-
лики са спомогнали до голяма степен
за широкото му разпространение из
далечни земи, където неговите Войни-
ци са разговаряли с местното населе-
ние на един доста опростен и популя-
рен Вариант на гръцкия език.
Прецизността на глаголните Време-
на, падеЖи и лексика и някои други под-
робности на гръцкия език го праВят
идеален за съобщаване на ваЖните
доктринални истини, съдърЖащи се В
Посланията, меЖду които особено
място В това отношение заема Пос-
ланието към римляните.
Макар и да не е бил елитен литера-
турен език, koine не е бил и „език на
улицата", нито пък развален гръцки.
Някои части на Новия ЗаВет - Посла-
нието към евреите, Посланието на
Яков и 2 Петрово Послание - прите-
Жават Висока литературна стойност.

Лука също звучи почти класически на
някои места и дори ПаВел пише много
красиВо В някои случаи (напр. 1 Кор.
13,15).
VII. Преводи
Английският език е облагодетелстван
с много (дори прекалено много!) прево-
ди на Библията. Те могат да бъдат
групирани в четири категории:
1.	Съвсем буквални преводи
„Новият" (от 1871 г.) превод на
Библията от ДЖ. Н. Дарби, английс-
кото ревизирано издание на Библия-
та от 1881 г. и неговият американс-
ки вариант и американският стан-
дартен превод (1901 г.) предават
текста изклкзчително буквално. То-
ва ги прави добри помощници при
изучаването на Библията, но не
толкова добри за поклонение, чете-
не пред аудитория или учене наи-
зуст. В този смисъл най-популярен
сред широките християнски маси си
остава преводът на Библията от
Кинг ДЖеймс.
2.	Пълно покритие с оригинала
Има преводи, които са доста бук-
вални и едновременно с това след-
ват съвсем точно староеврейския
или гръцкия оригинал там, където
това се позволява от английския
език. Добрият стил и идиоматич-
ността на английския език обаче на-
лагат на места и малко по-свободни
интерпретации, които не засягат
същността на текста. Такива са
преводите на Библията от Кинг
ДЖеймс, ревизираното издание на
стандартния превод на Библията и
новият американски стандартен
превод на Библията. За съЖаление
РИСПБ ни предлага един превод на
Стария Завет, който принизява ме-
сиянските пророчества, макар и
преводът на Новия Завет да е общо
взето благонадеЖден. Тази тенден-

15

УВод към Новия ЗаВет

ция не е съвсем чуЖда и на някои
много сериозни изследователи. АВ-
торът на тази книга осноВаВа сВое-
то изследване на НИПБКДЖ като
на най-Жизнеспособен Вариант, взел
максималното от красивия, но арха-
ичен стил на Кинг ДЖеймс и съвре-
менния английски език, без остаря-
лата употреба на местоименията
thee u thou*. Освен това в него се за-
пазват много стихове и думи, които
липсват 6 повечето съвременни пре-
води (8Ж. белеЖките на края на кни-
гата).
3. Динамична равнозначност
с оригинала
Този Вид превод е по-сВободен от
пълното покритие с оригинала и по-
някога прибягва до перифразиране,
което е напълно допустимо, стига
читателят да е информиран за то-
ва. Преводът на Библията от Мо-
фат, новата английска Библия, но-
вият меЖдународен превод на Биб-
лията и Ерусалимската Библия по-
падат в тази категория. На места
има опити за ВъвеЖдане на цели из-
речения 8 езикови структури, които
Йоан и Павел биха използвали, ако
пишеха днес, и то на английски. Този
похват не е съвсем за пренебрегване,
стига да се прилага по-консерватив-
но.

4. Езикови перифрази
Перифразата предава значението на
текста, като променя начина на из-
разяването на мисълта. Много чес-
то тя си позволява прекалено голя-
ма свобода, особено когато започва
да прибавя нови мисли. Обикновено
текстът, който се получава, е дос-
та различен от оригиналния текст
по отношение на употребените ду-
ми. Затова винаги съществува опас-
ност от прекаляване в интерпрета-
циите. Живата Библия например,
макар и да има формата на пропо-
вед, съдърЖа много интерпретации,
които могат да се нарекат в най-
добрия случай спорни.
Описателният Вариант на Библия-
та от ДЖ. Б. Филипс (който той
нарича превод) е чудесен като лите-
ратурно произведение. Но когато го
четем, разбираме, че авторът обик-
новено изразява със свои думи онова,
което вярва, че Петър и Павел са
искали да каЖат с техни думи.
Добре е човек да има по една Библия
от три от тези групи преводи, за да
моЖе да сравнява. Ние считаме оба-
че, че преводът на пълното покри-
тие с оригинала е най-сигурният по-
мощник за подробното изучаване на
Библията, каквато е и целта на
КНЗ.

* Лични местоим., 2 л. eg. ч., тебе, ти -
Бел. на преВ.
16

УВод към ЕВангелията
„Евангелията са първите плодове на всички писания."
Ориген

I. Нашите БоЖествени Евангелия
Всеки, който е изучавал литература,
познава добре разказа, романа, пиеса-
та, поемата и биографията, а така
също и някои други литературни фор-
ми. Но след идването на нашия Господ
Исус Христос на земята се появи нео-
бходимостта от цяла една нова лите-
ратурна'форма - евангелието. Еванге-
лията не са биографии, въпреки че
имат силни биографични елементи. Не
са и разкази, въпреки че съдърЖат
притчи, като например притчите за
блудния син и за добрия самарянин, ко-
ито са толкова интересни, колкото и
всеки друг литературен разказ. Някои
притчи бяха използвани като основа
за написването на разкази и романи.
Евангелията не са и документални ре-
портажи, макар и да съдърЖат съвсем
точни, понякога много сгъстени опи-
сания на разговори и беседи меЖду Гос-
под Исус и другите.
Освен това евангелието е не само
уникална литературна форма, но и
форма, чиято канонична отливка бива
счупена веднага след написването на
Евангелията от Матей, Марко, Лука
и Йоан. Това са и единствените Еван-
гелия, признати от ортодоксалните
християни в продълЖение на близо две
хиляди години. Имало е и много други
книги, написани от еретици, които са
били наречени от техните автори
„Евангелия", но те са се оказали без-
дарни средства за разпространяване
на ереси (като например гностициз-
ма).
Но защо четири Евангелия? Защо не
пет, в съответствие с петте книги

на Мойсей, които да образуват също
едно ПетокниЖие? Или защо не само
едно дълго Евангелие, без всичките
тези повторения и с много повече
място за чудесата и притчите?
Всъщност опитите за „хармонизира-
не" или свързване на четирите Еванге-
лия в едно датират още от времето
на „Diatessaron" от Тициян през II в.
от н. е.
Според теорията на Иреней същес-
твуването на четирите Евангелия се
обяснява с числото четири, което е
число на универсалността и съответ-
ства на четирите части и посоки на
света.
II. Четирите символа
Много хора и особено артистичните
натури отделят голямо внимание на
паралела, който се прави меЖду чети-
рите Евангелия' и четирите символа в
Езекиил и Откровението: лъва, вола
(или телето), човека и-орела. Мнения-
та, свързани с тълкуването на този
паралел обаче, са доста, и то различ-
ни. Ако човек приеме съществуването
на тези атрибути (както ги наричат
в изкуството) за вярно, то тогава би
могло да се каЖе, че лъвът най-много
подхоЖда като характеристика на
Евангелието от Матей - царското
Евангелие за Лъва на Юда. Волът ка-
то товарно Животно много добре
приляга на разказа на Марко - Еванге-
лието за СлуЖителя. Човекът е опре-
делено клк>човата фигура в Лука -
Евангелието за Човешкия Син. Дори в
стандартния „Речник за синоними, ан-
тоними и предлози" се казва, че „оре-
лът е атрибут на Св. Йоан, като сим-

17

Увод към Евангелията

вол на величественото, свръхестест-
вено откровение".1
III. Четирите типа читатели
МоЖе би най-доброто обяснение за на-
личието на четирите Евангелия е то-
ва, че Светият Дух търси да достиг-
не до четири различни типа хора. Това
са четирите древни типа, които все
още имат своите ясни аналози и сред
съвременните хора.
Общоприето е мнението, че Еванге-
лието от Матей е най-еврейското от
всички Евангелия. Цитатите от Ста-
рия Завет, подробните беседи, родос-
ловието на нашия Господ и преоблада-
ващият семитски тон могат да се за-
белеЖат още при първото му четене.
Евангелието от Марко, което веро-
ятно е било написано в самата столи-
ца на империята, е предназначено за
римляните, а така също и за милиони-
те подобни на тях хора, които много
повече обичат действието, отколко-
то мисълта. По тази причина това
Евангелие отделя много повече място
на чудесата, отколкото на притчите.
Тук липсва списъкът с родословното
дърво на Исус, защото нито един рим-
лянин не би се заинтересувал от ев-
рейския произход на един Слуга.
Евангелието от Лука е писано за
гърците и за онези римляни, които са
обичали и ревностно подраЖавали на
гръцката литература и изкуство. То-
зи тип хора харесват красотата, чо-
вечността, културния стил и литера-
турното съвършенство. Евангелието
на образования Лука притеЖава всич-
ко това. Освен съвременните гърци
французите са хората, които най-вече
съответстват на този тип. МоЖе би
тази е причината един французин да
каЖе, че Евангелието на Лука е „най-
красивата книга на света" (вЖ. Увод
към Лука).
Какво остава за Йоан? Евангелието
от Йоан е универсалното Евангелие, в
което има по нещо за всички хора. То

е до голяма степен проповедническо
Евангелие (20:30, 31), но това не му
пречи да бъде Високо ценено от големи
християнски мислители. Би могло да
се предполоЖи, че Евангелието от Йо-
ан е било написано за така наречената
„трета раса", както езичниците са
наричали ранните християни, които
не са били нито евреи, нито езичници.
IV. Други мотиви, свързани
с числото четири
Има някои други мотиви в СЗ, свърза-
ни с числото четири, които много
добре прилягат на най-ваЖните особе-
ности на четирите Евангелия.
„Отрасълът" или „Издънката" ка-
то наименование на нашия Господ се
появяват в следните стихове:
„...на Давида... Отрасъл,... Цар" (Ер.
23:5, 6)
„СлуЖителя Си, ОТРАСЪЛА" (Зах.
3:8)
„МъЖът... ОТРАСЪЛ" (Зах. 6:12)
„Издънката Господна" (Йехова) (Ис.
4:2)
Има също така четири обръщения в
СЗ, които точно съответстват на
главните теми на Евангелията:
„Ето, твоят Цар" (Зах. 9:9)
„Ето, Моят СлуЖител" (Ис. 42:1)
„Ето, МъЖът" (Зах. 6:12)
„Ето, Господ Йеова" (Ис. 40:9)
Има u един последен паралел, който
не е толкова явен, но който много хо-
ра са били благословени да открият.
Четирите цвята на платовете в ски-
нията имат символични значения, кои-
то също подхоЖдат на четиристран-
ното представяне на атрибутите на
нашия Господ от Евангелията:
Моравото ще моЖе да се избере за
цвят на Матей - Евангелието на Ца-
ря. В Съдии 8:26 се говори за царстве-
ната природа на този цвят.
Някога аленочервената боя е била
извличана от някакви яркочервени
червеи. Този факт ни отпраща към

18

УВод към Евангелията

Марко - Евангелието на крепостния
Роб, „червей, а не човек" (Пс. 22:6).
Бялото говори за праведните дела
на светиите (Откр. 19:8). Лука поста-
вя особено силно ударение върху съвър-
шената човечност на Христос.
Синьото символизира небесния свод,
който ние наричаме небеса (Изход
24:10), и има клк>чово място в Йоан,
тъй като по много обаятелен начин
представя Божествената природа на
Христос.
V. Последователност и акценти
Когато четем Евангелията, ние отк-
риваме, че събитията не винаги се изб-
рояват В реда, по който са станали.
Добре е да знаем още от самото нача-
ло, че БоЖият Дух често групира съ-
битията според поуката, която те
съдърЖат. Кели казва следното:
„По-нататък ще бъде доказано, че
поредността на събитията в Лука
следва един морален порядък и че в не-
го фактите, разговорите, въпросите,
отговорите и беседите на нашия Гос-
под са подредени според вътрешната
им връзка, а не само според външната
им последователност, което по прин-
цип представлява най-грубият и нез-
рял начин на документиране. Задачата
на историка, който трябва да групира
събитията според причинно-следстве-
ната им връзка и тяхната морална
значимост, е много по-трудна, но нали
точно това го отличава от обикнове-
ния летописец! За тази цел Бог изпол-
зва Лука, който прави това по един
идеален начин."2
Различията в подходите и акценти-
те до голяма степен обясняват и раз-
личията в Евангелията. Докато пър-
вите три Евангелия, така наречените
„синоптични Евангелия" (което озна-
чава „кратки обзори"), си приличат по
начина, по който разглеЖдат Живота
на Исус, Евангелието на Йоан е съв-
сем различно. Той е писал по-късно и
не е Желаел да повтаря онова, което е

било вече казано. В неговото Еванге-
лие Животът и думите на нашия Гос-
под са представени с по-силен акцент
върху разсъдъчното и теологичното.
VI. Проблемът със синоптичните
Евангелия
За какво са всичките тези сходства
(на някои места съществуват почти
еднакви формулировки на относител-
но дълги пасаЖи) и едновременно с то-
ва всичките тези различия меЖду пър-
вите три Евангелия? Това е въпро-
сът, който обикновено се нарича
„Проблемът на синоптичните Еванге-
лия". Той представлява много по-го-
лям проблем за онези, които отричат
боговдъхновеността на Свещените
Писания, отколкото за консерватив-
ните християни. В отговор на този
въпрос са били измислени хиляди слоЖ-
ни теории, базиращи се често пъти на
изгубени теоретични документи, кои-
то не са оставили никаква следа под
формата на ръкописи. Някои от тези
идеи съответстват на написаното
от Лука в 1:1 и са най-малкото невъз-
моМ.ни от ортодоксална гледна точ-
ка. Някои от авторите на тези тео-
рии стигат дотам, че да твърдят, че
църквата от първия век била скалъпи-
ла „митове" за Исус Христос. Като
оставим настрана липсата на каква-
то и да било вяра към всички христия-
нски Свещени Книги и към историята
на църквата, която показват тези
съмнителни „критици на формата",
трябва да каЖем, че не съществуват
никакви документални свидетелства
в подкрепа на нито една от тях. Също
така не съществуват и две еднакви
мнения за начина на класифициране и
разделяне на синоптичните Евангелия.
Най-добрият отговор на този въп-
рос дават думите на нашия Господ в
Йоан 14:26: „А Утешителят, Свети-
ят Дух, Когото Отец ще изпрати в
Мое име, Той ще ви научи на всичко и

19

Увод към Евангелията

ще ви напомни всичко, което съм ви
казал."
Така Господ ни казва, че ще се погри-
Жи да „напомни Всичко" на очевидците
Матей и Йоан, а моЖе би и на Марко,
ако приемем, че той е човекът, който
документира спомените на Петър,
според историята на църквата. Към
тази непосредствена помощ от Све-
тия Дух трябва да прибавим и писме-
ните документи, споменати от Лука
в 1:1, както и забележителната точ-
ност на предаването на текста В уст-
ната традиция на семитските народи,
и ще получим отговора на проблема за
синоптичните Евангелия. Всички нео-
бходими истини, подробности или
тълкувания извън тези източници са
могли да бъдат разкривани пряко „(с
думи) научени от Духа" (1 Кор. 2:13).
И така, при наличието на някои яв-
ни противоречия или различия в под-
робностите най-добре би било да се
запитаме защо в това Евангелие е из-
пуснато, вклкзчено или изтъкнато то-
ва събитие или разказ. Например на
две места в Матей е казано, че са би-
ли излекувани двама души (от слепота
и от бяс), докато Марко и Лука споме-
нават само един човек. Някои хора
смятат, че това е противоречие, но
ние мислим, че е по-правилно да разг-
леЖдаме Евангелието от Матей като
Евангелие, което е било писано за ев-
реите, чийто закон е изисквал „двама
или трима свидетели", докато други-
те две Евангелия не са били предназна-
чени за евреите и затова е било дос-
татъчно да се спомене само единият
свидетел - онзи, чието име се е знаело
(слепецът Вартимей).
Тук сме избрали няколко текста, ко-
ито показват, че някои привидни пов-
торения в Евангелията всъщност под-
чертават съществени разлики:
Текстът в Лука 6:20-23 на пръв пог-
лед като че ли повтаря Проповедта
на хълма, но всъщност представлява
Проповед в равнината (Лука 6:17). В

Проповедта на хълма се описва харак-
терът на идеалния граЖданин на царс-
твото, докато в Лука се проследява
начинът на Живот на Христовите
ученици.
Текстът в Лука 6:40 изглеЖда една-
къв с този в Матей 10:24, но в Матей
Учителят е Исус, а ние сме Неговите
ученици, докато в Лука учителят е
обучаващият изобщо, а ученикът -
обучаваният изобщо. Матей 7:22 наб-
ляга върху слуЖението на Царя, дока-
то Лука 13:25-27 описва приятелство-
то с Господаря.
И ако Лука 15:4-7 представлява ост-
ро изобличение на фарисеите, Матей
18:12, 13 показва гриЖата за децата и
БоЖията лк)боВ към тях.
Тогава, когато слушателите са са-
мо вярващи, текстът гласи: „Той ще
ви кръсти със Светия Дух" (Марко
1:8, Йоан 1:33). Когато сред слушате-
лите освен вярващи има и невярващи и
особено фарисеи, се казва: „Той ще Ви
кръсти със Светия Дух и с огън" (кръ-
щение със съд) (Мат. 3:11; Лука 3:16).
Изразът „с каквато мярка мери-
те..." (Матей 7:2) се отнася до това,
как ние съдим другите; как приемаме
Словото (Марко 4:24); и как даваме на
другите (Лука 6:38).
Всичките тези различия тогава не
са противоречия, а съзнателно и целе-
насочено избрани моменти, които
предлагат духовна храна за мисълта
на съзерцателния християнин.
VII. Авторство на Книгите
При разглеЖдане на въпроса за автор-
ството на Евангелията, а така също
и на всички останали книги на Библия-
та, доказателствата неизменно се
разделят на външни и вътрешни. Ние
ще ги разгледаме при Всичките дваде-
сет и седем НоВозаветни книги. Под
външни доказателства се разбират
писмените документи от времето,
което е най-близко до написването на
книгите - така наречените „църковни

20

Увод към Евангелията

отци" от втори и трети век, както и
някои еретици или лъЖеучители. Тези
хора често пъти цитират или се позо-
вават на книгите и авторите, които
ни интересуват, а понякога моЖе и из-
рично да ги споменават в своите съчи-
нения. Ако Климент от Рим цитира
Първо послание към коринтяните
малко преди края на първи век, явно
това не моЖе да бъде фалшификация
от втори век, написана от името на
Павел. Под Вътрешни доказателства
се разбират особеностите на стила,
езика, историята и съдържанието на
книгата, които ни показват дали тя
подкрепя или противоречи на онова,
което твърдят външните доказател-
ства и другите автори. Например
стилът на Евангелието от Лука и на
Деянията подкрепя мнението, че ав-
торът им е бил образован нееврейски
лекар.
В много книги се цитира „канонът"
или списъкът от одобрени книги на

еретика Маркион от втори век, къде-
то е вклк)чено единствено Евангелие-
то от Лука, и то в доста окастрен
вид, както и десет от Посланията на
Павел. Независимо от всичко той мо-
Же да се приеме като едно спомага-
телно свидетелство за това, кои кни-
ги са били общопризнати по негово
време. Мураторианският канон (наре-
чен на името на италианския кардинал
Муратори, който е открил докумен-
та) представлява един ортодоксален,
макар и понякога доста фрагмента-
рен, списък от канонични християнски
книги.
Крайни белеЖки
1)	James C. Fernald, ed., „Emblem,"
Funk & Wagnalls Standart Handbook of
Synonyms, Antonyms, and Prepositions,
p. 175.
2)	William Kelly, An Exposition of the
Gospel of Luke, p. 16.
1)	
21

ЕВангелието според Матей
„По Величие на представите и по силата, с която едно огромно
количество материал е подчинено на велики идеи, няма друго
Писание и В двата Завета, засягащо исторически теми, което
да мозке да се сравни с това на Матей."
Теодор Цан

ВъВедение
I. Уникално място 8 Канона
Евангелието от Матей е един съвър-
шен мост меЖду Стария и НоВия За-
вет. Още първите му думи ни отпра-
вят към Авраам, праотеца на хората
от Стария Завет, и към Давид, пър-
вия велик цар на Израел. Неговата
главна идея, ярката еврейска окраска,
многото цитати от староеврейските
Свещени Книги и мястото му на пър-
ва книга в Новия Завет логически пос-
тавят Евангелието от Матей за на-
чало на християнското послание към
света.
Матей отдавна дърЖи това първо
място при подрезкдането на четири-
те Евангелия. Това е така, защото до
неотдавна то навсякъде се е считало
за първото написано Евангелие. Освен
това ясното и систематично излагане
на материала от Матей го прави осо-
бено подходящо за четене на събрания.
Затова то е било и най-популярното
Евангелие, чийто единствен съперник
понякога моЖе да бъде Евангелието
от Йоан.
За да бъдете ортодоксални, не е
нуЖно непременно да считате, че
Евангелието от Матей е първото на-
писано Евангелие. Почти всички от
първите християни са били от еврейс-
ки произход и техният брой е бил изк-

лючително голям. Това, че Матей е
отговорил пръв на техните нуЖди, на-
истина изглеЖда правдоподобно.
П. Авторство
Има много древни и общоприети вън-
шни доказателства, според които Ма-
тей, бирникът, наречен също и Леви, е
написал първото Евангелие. Тъй като
той не е бил изтъкнат член на апос-
толската група, ще бъде странно да
му припишем първото Евангелие, ако
той наистина не е имал нищо общо с
това.
Освен древния документ, известен
като „Дидахе" (Учението на дванаде-
сетте апостоли), Юстин Мартир,
Дионисий от Коринт, Теофил от Ан-
тиохия и Атенагор Атинянинът също
се позовават на Евангелията като на
автентични документи. Църковният
историк Евсевий цитира Папий, кой-
то казва, че „Матей е написал Лоджи-
ите на староеВрейски език, а всички
останали са ги интерпретирали така,
както са могли." Иреней, Пантенус и
Ориген по същество се съгласяват с
това изказване. Общоприето е да се
мисли, че „к>дейският" език представ-
лява стар диалект на арамейския, го-
ворен от logeume no Времето на на-
шия Господ, според употребата на та-
зи дума и В НоВия Завет. Но какво
представляват „Лоджиите"? Тази
гръцка дума обикновено означава
„предсказания", каквито са предсказа-

22

Mameii

нията на Бог 6 Стария Завет, но тя
едва ли има същото значение в изказ-
ването на Папий. По отношение на
това изказване съществуват три
главни мнения: (1) Първото приема, че
цялото Евангелие на Матей е написа-
но на един език. Според него Матей
съзнателно е написал своето Еванге-
лие на арамейски език, за да спечели
евреите за Христос и да образова
християните-кодеи, като гръцкият ва-
риант се е появил по-късно. (2) Второ-
то мнение се отнася единствено-до
изказванията на Исус, за които се
смята, че са били вмъкнати в Еванге-
лието по-късно. (3) Третото засяга
свидетелствата, т.е. цитатите от
Старозаветните библейски книги, 6
които се говори, че Исус е Месията.
Първото и второто предположения
ни се струват по-вероятни от трето-
то.
Гръцкият вариант на Евангелието
от Матей не звучи като прост пре-
вод, макар че едно такова широко раз-
пространено предание (без никакви
разногласия преди това) трябва да
има някакво основание. Преданието
говори, че Матей е проповядвал в Па-
лестина в продължение на петнайсет
години, след което е тръгнал да разп-
ространява благовестието в други
страни. ВъзмоЖно е около 45 г. сл. Хр.
той да е оставил един пръв вариант
на своето Евангелие (или само на бесе-
дите на Христос) на арамейски език за
евреите, които са приели Исус за свой
Месия, който no-късно е преработил
на гръцки език за ползване от всички.
Подобно нещо е направил и Йосиф,
един от съвременниците на Матей.
Този еврейски историк е написал своя-
та „История на hgeuckume войни"
първо на арамейски език, докато окон-
чателният вариант на книгата е бил
на гръцки.
Вътрешните доказателства за пър-
вото Евангелие не съвпадат напълно с
представата за Матей като за силно

вярващ евреин, който обичал Стария
Завет и бил талантлив писател и ре-
дактор. Като граждански слуЖител
на Рим Матей бил длъЖен да владее
добре не само езика на своя народ (ара-
мейския), но и езика на господстваща-
та класа (на изток римляните са гово-
рили на гръцки език, а не на латински).
Цифровите подробности, притчите, в
които се говори за пари и употребата
на парични термини, напълно подхоЖ-
дат на един бирник, както и изключи-
телно сгъстеното и подредено изло-
Жение на материала. Гудспид, един не
особено консервативен учен, приема
авторството на Матей отчасти и за-
ради това убедително вътрешно дока-
зателство.
Въпреки тези общоприети външни и
благоприятни вътрешни доказателс-
тва повечето неконсервативни учени
отхвърлят традиционното мнение за
авторството на Матей на базата на
две главни съобраЖения. „От една
страна, казват те, ако приемем, че
Евангелието от Марко (което много
хора днес наричат „Евангелието на ис-
тината") е било написано първо, то
тогава как един апостол и очевидец е
могъл да използва такава голяма част
от нещата, разказани от Марко (93%
от разказаното от Марко се среща и
в другите Евангелия)?" За да отгово-
рим на този въпрос, трябва най-нап-
ред да каЖем, че няма доказателства
за това, че Евангелието от Марко е
било написано първо. Древните дока-
зателства показват, че Евангелието
от Матей е било написано първо и
тъй като почти всички ранни христи-
яни са били евреи, има голяма вероят-
ност това да е било така. Но даЖе и
да приемем така нареченото първенс-
тво на Марко (поддърЖано от голям
брой консервативни изследователи),
не моЖем да не признаем, че Матей е
знаел факта, че разказът на Марко е
представлявал до голяма степен сви-
детелство на спомените на динамич-

23

Матей

ния Симон Петър, апостола и събра-
та на Матей, както твърдят ранни-
те църковни предания (ВЖ. УВод към
Марко).
Вторият довод срещу авторството
на Матей (или на друг очевидец) е
твърдението, че В неговото Еванге-
лие липсват ярки подробности. Марко,
за когото никой не твърди, че е бил
очевидец на слуЖението на Христос,
разказва с такива подробности, като
че ли е присъствал на събитията, до-
като Матей, за когото всички знаят,
че е бил очевидец, пише толкова сухо!
Едно възмоЖно обяснение на този
факт е характерът на бирника. МоЖе
би ЛеВи е решил да съкрати някои под-
робности, за да остави повече място
за беседите на нашия Господ. Дори и
ЕВангелието на Марко да е било Вече
написано, основанията за едно такова
решение могат да нараснат, след ка-
то Матей е видял, че непосредствени-
те спомени на Петър са били предаде-
ни добре от Марко.
III. Датиране
Ако приемем, че широко разпростра-
неното мнение за един първи арамейс-
ки вариант на Евангелието от Матей
(или поне на думите на Исус), е вярно,
то предположението, че то е било на-
писано през 45 г. сл. Хр., т. е. петна-
десет години след Възнесението на
Христос, напълно съвпада с древното
предание. В 50-а или 55 г. или малко по-
късно Матей е могъл да изготви на
гръцки език и пълния текст на кано-
ничното Евангелие.
Схващането, че Евангелието е било
написано след разрушението на Еру-
салим (70 г. сл. Хр.) почива до голяма
степен на съмнението, че Христос не
е бил способен да предскаЖе това бъ-
дещо събитие В подробности и на дру-
ги рационалистични теории, които
пренебрегват или отхвърлят богоВ-
дъхновеността на Свещеното Писа-
ние.

IV. Предмет и основна тема
на Евангелието
Когато Исус призовава Матей да го
последва, той е бил още младеЖ. По
роЖдение евреин, а по образование и
занятие бирник, Матей изоставя
Всичко и тръгва след Христос. Сред
многото награди, които следват това
негово решение, е и тази, че той ста-
ва един от дванадесетте апостоли.
Другата е избирането му за автор на
писанието, което ние днес познаваме
като първото Евангелие. Общоприе-
то е мнението, че Матей и Леви са
едно и също лице (Марко 2:14, Лука
5:27).
В своето Евангелие Матей си пос-
тавя за цел да покаЖе, че Исус е дълго-
очакваният Месия на Израел и единс-
твеният законен Претендент за тро-
на на Давид.
Книгата няма претенции да дава
пълно описание на Живота на Исус. Тя
започва с Неговото родословие и ран-
ни години, след което прескача на на-
чалото на Неговото обществено слу-
Жение, когато Той е бил на около три-
десет години. Воден от Светия Дух,
Матей избира онези страни от Живо-
та и слуЖението на Спасителя, които
Го засвидетелстват като БоЖия По-
люзаник (това е значението на имена-
та Месия и Христос). По-нататък
разказът се двиЖи към кулминацион-
ната си точка: съда, смъртта, погре-
бението, възкресението и Възнесение-
то на Господ Исус. И В този Връх ле-
Жи основанието за спасението на чо-
Века. ТоВа е и причината книгата да се
нарече „Евангелие" - не толкова зара-
ди факта, че в нея се показва начинът,
по който грешните хора могат да по-
лучат спасение, колкото заради това,
че в нея се описва поЖертвувателно-
то дело на Христос, чрез което стана
възмоЖно това спасение.
„Коментар на Новия Завет" не си
поставя за цел да направи изчерпате-

24

Mameii 1

лен преглед или да се занимае с техни-
ческата страна на Свещените Книги.
По-скоро тя иска да стимулира самос-
тоятелното изучаване и размишлени-
ята върху Словото. А най-много от
всичко тя се стреми да породи в сър-
цето на читателя ревностен копнеЖ
по завръщането на Царя.
Схема на изложението
I.	Родословието и раЖдането на
Месията-Цар (1 гл.)
II.	Ранните години на Месията-Цар
(2гл.)
III.	Подготовката на Месията за
слуЖението му и въвеждането
му в слуЖба (3 и 4 гл.)
IV.	Конституцията на царството
(5-7 гл.)
V.	Месията извършва чудеса на си-
ла и милост. Различните реакции
на хората спрямо тях (8:1-9:34)
VI.	Изпращането на апостолите на
Месията-Цар в Израел
(9:35-10:42)
VII.	Нарастващото противопоста-
вяне и отхвърляне на Царя (11 и
12 гл.)

И така, с сърце горящо,
и така, с надеЖда сладка
аз копнея, о мой Христе,
да Те видя тук при нас
и да чуя Твоите стъпки
в този Твой победен час.
Из„СВ. Павел"от ф. У. X. Майърз
VIII.	Царят провъзгласява период на
временното му отсъствие от
Земята (13 гл.)
IX.	Неуморимата милост на
Месията е посрещната от
растяща враЖдебност
(14:1-16:12)
X.	Исус подготвя учениците си
(16:13-17:27)
XI.	Царят наставлява учениците си
(18-20 гл.)
XII.	Представянето и отхвърлянето
на Царя (21-23 гл.)
XIII.	Беседата на Елеонския хълм (24
и 25 гл.)
XTV. Страданията на Царя и
Неговата смърт (26 и 27 гл.)
XV. Триумфалната победа на Царя
(28 гл.)

Коментар
I.   Родословието и раЖдането
на Месията-Цар (гл. 1)
А. Родословието на Исус Христос
(1:1-17)
Когато човек чете Новия Завет не
особено внимателно, сигурно си задава
въпроса защо той започва с такова бе-
зинтересно нещо като родословното
дърво. Той моЖе да си помисли, че то-
зи каталог от имена съдърЖа много
малко ваЖни неща'и затова да реши да
го прескочи и да премине към място-
то, където започва действието.

Родословното дърво обаче е нещо
крайно необходимо. То е основата за
всичко онова, което следва. Само ко-
гато се покаЖе, че Исус е законният
наследник на Давид по царска линия,
само тогава моЖе да се докаЖе, че Той
е и Месията-Цар на Израел. Матей за-
почва своя разказ там, където трябва
да го започне - с документалните до-
казателства за това, че Исус е насле-
дил законно правото си на трона на
Давид чрез Йосиф, втория Си баща.
Това родословие показва законния
произход на Исус като Цар на Израел,
докато родословието в Евангелието
от Лука проследява Неговия произход
като Син на Давид по семейна линия.
Родословието на Матей показва царс-

25

Mameu 1

кия произход на Исус от ДаВид чрез
следващия цар - неговия син Соломон,
а родословието на Лука проследява
кръвната Му Връзка с ДаВид чрез друг
негов син - Натан. Това родословно
дърВо завършва с Йосиф, на когото
Исус е осиновен Син, докато родослов-
ното дърво в Лука 3 показва произхода
на Мария, на която Исус е истински
Син.
Хиляда години по-рано Бог е напра-
Вил един безусловен договор с Давид,
обещавайки му вечно царство и непре-
къснато господарстВо (Пс. 89:4, 36,
37). Този завет е изпълнен съвършено
8 Христос: Той е законен наследник на
трона на ДаВид чрез Йосиф и носи ис-
тинския ген на ДаВид чрез Мария. И
защото Той Живее до века, Неговото
царство ще просъществува воВеки и
Той ще царува Вовеки като най-Вели-
кия Син на ДаВид. Исус съчетава В
СВоята Личност двете единствени
основания, които могат да претенди-
рат за трона на ДаВид - законното
право и наследственото право - и тъй
като Той все още е ЖиВ, не моЖе да
има никакъв друг претендент.
1:1-15 Изразът „родословието на
Исуса Христа, Син на Давида, Син на
АВраама" е подобен на израза 6 Битие
5:1: „Ето списъка на Адамовото по-
томство." Първият Адам е бил глава
на първото или физическото създание.
Христос като последния Адам е глава
на новото или духовното създание.
Обектът на това Евангелие е Исус
Христос. Името Исус означава Йехо-
ва - Спасител1, докато Христос (По-
мазаник) ни Го представя като дълго
чакания Месия на Израел. Наименова-
нието Син на ДаВид Го показва като
носител на двете функции, дадени Му
В Стария Завет - тази на Месията и
тази на Царя. Наименованието Син
на Авраам представя нашия Господ
като Онзи, чрез Когото се изпълнява
последното обещание, дадено на прао-
теца на к>дейския народ.

Исторически родословието моЖе да
се раздели на три части: от Авраам
до Есей, от Давид до Йосия и от Ехо-
ния до Йосиф. Първата част завършва
с Давид; втората вклкзчва царския пе-
риод; третата документира списъка
на царското потомство в изгнаничес-
кия период (576 г. пр. Хр. и след това).
В това родословие се съдърЖат и
някои интересни особености. В него
например се четат имената на чети-
ри Жени: Тамар, Рахав, Рут и Витса-
Вее (онази, която е била УриеВата
Жена). Тъй като В източните родос-
ловни списъци рядко са били спомена-
вани Женски имена, 8кл1очването на
тези Жени става още по-удивително и
поради факта, че две от тях са били
блудници (Тамар и Рахав), една е из-
вършила изневяра (Витсавее) и две са
били нееВрейки (Рахав и Рут). Тяхното
Вкл1очване във въведението на Матей
моЖе би идва да покаЖе по един изку-
сен начин, че Христос ще донесе спасе-
ние на грешните и милост за езични-
ците и че чрез Него границите меЖду
расите и половете ще бъдат заличени.
Интересно е също така и спомена-
ването на един цар на име Ехония (Йе-
хония). В Еремия 22:30 Бог произнася
проклятие Върху този човек:
„Така казва Господ: Запишете тоя
човек за бездетен, Човек, който няма
да успее В дните си; Защото ни един
човек от потомството му не ще ус-
пее да седи на ДавидоВия престол и да
властва вече над Юда."
Ако Исус беше действителен син на
Йосиф, Той щеше да попадне под това
проклятие. И все пак Той е трябвало
да бъде законен син на Йосиф, за да
унаследи правото върху трона на Да-
вид. Проблемът е бил разрешен чрез
чудото на раЖдането на Христос от
девица: така Исус е станал законен
Наследник на ДаВидоВия трон чрез
Йосиф и действителен Син на ДаВид
чрез Мария. Проклятието върху Ехо-
ния не е паднало върху Мария или ней-

26

Матей 1

ните деца, тъй като тя не е потомка
на Ехония.
1:16 Английското местоимение
„whom" не притежава маркер за род и
число и от него не може да се разбере
дали Исус е Син на Йосиф и Мария, или
само на Мария.* Но В оригиналния
гръцки текст местоимението е упот-
ребено 6 Женски род, единствено чис-
ло, което показва, че Исус е Син само
на Мария, но не и на Йосиф.
Но осВен тези интересни особенос-
ти на родословното дърво, трябва да
бъдат споменати също и трудности-
те, които то създава.
1:17 Матей обръща специално Вни-
мание на факта, че родословието се
разделя на три части от по 14 поколе-
ния Всяка. Ние обаче знаем от Стария
ЗаВет, че някои имена липсВат В този
списък. Между Йорам u Озия (стих 8)
са царували Охозия, Йоас u Амасия
(Вж. 4 Кн. на Царете 8-14; 2 Кн. на Ле-
тописите 21-25).
Родословните списъци на Матей и
Лука се припокриват при споменаване-
то на две имена - Салатиил и Зорова-
Вел (Матей 1:12, 13; Лука 3:27). Наис-
тина е странно това, че родословия-
та на Йосиф и Мария се сливат в име-
ната на тези двама души и след това
се разделят отново. Проблемът ста-
ва още по-голям, когато разберем, че и
двете Евангелия следват Ездра 3:2,
където ЗороВаВел е назован като син
на Салатиил, докато в 1 Книга на Ле-
тописите 3:19 той е споменат като
син на федая.
На трето място има някои затруд-
нения и поради броя на изброените по-
коления от Давид до Христос, които
* В бълг. ез. местоимението „чийто" също
не носи информация за рода, но В българс-
кия превод на Библията стои „от която се
роди", което отразява зкенския род, посо-
чен в оригинала. - Бел. на ред.

В Евангелието на Матей са 27, а на
Лука - 42. Независимо от факта, че
двете Евангелия дават две различни
родословия, тази голяма разлика в
броя на поколенията изглежда доста
странна.
Какво трябва да бъде отношението
на изучаващия Библията към тези
трудности и явни несъответствия?
Първо, нека да припомним, че основно-
то положение за всички наши разсъж-
дения е това, че Библията представ-
лява вдъхновеното Божие Слово. Сле-
дователно тя не може да съдържа
грешки. Второ, Библията е безкрайна,
защото отразява безграничността на
Божеството. Ние можем да разберем
фундаменталните истини, съдържащи
се в Словото, но никога няма да мо-
жем напълно да схванем докрай всич-
ко, което то съдържа.
И така, начинът, по който ние под-
хождаме към тези трудности, ни кара
да направим заключението, че пробле-
мът лежи no-скоро в нашата липса на
познания, отколкото в погрешимост-
та на Библията. Въпросите, които за-
дава Библията, трябва да ни предизви-
кат към нови изследвания и търсене
на отговорите. „Слава за Бога е да
скрива всяко нещо, а слава на царете
да издирват работите" (Притчи
25:2).
Внимателната изследователска ра-
бота на историците и разкопките на
археолозите не са успели да докажат,
че твърденията на Библията са фал-
шиви. Онова, което на нас ни изглежда
противоречиво и трудно за разбиране,
си има разумно обяснение, което е из-
пълнено с духовно значение и носи ду-
ховна полза.
Б. Исус Христос е роден от Мария
(1:18-25)
1:18 РаЖдането на Исус Христос се
различава от всички други раждания,
споменати в родословието. За всички

27

Mameii 1

тях се използва една и съща формула:
„А роди Б". Но при Исус стаВа Въпрос
за едно раЖдане без участието на чо-
Вешки баща. фактите, които заобика-
лят тоВа свръхестествено зачатие,
са излоЖени тук с Възвишена просто-
та. Мария е обещана да се омъЖи за
Йосиф, но сватбата Все още не се е
състояла. В новозаВетните Времена
годеЖът е бил един Вид сгодяВане (но
много по-обВързВащ от сгодяВането
днес) и е моЖел да бъде развален само
с развод. Въпреки че сгодената двойка
не е Живеела заедно до брачната цере-
мония, Всяка неВярност от страна на
сгодените се е считала за изневяра и
се е наказвала със смърт.
По Време на годеЖния период деви-
цата Мария зачеВа чрез чудото на
Светия Дух. Преди това един ангел
съобщава на Мария за това необикно-
вено събитие: „Светият Дух ще дойде
Върху ти и силата на Всевишния ще
те осени" (Лука 1:35). Над Мария над-
висва черен облак от подозрения и
скандали. Никога през цялата човешка
история не се е случвало девица да ро-
ди. Винаги, когато хората ВиЖдат ед-
на неомъЖена Жена, че е бременна, те
имат само едно ВъзмоЖно обяснение
за това.
1:19 Дори и Йосиф Все още не знае
истинското обяснение за състояние-
то на Мария. Най-Вероятно той е из-
пълнен със силно негодувание срещу
своята годеница по две причини: пър-
Во, заради яВната и неВярност към не-
го и, второ, заради сигурното обвине-
ние, че е неин съучастник независимо
от неговата невинност. Лк>боВта му
към Мария и Желанието му за справед-
ливост го карат да вземе решение за
скъсване на годеЖа чрез тих развод с
цел да избегне обществения позор,
който обикновено съпътства един
такъв процес.
1:20 Докато този благороден и пред-
пазлив човек обмисля стратегията за
защитата на Мария, „ангел от Госпо-

да му се яви насъне". Обръщението
„Йосифе, сине ДаВидов" без съмнение
има за цел да напомни на Йосиф за не-
говото царско потекло и да го под-
готви за необикновеното идване на
Месията - Царя на Израел. Той не
трябва да има никакви съмнения по
отношение на брака си с Мария. Всич-
ки подозрения, засягащи нейната непо-
рочност, са неоснователни. Нейната
бременност е чудо, сътворено от Све-
тия Дух.
1:21 След тоВа Ангелът открива по-
ла, името и мисията на нероденото
Дете. Мария ще роди Син. Той ще бъ-
де наречен ИСУС (което означава
„ЙехоВа е спасението" или „Йехова,
Спасителят"). Верен на Своето Име,
Той ще „спаси лк>дете Си от грехове-
те им". ТоВа Дете на съдбата е Сами-
ят Йехова, Който посети земята, за
да спаси хората от наказанието на
греха и по-късно от самото присъст-
вие на греха.
1:22 Когато Матей описва тези съ-
бития, той знае много добре, че започ-
ва нова епоха на отношенията на Бога
с човечеството. Думите на месиянс-
ките пророчества, толкова дълго вре-
ме останали непроявени, започват да
се събуЖдат за Живот. Неясното про-
рочество на Исая намира своето из-
пълнение В Сина на Мария: „А всичко
това стана, за да се сбъдне реченото
от Господ чрез пророка." Матей
твърди, че думите на Исая са богов-
дъхновени и че Бог е говорил чрез този
пророк най-малко 700 години преди
Христос.
1:23 Пророчеството от Исая 7:14
съдърЖа предсказанието за уникално-
то раЖдане на Детето („Ето, девица
ще зачне"), пола на Детето („и ще ро-
ди Син") и името на Детето („и ще го
нарече Емануил"). Матей добавя обяс-
нението, че Емануил означава „Бог с
нас". Никъде няма каквото и да било
свидетелство, че докато е бил на зе-
мята, Христос някога е бил наречен

28

Mameu 1, 2

Емануил. Той Винаги е бил наричан
Исус. Но значението на името Исус,
(8Ж. no-горе коментара Върху 21 стих)
съдърЖа 8 себе си значението на при-
съствието на Бог с нас. Също така е
възмоЖно Емануил да е наименование
на Христос, което ще се използва най-
вече при Неговото Второ идване.
1:24 В резултат на намесата на ан-
гела Йосиф изоставя намерението си
за развод с Мария. Той продълЖаВа да
признава техния годеЖ до раЖдането
на Исус, след което се оЖенва за нея.
1:25 Схващането, че Мария остава
девица през целия си Живот, се опро-
вергава от свидетелството за консу-
мирането на техния брак, за което че-
тем в този стих. Има и други места,
където се казва, че Мария е имала де-
ца от Йосиф - Евангелието от Матей
12:46; 13:55,56; Евангелието от Марко
6:3; Евангелието от Йоан 7:3, 5; Дея-
ния 1:14; 1 Коришпяни 9:5 и Галатяни
1:19.
Когато взима Мария за своя съпру-
га, Йосиф взима също и нейното Дете
като свой осиновен Син. По този на-
чин Исус става законен Наследник на
трона на Давид. Послушен на ангелс-
кия посетител, Йосиф дава на Бебето
името Исус.
Така се раЖда Месията-Цар. Вечни-
ят влиза във времето. Всевишният
става Младенец. Господ на славата
облича тази слава в човешко тяло и „в
него обитава телесно всичката пълно-
та на БоЖеството" (Кол. 2:9).
И. Ранните години на Месията-Цар
(Гл. 2)
А. Мъдреците идват да се поклонят
на Царя (2:1-12)
2:1, 2 Човек лесно моЖе да се обърка в
хронологията на събитията, засягащи
роЖдението на Христос. И макар че
от първият стих изглеЖда, че Ирод се

опитва да убие Христос по времето,
когато Мария и Йосиф все още се на-
мират във Витлеем, всички доказа-
телства сочат, че това става две или
три години по-късно. В 11 cm. Матей
казва, че мъдреците виЖдат Исус в
една къща. Заповедта на Ирод за уби-
ването на всички момченца под двего-
дишна възраст (16 cm.) също говори за
изминаването на известен период от
време след раЖдането на Царя.
Ирод Велики е бил потомък на Исав
u като такъв е бил традиционен враг
на евреите. Той не е бил роден в
logeuckama вяра, а е преминал към нея
по-късно - Вероятно по политически
причини. Към края на неговото цару-
ване в Ерусалим дошли мъдреци от
изток, за да търсят Юдейския Цар.
Тези хора вероятно са били езически
свещеници, чиито ритуали са се съсре-
доточавали около природните елемен-
ти. Заради големите си познания и
предсказателните си способности те
често са били избирани за царски съ-
ветници. Ние не знаем нито къде точ-
но са Живеели те, нито какъВ е бил
техният брой, нито колко дълго е про-
дълЖило тяхното пътуване.
По някакъв начин тази източна
звезда ги е накарала да разберат за
раЖдането на Царя, на когото те са
дошли да се поклонят. Има вероят-
ност те да са били запознати с проро-
чествата от СЗ, в които се говори за
идването на Месията, или да са знаели
за предсказанието на Валаам за звез-
дата, която ще излезе от ЯкоВ (Чие.
24:17), и да са го свързали с пророчест-
вото за седемдесетте седмици, което
предрича времето на Първото идване
на Христос (Дан. 9:24, 25). Но най-ве-
роятно изглеЖда обяснението, че то-
ва знание им е било предадено по свръ-
хестествен начин.
За появата на звездата са използва-
ни различни научни обяснения. Някои
от тях казват например, че тя е
представлявала сблиЖение на планети.

29

Mameu2

Трябва ga отбелеЖим обаче, че пътят
на тази звезда е бил изклкочително не-
постоянен: най-напред тя е вървяла
пред мъдреците и им е показвала пътя
от Ерусалим до къщата, където е бил
Христос (9 cm.), a след това изведнъЖ
е спряла. Всъщност звездата е била
толкова необикновена, че моЖе да се
приеме само като чудо.
2:3 Новината за раЖдането на едно
Бебе, Което ще бъде Цар на logeume,
силно разтребоЖба цар Ирод. Всяко
такова Бебе представлява опасност
за неговото неспокойно управление.
Заедно с него се разтревоЖва и цели-
ят Ерусалим. Градът, който трябва
да посрещне тази новина с радост, се
тревоЖи от всяко нещо, което би
могло да смути неговото спокойствие
или да породи неодобрението на ом-
разните римски владетели.
2:4-6 Затова Ирод събира к»дейски-
те религиозни водачи, за да разбере
къде трябва да се роди Христос. Под
главните свещеници трябва да се раз-
бират първосвещеникът и неговите
синове (и моЖе би други членове на не-
говото семейство). Книжниците са
законоучителите на народа, които па-
зят и преподават Мойсеевия закон и
слуЖат като съдии в Синедриона. Све-
щениците и книЖниците веднага от-
говарят с цитат от Михей 5:2, в кой-
то роЖденото място на Царя е опре-
делено като Витлеем Юдейски. В
пророчеството на Михей градът е на-
речен „Витлеем Ефратов". Тъй като
в Палестина има повече от един град,
носещ името Витлеем, това наимено-
вание уточнява, че става дума за гра-
да в областта на Ефрат 8 племенни-
те граници на Юдея.
2:7, 8 Тогава Ирод тайно извиква
мъдреците, за да научи времето, ко-
гато звездата се е появила за първи
път. Цялата тази потайност издава
колко садистични са подбудите на
Ирод: той ще има нуЖда от тази ин-
формация, ако не успее да открие мяс-

тото, където се намира Детето, Ко-
ето търси. За да прикрие истинските
. си намерения, той изпраща мъдреци-
те да търсят Детето с молба да го
уведомят, ако успеят да Го намерят.
2:9 Когато мъдреците тръгват на
път, звездата, която те вшкдат на
изток, отново се появява. Това показ-
ва, че звездата не ги е водила по целия
път от изток. Сега тя наистина ги
отвеЖда до къщата, „гдето беше Де-
тето".
2:10 Тук Матей отделя специално
внимание на изключителната радост,
която обхваща мъдреците, когато те
вшкдат звездата. Така ние виЖдаме
различните реакции на хората при
раЖдането на Исус: езичниците упори-
то търсят Христос; Ирод се опитва
да Го убие; свещениците и книЖници-
те (до този момент) проявяват без-
различие; народът на Ерусалим е силно
разтревоЖен. Тези реакции предвеща-
ват начина, по който Месията ще бъ-
де посрещнат от различните групи хо-
ра.
2:11 Когато влизат в къщата, мъд-
реците вшкдат Младенеца с Мария,
Неговата майка. Тогава те падат и
Му се покланят, като Му принасят
скъпи дарове от злато, ливан и смир-
на. ЗабелеЖете, че тук на първо мяс-
то се споменава Исус, а след това Не-
говата майка. Когато се раЖда дете,
хората обикновено споменават първо
майката, а после детето. Това Дете
обаче е уникално и на Него Му се пола-
га първото място (вЖ. също така
2:13, 14, 20, 21). Мъдреците се покла-
нят на Исус, не на Мария или Йосиф.
(За Йосиф дори не се споменава в този
разказ; той скоро ще изчезне напълно
от разказа на евангелиста.) Исус е То-
зи, Който заслуЖава нашето хвалеше
и поклонение, не Мария или Йосиф.
Съкровищата, които донасят мъд-
реците, имат дълбок смисъл. Злато-
то е символ на Божествеността и
БоЖията слава - то говори за сияйно-

30

Mameii 2

mo съВършенстВо на Божествената
Личност на Христос. Либанът е мех-
лем или парфкш. Той олицетВоряба
благоуханието на един абсолкнпно без-
грешен Живот. Смирната е горчиВа
билка. Тя предвещава мъките, които
ще изстрада Исус, като понесе грехо-
вете на света. Донасянето на подаръ-
ците от езичниците припомня казано-
то от Исая В 60:6. Там Исая предсказ-
ва, че при Месията ще дойдат езични-
ци, за да донесат дарове, но споменава
само златото и лиВана: „Злато и та-
мян ще донесат. И ще прогласят хВа-
ленията Господни." Защо тук не се
казВа нищо за смирната? Защото В
този стих Исая гоВори за Второто
пришествие на Христос - когато Той
ще дойде в сила и голяма слава. Тогава
няма да има смирна, защото няма да
има и страдания за Исус. Но в Еванге-
лието на Матей смирната трябВа да
се спомене, защото тя свидетелства
за Неговото Първо пришествие. Ма-
тей говори за страданията на Хрис-
тос, а Исая - за славата, която ще
последва.
2:12 Мъдреците са предупредени по
свръхестествен начин в съня им... да
не се връщат при Ирод. Те се подчи-
няват на предупреждението и се връ-
щат „по друг път в своята страна".
Никой, който с искрено сърце се среща
с Христос, не се връща по стария си
път. Истинската среща с Него преоб-
разява целия ни Живот.
Б. Бягството на Йосиф, Мария
и Исус в Египет (2:13-15)
2:13, 14 Още от най-ранно детство
заплахата от смърт надВисва над на-
шия Господ. Ясно е, че Той е роден, за
да умре, но това трябва да стане в
точно определено време. Всеки, който
Върви по БоЖията Воля, е безсмъртен,
докато делото му не бъде извършено.
Един Господен ангел предупреЖдава
Йосиф насън да избяга в Египет заед-

но с цялото си семейство, защото
Ирод е готов да предприеме пътуване
с цел да „потърси Детето, за да Го
погуби". На семейството се налага да
търси убеЖище, за да се скрие от гне-
ва на Ирод. Ние не знаем колко дълго
те прекарват като беЖанци в чуЖда
страна, но знаем, че след смъртта на
Ирод родината отново е свободна да
ги nputomu.
2:15 По този начин още едно предс-
казание от СЗ е облечено в ново значе-
ние. Господ беше казал чрез Своя про-
рок Осия: „И из Египет повиках Сина
Си" (Ос. 11:1). Първоначално това
предсказание се е отнасяло до осво-
боЖдаването на Израел от Египет по
време на излизането на евреите от
Египет. Но изразът моЖе да се изтъл-
кува двояко - историята на Месията
ще повтори тази на Израел. Предска-
занието се изпълнява и В Живота на
Христос и Неговото завръщане в Из-
раел от Египет.
Когато Господ дойде, за да царува В
спраВедливост, Египет ще бъде една
от страните, които ще споделят бла-
гословенията на хилядолетието (Ис.
19:21-25; Зах. 3:9, 10; Пс. 68:31). Защо
точно тази нация, която е традицио-
нен враг на Израел, ще бъде толкова
привилегирована? Това не е ли белег на
БоЖествената благодарност за това,
че тя е дала убеЖище на Господ Исус?
В. Ирод погубва младенците
във Витлеем (2:16-18)
2:16 Когато мъдреците не се връщат,
Ирод разбира, че неговият план да раз-
бере местонахождението на Младене-
ца-Цар е пропаднал. В безумна ярост,
той заповядва да бъдат избити всич-
ки момченца под двегодишна възраст
„във Витлеем и във всичките му
околности". Изчисленията за броя на
убитите деца са различни. Един автор
предполага, че те са били около 26.
Ние смятаме, че са били не повече от

31

Mameu 2, 3

2:17, 18 Плачът, който последва из-
биването на децата, изпълнява думи-
те на пророк Еремия:
Така казва Господ: „Глас се чу в Ра-
ма, плач и голямо ридание; Рахил оп-
лакваше чадата си и не искаше да се
утеши, защото ги няма вече." (Ер. 31:
15)
В пророчеството на Еремия Рахил е
символ на Израелския народ. Мъката
на този народ се отъждествява с Ра-
хил, която е погребана в Рама (близо
до Витлеем, откъдето са избитите
деца). Когато осиротелите родители
минават покрай нейната гробница, тя
плаче заедно с тях. В своите усилия да
отстрани младия си съперник Ирод не
спечелва нищо друго осбен едно позор-
но място в аналите на безчестието.
Г. Йосиф, Мария и Исус се
установяват в Назарет (2:19-23)
След смъртта на Ирод един Господен
ангел уверява Йосиф, че вече няма
опасност за тяхното завръщане. Ко-
гато стигнат Израелската земя, той
разбира, че Иродовият син Архелей е
наследил баща си като цар на Юдея.
Йосиф не иска да рискува и след като
опасенията му се потвърЖдават чрез
един сън от Господа, той се отправя
на север към областта Галилея и се
установява да Живее в Назарет.
За четвърти път в тази глава Ма-
тей ни припомня, че предсказанията
се сбъдват. Той не споменава нито
един пророк по име, но казва, че проро-
ците са предсказали, че Месията ще
бъде наречен Назарей. В СЗ няма
стих, където това да е казано напра-
во. Много изследователи предполагат,
че Матей има предвид Исая 11:1: „И
ще израсне пръчка от Иесевия пън, и
отрасъл из корените му ще носи
плод." Староеврейската дума за
„пръчка" е netzer, от което те правят
извод, че тук става въпрос за Исус, но
за нас връзката изглеЖда далечна. По-

правдоподобно ни се струва обяснени-
ето, че думата „Назарей" се е използ-
вала за назоваване на всеки, който е
Живеел в Назарет - град, на който
всички останали гледали с презрение.
Натанаил дава израз на това отноше-
ние с пословичния въпрос: „От Наза-
рет моЖе ли да произлезе нещо доб-
ро?" (Йоан 1:46). Презрението, наслоя-
вано върху този „незначителен" град,
се е пренасяло автоматично върху не-
говите Жители. „Ще се нарече Наза-
рей" означава, че ще бъде презрян от
хората. И макар че не моЖем да наме-
рим предсказание в СЗ, което да казва,
че Исус ще бъде наречен Назарей, в
Исая 53:3 намираме едно предсказание,
което казва, че Той ще бъде „презрян
и отхвърлен от човеците". Друго едно
предсказание казва, че Той ще бъде
„червей, а не човек, укоряван от чове-
ците, и презиран от л1одете" (Пс.
22:6). И така, въпреки че пророците
не използват точно такива думи, без
съмнение има няколко предсказания,
чийто смисъл е точно такъв.
Поразителен е фактът, че когато
всемогъщият Бог идва на тази земя,
хората Му дават едно презрително
име. Онези, които Го следват, имат
привилегията да споделят това през-
рително отношение (Евр. 13:13).
III.Подготовката на Месията за
слуЖението му и ВъбеЖдането
му 8 слузкба (Гл. 3 и 4)
А. Йоан Кръстител подготвя Пътя
(3:1-12)
МеЖду втора и трета глава леЖи един
период от двадесет и осем или дваде-
сет и девет години, които не се спо-
менават от Матей. През това време
Исус Живее в Назарет и се подготвя
за делото, което го очаква. Това са го-
дини, в които Той не извършва никак-
ви чудеса, но през които поведението
и Животът Му доставят съвършена

32

Mameu 3

моЖе да се изобрази с две концентрич-
ни окръЖности.
радост на Бога (Мат. 3:17). Тази глава
ни довеЖда до началото на Неговото
обществено слуЖение.
3:1,2 Йоан Кръстител е с шест ме-
сеца no-възрастен от своя братовчед
Исус (6Ж. Лука 1:26, 36). Той излиза на
сцената на историята, за да послуЖи
като предвестник на Царя на Израел.
Неговата непривлекателна енория е
Юдейската пустиня - една безводна
област, която се простира от Еруса-
лим до река Йордан. Йоан носи следно-
то послание на своите сънародници:
„Локайте се, защото небесното царс-
тво наблшки!" Царят скоро ще дойде,
но Той не моЖе и няма да царува над
хора, които се дърЖат здраво за свои-
те грехове. Те трябва да се обърнат,
да се изповядат и да захвърлят грехо-
вете си. Бог ги призовава да напуснат
царството на тъмнината и да дойдат
в царството на светлината.
Небесното царство
Във 2 cm. за първи път се появява из-
разът „небесно царство", който се из-
ползва 32 пъти в това Евангелие. И
тъй като Евангелието от Матей не
моЖе да бъде разбрано, без да бъде
разбран този израз, редно е да дадем
определение и описание на това поня-
тие.
Небесното царство е сферата, в ко-
ято се признават БоЖиите правила.
Думата „небе" се използва, за да се
обозначи владението на Господа. Това
се виЖда от Даниил 4:25, където Да-
ниил казва, че „Всевишният владее в
царството на човеците". Небесното
царство е навсякъде, където хората
се подчиняват на БоЖиите правила.
Небесното царство има два аспек-
та. В по-широк смисъл то вклк>чва
всички, които твърдят, че изповяд-
ват Бога като Върховен Владетел. В
по-тесен смисъл то вклкзчва само оне-
зи, които наистина са повярвали. Това

Голямата окръЖност представлява
съвкупността от всички хора, които
твърдят, че вярват в Исус Христос.
Тя вклк)чва всички истински поданици
на Царя, но освен тях тя вклк>чва и
онези, които само на думи показват
вярност към Него. Това моЖе да се ви-
ди от притчата за сеяча (Мат. 13:31,
32) и от притчата за кваса (Мат.
13:33). Малката окръЖност вклЬчва
само онези, които са родени отново
чрез вяра в Господ Исус Христос.
Вътрешният кръг на небесното царс-
тво моЖе да бъде постигнат само от
тези, които наистина са повярвали
(Мат. 18:33).
Ако направим връзка меЖду всички
места в Библията, където се говори
за небесното царство, моЖем да прос-
ледим неговото историческо развитие
през пет отделни етапа:
Първо, небесното царство е предс-
казано в СЗ. Даниил предрича, че „Бог
ще издигне царство, което до века ня-
ма да се разруши и владичеството над
което няма да премине към други лк>-
де" (Дан. 2:44). Освен това СЗ пред-
виЖда и идването на Христос, Който
ще установи повсеместно и вечно гос-
подство (Дан. 7:13, 14; вЖ. също Ер.
23:5, 6).

33

Mameu 3

Второ, за небесното царстВо гово-
рят Йоан Кръстител, Исус и дванаде-
сетте апостоли, които го описват ка-
то „наблшкило" и „дошло" (Мат. 3:2,
4:17, 10:7). В Матей 12:28 Исус казва:
„Но ако Аз чрез БоЖия Дух изгонвам
бесовете, то БоЖието царство е дош-
ло върху Вас." В Лука 17:21 Той казва:
„Защото, ето БоЖето царство е
всред Вас." В този момент царството
наистина е „дошло" в Лицето на Царя.
Както ще Видим по-нататък, изрази-
те „БоЖие царстВо" и „небесно царс-
тво" са взаимозаменяеми.
Третият период на небесното царс-
тВо се описва като период на Времен-
ното отсъствие на Царя от земята.
След като бива отхвърлен от народа
на Израел, Царят се връща на небеса-
та. Днес, когато Царят отсъства, не-
бесното царство съществува в сърца-
та на Всички, които признават Него-
вото господство, като неговите мо-
рални и етични принципи, 8клк>чшпел-
но и тези от Проповедта на хълма,
могат да се прилоЖат и към нас сега.
Този период на временното отсъст-
вие на Царя на небесното царство е
описан в притчите на Евангелието от
Матей 13.
Четвъртият етап на небесното
царстВо би могъл да се нарече етап на
неговото проявление. Това е времето
на хилядолетното господство на
Христос на земята, показано В Преоб-
раЖението на Христос, когато ние Го
ВиЖдаме В слабата на Неговото идва-
що господство (Мат. 17:1-8). В Матей
8:11 Исус говори точно за този етап,
когато казва: „...мнозина ще дойдат
от изток и запад и ще насядат с АВра-
ама, Исаака u ЯкоВа В небесното царс-
тВо".
Последен ще бъде етапът на вечно-
то царство. То е описано Във 2 Петр.
1:11 като „вечното царство на нашия
Господ и Спасител Исус Христос."
Изразът „небесно царство" се сре-
ща само в Евангелието от Матей, но

изразът „БоЖие царстВо" се среща
във всичките четири Евангелия. За
практически цели меЖду тези два из-
раза няма никаква разлика - и за двата
се казват едни и същи неща. В Матей
19:23 например Исус казва, че ще бъде
трудно за богатия да Влезе В небесно-
то царстВо. Както В Марко (10:23),
така и В Лука (18:24) е записано, че
Исус казВа това за Бозкието царстВо
(ВЖ. също и Матей 19:24, където е из-
казана подобна мисъл и е използван из-
разът „БоЖие царстВо").
По-горе споменахме, че небесното
царстВо има външен кръг и вътрешен
кръг. Същото се отнася и за БоЖието
царстВо, което е още едно доказател-
ство за това, че двата термина со-
чат към едно и също нещо. БоЖието
царстВо също съдърЖа истинската и
лъЖливата Вяра. Това моЖе да се Види
от притчата за сеяча (Лука 8:4-10),
притчата за синапеното семе (Лука
13:18, 19) и притчата за кваса (Лука
13:20, 21). Що се отнася до истинския,
Вътрешен кръг на БоЖието царство,
то В него влизат само онези, които се
раЖдат от горе (Йоан 3:3,5).
И още едно, последно наблкздение -
царството не се покрива напълно с
църквата. Неговото начало е от мо-
мента, когато Христос поема пътя
на Своето обществено слуЖение; до-
като началото на църквата е денят
на Петдесетница (Деяния 2). Царст-
вото ще властва на земята, докато
тя бъде разрушена; църквата ще съ-
ществува до момента на Грабването
(когато Христос ще слезе от небеса-
та и ще Вземе със Себе си Всички Вяр-
ващи - 1 Сол. 4:13-18). Църквата ще се
върне заедно с Христос при Неговото
Второ пришествие, когато тя ще
дойде, за да царува заедно с Него като
Негова невяста. Понастоящем хора-
та, които се намират Във Вътрешния
кръг на царството, кръгът на истина-
та, се намират също и В църквата.

34

Mameii 3

3:3 Да се Върнем сега към изложение-
то на Матей. ЗабелеЖете, че подгот-
вителната мисия на Йоан беше предс-
казана от Исая повече от 700 години
преди неговото време: „Глас на един,
който Вика В пустинята: Пригответе
пътя за Господа, ПраВи направете пъ-
теките за Него" (от Ис. 40:3).
Този глас е гласът на Йоан. В духов-
но отношение израелският народ е ка-
то една пустиня - сух и безплоден.
Йоан призовава хората да подготвят
пътя на ГОСПОДА, като се покаят и
се откаЖат от греховете си, и напра-
вят пътя Му прав; като премахнат
от сВоя ЖиВот Всичко, което би пре-
чело на Неговото пълно господство.
3:4 Облеклото на Кръстителя е
направено от камилска козина - не
от меката, луксозна камилска вълна,
която ние познаваме днес, а от груба-
та тъкан, използвана за дрехи на хора,
които Живеят на открито. Той носи и
„коЖен пояс около кръста си". Облек-
лото му е същото като на Илия (Мал.
4:5; Лука 1:17; Мат. 11:14, 17:10-12).
Храната на Йоан е акриди и див мед.
Нейното единствено предназначение е
да поддърЖа Живота на този човек,
който е погълнат от своята мисия
толкова дълбоко, че за него обикнове-
ните удобства и удоволствия не съ-
ществуват.
Срещата с Йоан трябва да е била
една покъртителна и осъдителна
гледка - той е бил човек, който изоб-
що не се е интересувал от нещата, ко-
ито обикновено осмислят Живота на
хората. Неговото пълно отдаване на
духовните ценности Вероятно е пре-
дизвиквало остро чувство за духовна
бедност у неговите съвременници. Се-
беотрицанието му само по себе си е
изобличавало техния материализъм.
3:5, 6 За да чуят това, което има да
им каЖе, при Йоан идВат хора от Еру-
салим, цяла Юдея и областта отвъд
Йордан. Някоа от тях откликват на
посланието му и се кръщават от него

в река Йордан, с което изразяват го-
товността си да бъдат верни и пос-
лушни поданици на идващия Цар.
3:7 Случаят с фарисеите и садукеи-
те е съвсем различен. Йоан знае, че
тяхното идване при него не е продик-
тувано от искрени чувства. Той знае
истинската им природа - че на думи
фарисеите демонстрират силна при-
вързаност към закона, но сърцата им
са пълни с дух на сектантство, поква-
ра, лицемерие и самодоволство. Саду-
кеите са социалните аристократи и
религиозни скептици на онова време,
които отричат такива основни докт-
рини като Възкресението на тялото,
съществуването на ангелите, безс-
мъртието на душата и вечния съд.
Йоан заклеймява и двете секти, като
ги нарича „роЖби ехиднини", които
само се преструват, че искат да избя-
гат от идещия гняв, а не показват
никакви признаци на истинско покая-
ние.
3:8 Той ги предизвиква да докаЖат
своята искреност, като принесат
„плодове, достойни за покаяние".
„Покаянието, което предизвиква само
няколко сълзи, изблик на съЖаление и
малко страх, не Води до нищо. - пише
С. Р. Милър. Ние напълно трябВа да
изоставим греховете, за които се по-
кайваме, и да поемем по новите и чис-
ти пътища на святостта."
3:9 Юдеите трябва да престанат да
Вярват, че техният произход от Ав-
раам ще им послуЖи като паспорт за
небесата. Благодатта на спасението
не се предава по наследство. Бог моЖе
да превърне и камъните на Йордан В
Авраамови чада и това ще стане мно-
го по-лесно, отколкото обръщението
на фарисеите и садукеите.
3:10 С твърдението, че „брадвата
леЖи вече при корена на дърветата"
Йоан иска да каЖе, че процесът на Бо-
Жия съд Вече е започнал. Идването и
присъствието на Христос ще послу-
Жат за изпитание на всички хора. Оне-

35

Mameu 3

зи, koumo се намерят безплодни, ще
бъдат унищоЖени така, както се от-
сича и безплодното дърВо... „и В огъня
се хвърля".
3:11, 12 От 7 до 10 cm. Йоан говори
само на фарисеите и садукеите.(вЖ. 7
cm.), но сега той се обръща към Всички
хора - както Вярващи, така и невярва-
щи - и им обяснява, че има голяма раз-
лика между неговото служеше и слу-
Жението на Месията, Който скоро ще
дойде. Йоан кръщава с вода за покая-
ние: водата е само една част от ри-
туала и не притежава никаква очист-
ваща сила; покаянието, макар и да е
истинско, не довежда хората до пълно
спасение. Йоан знае, че неговото слу-
жеше е подготвително и непълно. Ко-
гато дойде Месията, Той изцяло ще
засенчи Йоан. Той ще бъде по-силен и
по-достоен. Неговото дело ще бъде
съвършено, тъй като Той ще кръща-
ва... със Светия Дух и с огън.
Кръщението със Светия Дух е раз-
лично от кръщението с огън. Първо-
то е кръщение с благословение, второ-
то - със съд. Първото беше извърше-
но на Петдесетница, второто все
още предстои. Първото е благослове-
ние за всички истински вярващи в Исус
Христос, второто ще бъде съдбата
на всички невярващи. Първото се дава
на всички израелци, чието кръщение е
външен признак на тяхното вътрешно
покаяние; второто ще бъде за фарисе-
ите, садукеите и всички ония, които
не са дали никакви доказателства за
истинско покаяние.
Някои изследователи учат, че кръ-
щението със Светия Дух и кръщение-
то с огън са едно и също нещо, т.е. че
кръщението с огън се отнася до огне-
ните езици, които се появяват, кога-
то Духът беше даден на Петдесетни-
ца. В светлината на 12 cm., където
огънят се отъждествява с осъждение-
то, това не може да е така.
Веднага след като говори за кръще-
нието с огън, Йоан започва да говори

за съда. Господ е описан като Един,
Който иде с лопата в ръка, за да от-
сее овършеното зърно. Житото (ис-
тинските вярващи) ще падне на земя-
та и ще бъде отнесено 6 Житницата.
Плявата (невярващите) ще се понесе
на известно разстояние от вятъра и
после ще се събере и изгори „в неуга-
сим огън". Огънят в 12 cm. е символ
на съда и тъй като този стих идва, за
да подкрепи 11 cm., логично е да заклк»-
чим, че кръщението с огън е Всъщност
кръщение със съд.
Б. Йоан кръщава Исус (3:13-17)
3:13 Исус изминава приблизително 60
мили от Галилея до долното течение
на река Йордан, за да се кръсти от
Йоан. Това показва значението, което
Той придава на този ритуал и подчер-
тава ВаЖността на кръщението за
Неговите последователи днес.
3:14, 15 Съзнавайки факта, че Исус
няма никакви грехове, за които да се
покайва, Йоан възразява срещу това
кръщение. Верният инстинкт му под-
сказва, че по-правилно би било Исус да
кръсти него. Исус не казва, че това не
е вярно - Той просто повтаря Желани-
ето Си да се кръсти, като подходящ
начин за изпълнение на всичко, що е
право. Той знае, че чрез кръщението
Той ще се отъЖдестви с онези БоЖии
слуЖители от Израел, които идват,
за да се кръстят чрез покаяние.
За Него този акт обаче има още ед-
но, по-дълбоко значение. За Исус кръ-
щението е символ на начина, по който
Той ще изпълни Всички спраВедлиВи ис-
кания на Бога по отношение на човеш-
ките грехове. Потапянето на Исус
във водата символизира Неговото
кръщение във водите на БоЖия Съд
при Голгота. Излизането на Исус от
водата е предзнаменование на Негово-
то Възкресение. Със Своята смърт,
погребване и възкресение Христос ще
удовлетвори изискванията на БоЖес-

36

Mameti 3, 4

тВената спраВедлиВост и ще осигури
законното основание за оправдаване-
то на грешниците.
3:16,17 Веднага щом излиза от вода-
та, Исус вшкда БоЖия Дух да слиза
от небесата въВ Вид на гълъб, който
се спуска над Него. Така както хората
и нещата бяха осВещаВани за свети
цели с „миро за свято помазВане" В СЗ
(Изх. 30:25-30), така u Исус беше по-
мазан за Месия от СВетия Дух.
ТоВа е един свещен миг на Видимо
проявление на Всичките три члена на
Триединното БоЖество. Там е Възлю-
беният Син. Там присъства и Свети-
ят Дух ВъВ Вид на гълъб. Там се чува и
Гласът на Бог Отец от небесата,
Който произнася СВоето благослове-
ние върху Исус. Събитието е памет-
но, защото БоЖият глас цитира Све-
щеното Писание: „Този е възлюбени-
ят Ми Син (от Пс. 2:7), в Когото е
Моето благоволение" (от Ис. 42:1).
Това е един от трите случая, когато
Отец говори от небесата и утвърЖ-
дава с радост Своя единороден Син
(другите два случая са описани в Мат.
17:5 и Йоан 12:28).
В. Исус е изкушавай от Сатана
(4:1-11)
4:1 Странно е защо Исус трябваше да
бъде отведен от Духа, за да бъде из-
кушаван от дявола? Наистина ли беше
задълЖително Светият Дух да Го от-
веде на такава среща? Отговорът е,
че тоВа изкушение беше необходимо,
за да моЖе Исус да покаЖе СВоята мо-
рална годност за делото, за което бе-
ше дошъл на този сВят. След срещата
си със своя неприятел в Едемската
градина, първият Адам доказа, че не е
годен да властва над земята. Сега
последният Адам се среща с дявола ли-
це в лице и остава невредим.
Гръцката дума, която тук се пре-
веЖда като „изкушавам" или „изпит-
вам", има две значения: (1) изпитвам

или доказвам (Йоан 6:6, 2 Кор. 13:5,
Евр. 11:17); и (2) привличам за злото.
Следователно моЖем да каЖем, че
Светият Дух изпита или доказа Хрис-
тос, докато дяволът се стремеше да
Го съблазни да върши зло.
Моментът с изкушението на нашия
Господ е свързан с някаква дълбока
тайна. В тази връзка е неизбеЖен въп-
росът: „А не беше ли възмоЖно Той да
съгреши?" Ако отговорим с „Не", то-
гава пред нас застава следващият въп-
рос „Как моЖе изкушението да е ис-
тинско, ако не беше възмоЖно Той да
съгреши?" Ако отговорим с „Да", ние
се изправяме пред проблема за Въз-
моЖността от допускане на грях от
Съвършения Бог.
Най-ваЖното е да знаем, че Исус
Христос е Бог и че Бог не моЖе да
съгреши. Също така е истина, че Исус
е и Човек, но твърдението, че Той би
могъл да съгреши като човек и да не
съгреши като Бог е едно предполоЖе-
ние, което няма никакви основания в
Библията. Новозаветните автори пи-
шат за непогрешимостта на Христос
на няколко места: Павел пише, че Той
„не е знаел грях" (2 Кор. 5:21); Петър
казва, че Той „грях не е сторил" (2
Петр. 2:22); а Йоан казва, „В Него ня-
ма грях" (1 Йоан 3:5).
Подобно на нас и Христос получава-
ше изкушения отвън: Сатана дойде
при Него с предлоЖения, противни на
БоЖията воля. За разлика от нас оба-
че Той не моЖеше да бъде изкушен от-
вътре - в Него Самия не беше въз-
моЖно да се породят никакви греховни
Желания или страсти. Освен това
вътре в Него нямаше нищо, което да
отговори на съблазните на дявола
(Йоан 14:30).
Независимо от неспособността на
Исус да съгреши Неговото изкушаване
от Сатана беше съвсем истинско.
Пред Него имаше една реална възмоЖ-
ност да се срещне със съблазните на
греха, макар че в морален смисъл за

37

Mameu 4

Него беше невъзмоЖно да им се подда-
де. Той моЖеше да Върши само тоВа,
което виЖдаше Отец Си да Върши
(Йоан 5:19). Абсурдно е да се мисли, че
Исус е Видял някога Своя Отец да гре-
ши. Исус не моЖеше да извърши нищо
от Себе Си (Йоан 5:30), а Неговият
Отец никога нямаше да Му даде право
да се поддаде на изкушение.
ИзкушаВането на Исус нямаше за
цел да провери дали Той моЖе да съг-
реши, а да докаЖе, че дори и при огро-
мен натиск Той не моЖе да напраВи
нищо друго, освен да се подчини на Бо-
Жието СлоВо.
Ако предполоЖим, че Исус моЖеше
да съгреши като човешко същество,
ние се изправяме пред проблема за Не-
говата непогрешимост в небесата,
където Той Все още съществува като
Човек. Би ли могъл въпреки това да
съгреши? Очевидно не.
4:2, 3 След като пости 40 дни и 40
нощи, Исус огладияВа (В Библията
числото 40 се използва много често,
когато става въпрос за проверка или
изпитание). Това естествено чувство
на глад дава на изкусителя преиму-
щество, от което той често се въз-
ползва, за да изкуши много хора. С
предлоЖението си дяволът иска да на-
кара Исус да употреби Своята свръ-
хестествена власт, за да превърне ка-
мъните В пустинята 8 хлябове. Думи-
те „Ако си БоЖий Син..." не носят ни-
какво съмнение в Божествеността на
Исус и могат да се перифразират та-
ка: „Тъй като си БоЖий Син...". Дяво-
лът се позовава на думите на Бащата
на Христос при Неговото кръщение,
когато Той казва „Този е възлк>беният
Ми Син." Тук той използва една езико-
ва конструкция в гръцкия език2, според
която твърдението се приема за Вяр-
но, за да прикани Исус да упраЖни Сво-
ята Власт с цел да успокои глада Си.
УталоЖването на естественото
чуВстВо на глад чрез употребата на
БоЖестВена сила В отгоВор на Внуше-

нието на Сатана означава пряко не-
подчинение на Бога. Идеята, която се
крие зад предлоЖението на Сатана,
напомня за казаното в Битие 3:6
(„добро за храна"). Йоан определя то-
ва изкушение като „похотта на плът-
та" (1 Йоан 2:16). Проекцията на то-
ва изкушение в нашия Живот е стре-
меЖът да Живеем за удовлетворяване
на естествените си плътски Желания,
да изберем пътя на удобствата вмес-
то пътя на БоЖието царство и Него-
вата праведност. За да ни подтикне
към това, дяволът ни казва: „Трябва
да се Живее, нали?"
4:4 Исус отговаря на изкушението с
цитат от БоЖието Слово. Примерът
на нашия Господ ни учи, че ние не сме
длъЖни да Живеем, но сме длъЖни да
се подчиняваме на Бога! Най-ваЖното
нещо В Живота ни не е хлябът. Най-
ВаЖното нещо е да се подчиняваме на
всяка дума на Бога. И тъй като Исус
не е получил инструкции от Своя
Отец да превърне камъните в хляб,
Той няма да реши да действа самосто-
ятелно независимо от това колко е
гладен, защото това ще означава Той
да се подчини на Сатана.
4:5, б Второто изкушение става в
Ерусалим на кубето на храма. Дяво-
лът предизвиква Исус да се хвърли до-
лу, за да демонстрира по един грандио-
зен начин Своето БоЖествено Родст-
во. Отново думата „ако" не означава
съмнение, както личии от цитата
(Пс. 91:11, .12), с който Сатана напом-
ня на Исус, че Бог е обещал да защити
Своя Месия.
Всъщност от Исус се иска да пока-
Же, че Той е Месията, като изпълни
един сензационен номер. Това е една
възмоЖност за постигане на слава без
страдания, за разминаване с кръста и
за достигане до трона по друг път,
което обаче не съответства на Жела-
нието на Бога. Йоан нарича това изку-
шение „тщеславието на Живота" (1
Йоан 2:16). То ни напомня за едно дър-

38

Mameii 4

Bo В Едемската градина (Бит. 3:6) -
„дърво Желателно, за да дава знание",
тъй като и двете представляват
средство за постигане на лична слава,
без зачитане на БоЖията Воля. Това
изкушение идва при нас чрез Желание-
то ни да постигнем религиозна извес-
тност, без да минем през участието в
страданията на Исус. Ние се стремим
към велики неща, но когато дойдат
трудностите, започваме да бягаме и
да се крием. Винаги, когато пренебрег-
ваме БоЖията воля и започваме да се
възвеличаваме сами, изкушаваме Бога.
4:7 И отново Исус устоява на напа-
дението, като цитира Словото: Писа-
но е още: „Да не изпитваш Господа
твоя Бог" (вЖ. Второзаконие 6:16).
Господ е обещал да запази Месията,
но това уверение предполага да се Жи-
вее по БоЖията воля. Да предявиш
претенции към това обещание В мо-
мент на неподчинение би значело да
изкушиш Бога. Времето, когато Исус
ще се изяви като Месия, ще дойде, но
преди това трябва да дойде кръстът.
Жертвеният олтар трябва да пред-
хоЖда трона. Тръненият венец трябва
да предшества короната на славата.
Исус ще изчака БоЖието време и ще
изпълни БоЖията воля.
4:8, 9 При третото изкушение дяво-
лът завеЖда Исус на една много висо-
ка планина и Му показва всички царс-
тва на земята. Той ги предлага на
Исус в замяна на Неговото преклоне-
ние. Въпреки че това изкушение е
свързано с преклонението, което е ед-
но действие на духа, то всъщност
представлява усилие да се накара на-
шият Господ да поиска да постигне
имперска власт над сВета чрез прекло-
нение пред Сатана. Наградата, която
Сатана предлага този път - „всички-
те царства на света и тяхната сла-
ва", задоволява „поЖеланието на очи-
те" (1 Йоан 2:16).
В известен смисъл, царствата на
света наистина принадлеЖат сега на

дявола. Той е наречен и „богът на то-
зи свят" (2 Кор. 4:4), а Йоан ни казва,
че „целият свят леЖи в лукавия" (2
Йоан 5:19). Когато Исус се яви при
Второто Пришествие като Цар на
царете (Откр. 19:16), тогава „светов-
ното царство" ще стане Негово
(Откр. 11:15). Исус няма да наруши не-
бесното разписание и никога няма да
се поклони на Сатана!
За нас това изкушение има две стра-
ни: от една страна, ние сме готови да
заменим нашето духовно роЖдено пра-
во за преходната слава на този свят;
а от друга страна, сме готови да се
поклоним и да слуЖим на творението
Вместо на Твореца.
4:10 За трети път Исус се противо-
поставя на изкушението, като цитира
СЗ: „На Господа твоя Бог да се покла-
няш и само Нему да слуЖиш." Прекло-
нението и слуЖението, за които се го-
вори тук, са предназначени само за Бо-
га. Да се покланяш на Сатана е все ед-
но да го признаеш за Бог.
Начинът, по който Матей записва
последователността на изкушенията,
е различен от този на Лука (4:1-13).
Предполага се, че поредността на из-
кушенията в Матей повтаря поред-
ността на изкушенията, преЖивени
от Израел в пустинята (Изх. 16, 17,
32). Поведението на Исус обаче е съ-
вършено противоположно на начина,
по който израелците отговарят на
трудностите в пустинята.
4:11 След като Исус оборва изкуше-
нията на Сатана, дяволът Го оставя.
Обикновено изкушенията идват на
вълни, а не като непрекъснат поток.
Защото, когато врагът дойде като
стремителен поток, Бог ще издигне
преграда срещу него (Ис. 59:19). Какво
насърчение за изпитаните БоЖии све-
тии!
По-нататък се казва, че при Исус
идват ангели и Му прислушват, без
да е дадено никакво допълнително
обяснение за тази свръхестествена

39

Mameu 4

помощ. Това изречение вероятно иска
да каЖе, че те сигурно Му дават нещо
за ядене, след като Той отказа да си
осигури храна Сам след предложение-
то на Сатана.
От изкушаването на Исус научава-
ме, че дяволът моЖе да атакува и оне-
зи, които са подвластни на Светия
Дух, но че той е безсилен срещу тези,
които му устояват с помощта на Бо-
Жието Слово.
Г. Исус започва Своето слуЖение
в Галилея (4:12-17)
СлуЖението на Исус в Юдея, което
продълЖава почти година, не е разгле-
дано от Матей. Този едногодишен ин-
тервал е описан от Йоан 1-4 и запълва
времето меЖду 4:11 и 4:12 от Еванге-
лието на Матей. Матей ни превеЖда
направо от изкушаването на Исус към
слуЖението Му в Галилея.
4:12 Когато Исус чува, че Йоан
Кръстител е изпратен в затвора,
Той разбира, че това е предзнаменова-
ние за Неговото Собствено отхвърля-
не. Като не приемат предвестника на
Царя, хората съвсем явно показват,
че ще отхвърлят също и Царя. Не
страхът обаче отправя Исус на север,
към Галилея. Всъщност Той отива
точно 6 центъра на царството на
Ирод, същия този цар, който току-що
е затворил Йоан. С оттеглянето Си в
Галилея, земята на езичниците, Исус
показва, че Неговото отхвърляне от
юдеите ще позволи и на езичниците да
получат благата вест.
4:13 Исус остава в Назарет до мо-
мента, в който народните маси се
опитват да Го убият за това, че е из-
вестил спасението и на езичниците
(ВЖ. Лука 4:16-30). После Той отива в
Капернаум, близо до Галилейското
езеро, в една област, която е населена
най-вече от Завулоновите и Нефта-
лимовите племена. От този момент
Капернаум става Неговата главна
щаб-квартира.

4:14-16 Преместването на Исус в
Галилея изпълнява казаното от Исая
в 9:1, 2. Така невеЖите и суеверни
езичници, които Живеят в Галилея,
виЖдат голяма светлина - Христос,
Светлината на света.
4:17 От този момент нататък
Христос поема задачата да проповяд-
ва посланието, носено от Йоан: „По-
кайте се, понеЖе наблшки небесното
царство." Това е още един призив за
нравствено обновление като подго-
товка за Неговото царство. Царст-
вото е наблиЖило, защото Царят ве-
че е тук.
Д. Исус призовава четиримата
рибари (4:18-22)
4:18, 19 Това всъщност е вторият
път, когато Исус повиква Петър и
Андрей. В Йоан (1:35-42) Той първо ги
призовава за спасение; тук Той ги при-
зовава за слуЖение. Първото събитие
става в Юдея; Второто - в Галилея.
Петър и Андрей са ловци на риба, но
Исус ги призовава да станат ловци на
хора. Тяхното задълЖение е да след-
ват Исус. Неговото задълЖение е да
ги направи умели ловци. Следването
на Исус за тях означава нещо повече
от физическа близост. То води и до
възпроизВеЖдане на характера на
Исус. Тяхното слуЖение е слуЖение на
характера. По-ваЖно е това, което
си, отколкото това, което говориш
или правиш. Като Петър и Андрей ние
трябва да избягваме изкушението, ко-
ето моЖе да ни накара да заместим
истинската духовност с красноречие,
лично обаяние или хитроумни аргумен-
ти. Трябва да се научим да отиваме
точно на мястото, където плуват ри-
бите, да използваме правилната при-
мамка, да издърЖаме на трудности и
несгоди, да бъдем търпеливи и да се
пазим.
4:20 Петър и Андрей чуват призива
и отговарят незабавно. Изпълнени с
искрена вяра, те изоставят своите

40

Mameu 4

мреЖи и тръгваш след Исус, решени
изидло да Му се отдадат и всичко да
Му посветят.
4:21, 22 След това Исус призовава
Яков и Йоан, които също стават уче-
ници на Христос веднага. Признавайки
първостепенното значение на Исус
над всички земни връзки, те оставят
не само своите средства за прехрана,
но и баща си.
Като отговарят на повикването на
Исус, тези четирима рибари стават
клкочови фигури в евангелизирането на
света. Ако те бяха останали при свои-
те мреЖи, ние никога нямаше да чуем
за тях. Признаването на господство-
то на Христос е най-ваЖното нещо в
Живота на един човек.
Е. Исус изцелява огромно мноЖестВо
от хора (4:23-25)
СлуЖението на Господ Исус има три
страни: Той поучава върху БоЖието
Слово в синагогите, проповядва благо-
вестието за царството и изцерява
болните. Една от целите на изцери-
телните чудеса на Исус е удостоверя-
ването на истинността на Неговата
Личност и слуЖение (Евр. 2:3, 4). Гла-
ви 5-7 дават примери на слуЖението
Му като Учител, а глави 8-9 описват
Неговите чудеса.
4:23 В 23 cm. за първи път в НЗ се
употребява думата евангелие. Тя оз-
начава „блага вест за спасение". За
всяка епоха от човешката история е
имало само една блага вест, само един
път за спасение.
Евангелието'
Евангелието произхожда от БоЖията
благодат (Еф. 2:8). То означава, че Бог
дава вечен Живот по Своята Собстве-
на воля на грешни хора, които не го
заслуЖават.
Основанието за благата вест е де-
лото на Христос на кръста (1 Кор.
15:1-4). Нашият Спасител изпълни

всички изисквания на небесното право-
съдие, като по този начин даде право
на Бога да оправдае вярващите греш-
ници. Вярващите, които са Живеели по
времето на СЗ, също са били спасявани
чрез делото на Христос, макар че то
все още не е било извършено. Те вероя-
тно не са знаели много неща за Месия-
та, но Бог е знаел - и Той е приписал
цената на делото на Христос на тях-
ната сметка. В известен смисъл те са
били спасявани „на кредит". Ние също
се спасяваме чрез делото на Христос,
но в нашия случай делото вече е извър-
шено.	'
Благата вест се получава само чрез
вяра (Еф. 2:8). В СЗ хората са били
спасявани, защото са вярвали във
всичко, което им е казвал Бог. В този
век хората биват спасявани, когато
вярват на БоЖието свидетелство за
Неговия Син като единствен път за
спасение (1 Йоан 5:11, 12). Крайната
цел на благовестието са небесата.
Ние имаме надеЖдата за вечен Живот
в небесата (2 Кор. 5:6-10), също както
и светиите от СЗ (Евр. 11:10,14-16).
Има само едно евангелие, но то има
различни страни за различните време-
на. Например различните страни на
евангелието могат да се видят в бла-
говестието за царството и в благо-
вестието за БоЖията милост. Благо-
вестието за царството гласи: „По-
кайте се и приемете Месията и ще
влезете в Неговото царство, когато
то се установи на земята." Благовес-
тието за БоЖията милост гласи: „По-
кайте се и приемете Христос и ще бъ-
дете грабнати в небето, за да Го
срещнете и да бъдете с Него завина-
ги." В основата си те носят една и съ-
ща блага вест - спасение по милост
чрез вяра, но показват, че има различ-
ни прилоЖения на благовестието спо-
ред целите на БоЖиите диспенсации.
С проповядването на благовестие-
то за БоЖието царство Исус известя-
ва Своето идване като Цар на к>деи-

41

Mameii 4,5

me u обяснява условията за Влизане В
Неговото царство. Неговите чудеса
показВат благотворната природа на
това царство.3
4:24, 25 Славата на Исус се разнася
из цяла Сирия (територията на север
и североизток от Израел). Всички
болни, обхванати от бесове, и парали-
зирани са щастливи да почувстват из-
целителното Му докосване. При Него
се тълпят хора от Галилея, Декапол
(обединена общност от десет езичес-
ки града в Североизточна Палестина),
Ерусалим, Юдея и областта на изток
от река Йордан. Както пише Б. Б.
Уорфилд: „Сигурно за известно време
болестите и смъртта са изчезнали от
:.. областта." Нищо чудно, че хората
са изключително изненадани от нови-
ните, които идват от Галилея!
IV. Конституцията на царството
(Гл. 5-7)
Поставянето на Проповедта на хъл-
ма в началото на НЗ изобщо не е слу-
чайно. Това първостепенно място осо-
бено красноречиво говори за нейното
значение. В нея Царят дава кратко
обобщение на характера и поведение-
то, които очакВа от Своите подани-
ци. Тази проповед не представлява ни-
то план за спасение, нито поучение,
предназначено за неспасени хора. Тя е
отправена към учениците на Христос
(5:1, 2) и е замислена като един Вид
конституция или система от принци-
пи и закони, които ще управляват по-
даниците Му по време на Неговото
господство. Тя е предназначена за
всички хора от миналото, настояще-
то и бъдещето, които признават
Христос за Цар. Когато Христос бе-
ше на земята, Той се обръщаше пряко
към Своите ученици. Сега, когато на-
шият Господ властва в небесата, Той
се обръща към всички, които Го изди-
гат за Цар в своите сърца. И освен

всичко останало тази проповед предс-
тавлява кодексът на поведение за
всички последователи на Христос за
бремето на Голямата Скръб и на Не-
говото царстВо на земята. ПропоВед-
та има ясно доловимо еврейско звуче-
не, което се вшкда от позоваванията
на съда (т.е. Синедриона) в 5:22, на ол-
тара (5:23, 24) и на Ерусалим (5:35).
Въпреки това обаче ще бъде погрешно
да се твърди, че учението на Христос
е предназначено единствено за вярва-
щите евреи от миналото, настояще-
то и бъдещето; то е за всички хора
от всички времена, които признават
Исус Христос за Цар.
А. Благословенията (5:1-12)
5:1, 2 „Проповедта на планината" за-
почва с блаЖенствата или благослове-
нията на Христос. В тях се описва ха-
рактерът на идеалния гражданин на
Христовото царство. Качествата,
които Исус посочва като положител-
ни в тези благословения, са точно об-
ратните на онези, които цени све-
тът. А. У. Тоузър прави следния ко-
ментар във връзка с този Въпрос:
„Ако някой, който не е запознат с чо-
вешката раса, поиска да се запознае с
нея, то той моЖе да получи едно срав-
нително добро нейно описание в про-
поведта на планината, стига само да
промени смисъла им с точно обратен
знак."
5:3 ТоВа благословение се дава на
„нищите по дух". Това не се отнася до
естествения характер на човека, а до
съзнателния му избор и дисциплина.
„Нищите по дух" са онези, които
признават своята собствена безпо-
мощност и се облягат на БоЖието
Всемогъщие. Те съзнават своята ду-
ховна нуЖда и намират нейното удов-
летворение в Господ Исус. Небесното
царство, в което самонадеяността и
самовъзхищението не се считат за
добродетели, принадлеЖи на тези хо-
ра.

42

Mameii 5

5:4 БлаЖени са скърбящите, защо-
то ги чака ден на утешение. Това, не се
отнася до скръбта, която пораЖдат
превратностите на Живота, а до
страданията, които човек изтърпява
заради връзката си с Господ Исус. То-
ва значи активно да споделяш болката
от ударите и греховете на света заед-
но с Исус, да се измъчваш не само за-
ради собствения си грях, а и заради
угасяващото състояние на света,
който е отхвърлил своя Спасител, да
страдаш заради съдбата на онези, кои-
то отказват Неговата милост. Тези
скърбящи ще бъдат утешени в иде-
щия ден, когато Бог „ще обърше всяка
сълза от очите им" (Откр. 21:4). Вяр-
ващите изЖивяват цялата своя скръб
в този Живот; невярващите само
предвкусват вечната скръб в днешна-
та си печал.
5:5 Третото благословение се дава
на кротките: „защото те ще насле-
дят земята". По природа тези хора
могат да бъдат избухливи, темпера-
ментни или груби, но когато съзна-
телно вземат Христовия Дух в себе
си, те стават кротки или благи (Ма-
тей 11:29). Кротостта означава прие-
мане на по-ниското полоЖение. Крот-
кият човек моЖе да бъде благ и мек по
отношение на своите лични цели и не-
устрашим в името на БоЖията кауза
или когато защитава другите.
Кротките не наследяват земята В
този си Живот. Тук те no-скоро насле-
дяват оскърбления и лишения. Но те
буквално ще наследят земята по вре-
ме на хилядолетното господство на
Царя, когато ще управляват в мир и
благоденствие.
5:6 По-нататък се дава благослове-
ние на ония, които гладуват и Жаду-
ват за правдата: на тях Христос съ-
що обещава, че ще бъдат наситени.
Тези хора се стремят ревностно към
правдата в собствения си Живот. Те
Жадуват да видят едно честно, обеди-
нено и справедливо общество, да при-

надлеЖат на една действена и свята
църква. Също като хората, за които
пише Гамалиел Бредфорд, те изпит-
ват „ЖаЖда, която нито един земен
извор не моЖе да утоли, и глад, който
само Христос моЖе да засити - в про-
тивен случай биха умрели." Тези хора
ще се нахранят изобилно в бъдещото
господство на Христос: те ще се на-
ситят, тъй като тогава ще царува
правдата, а покварата ще отстъпи
място на високите морални норми.
5:7 В царството на нашия Бог ми-
лостивите са благословени... защото
на тях ще се покаЖе милост. Да бъ-
деш милостив, означава да изпитваш
активно състрадание. В по-тесен сми-
съл това означава да се въздърЖаш от
наказание на виновните, които наис-
тина го заслуЖават. В по-широк сми-
съл то значи да помагаш на нуЖдаещи-
те се тогава, когато те не могат са-
ми да си помогнат. Бог ни показа ми-
лост, като ни пощади от наказание-
то, което нашите грехове заслуЖа-
ват, и прояви благоволение към нас
чрез спасителното дело на Христос.
Когато проявяваме състрадание, ние
всъщност подраЖаваме на Бога. Ми-
лостивите ще получат милост. Тук
Христос не говори за милостта на
спасението, която Бог дава на вярва-
щия грешник; тази милост не зависи
от това дали този човек е милостив,
или не - тя се дава свободно и безус-
ловно като подарък. Господ тук гово-
ри за всекидневното милосърдие, без
което християнският Живот не моЖе,
и за милостта на онзи бъдещ ден, ко-
гато „всекиму работата ще стане яв-
на каква е" (1 Кор. 3:12-15). Ако човек
не е бил милостив, той няма да получи
милост; т.е. наградата му ще бъде по-
малка.
5:8 „Чистите по сърце" получават
уверение, че „ще видят Бога". Чисто-
сърдечен е човекът, чиито подбуди не
са опорочени, чиито мисли са свети, а
съзнанието му - чисто. Изразът „те

43

Mameu 5

ще видят Бога" моЖе да се разбира по
няколко начина. Първо, чистите по
сърце ВиЖдат Бога сега посредством
общението със Словото и Духа. Вто-
ро, понякога те получават свръхес-
тествено изявление или видение от
Бога. Трето, те ще видят Бога в ли-
цето на Исус Христос, когато Той
дойде отново на земята. И четвърто,
те ще видят Бога Във вечността.
5:9 Благословение получават и ми-
ротворците: „защото те ще се наре-
кат БоЖии чада". ЗабелеЖете, че тук
Господ не говори за хората, които
имат мирен характер, или за онези,
които обичат мира. Той говори за те-
зи, които активно се намесват, за да
творят мир. Обикновено чобек стои и
наблкздаВа боя отстрани. Бог казва, че
трябва да се полагат положителни
усилия за създаване на мира дори то-
гава, когато това вклк>чва понасяне
на оскърбления и нападки.
Миротворците са наречени „БоЖии
чада". Те обаче не стават БоЖии деца
заради това, че са миротворци, а зара-
ди това, че са приели Исус Христос за
Спасител (Йоан 1:12). Като творят
мир, Вярващите се изявяват като Бо-
Жии деца и Бог един ден ще ги признае
като хора, които носят семейната
прилика.
5:10 Следващото благословение се
отнася до онези, които са гонени не
заради техни лични закононарушения,
а заради правдата, в името на спра-
ведливостта. Небесното царство се
обещава на онези Вярващи, които
страдат, защото Вършат праведни
дела. Тяхната честност е осъЖдение
на безбоЖния свят и прави да изпъкне
още повече неговата враЖдебност.
Хората мразят праведния Живот, за-
щото той излага на показ тяхната
собствена нечестност.
5:11 Последното благословение изг-
леЖда като повторение на предишно-
то с една-единствена разлика. В пре-
дишния стих се казваше, че вярващите

ще бъдат гонени заради правдата; тук
се казва, че те ще бъдат гонени зара-
ди Христос. Господ знае, че Неговите
ученици ще бъдат преследвани заради
връзката си и предаността си към Не-
го, и историята потвърди това: още
от самото начало и до днес светът
преследва, затваря и избива последова-
телите на Христос.
5:12 Страданията заради Христос
са привилегия, която трябва да по-
раЖда радост. Голяма награда очаква
онези, които по този начин стават
съратници на пророците В тяхната
скръб. БоЖиите говорители от СЗ са
останали Верни на Бога въпреки всич-
ки гонения. Всички, които им прили-
чат по преданост и смелост, ще спо-
делят тяхната радост сега и техния
възторг В бъдеще.
Благословенията представляват
портрет на идеалния граЖданин на
царството на Христос. ЗабелеЖете
думите „правда" (12 cm.), „мир" (9 cm.)
и „радост" (12 cm.). Павел вероятно
има предвид точно това, когато пише
следния стих: „Защото БоЖието царс-
тво не е ядене и пиене, но правда, мир
и радост В Светия Дух" (Римл. 14:17).
Б. Вярващите са солта
и светлината (5:13-16)
5:13 Исус сраВняВа Своите ученици със
солта. За света те са толкова ваЖни,
колкото е ВаЖна солта за Всекиднев-
ния ни ЖиВот: солта подправя храна-
та, тя пречи на разпространението
на разлагането, пораЖда ЖаЖда, под-
чертава вкуса. По същия начин Него-
вите последователи дават вкус на чо-
вешкото общество, слуЖат като кон-
сервант и карат другите да копнеят
за правдата, описана в предишните
стихове.
Ако солта загуби солеността си,
моЖе ли след тоВа да я Възстанови?
Това не моЖе да стане по никакъв на-
чин. След като ВеднъЖ е загубила сВоя
Вкус, „тя Вече за нищо не струва, ос-

44

Mameu 5

Вен ga ga се изхвърли Вън и да се тъпче
от хората". Коментарът на Алберт
Барнс хвърля допълнителна сВетлина
Върху този пасаЖ: „Солта, която се
използва В наше Време, се получава по
химичен път, така че, когато соле-
ността й изчезне и тя загуби своя ха-
рактерен вкус, от нея не остава нищо.
В библейските времена в източните
страни хората са употребявали сол,
която не е била пречистена. Освен сол
в нея е имало треви и други примеси,
така че тя е моЖела да загуби цялата
си соленост и въпреки това да остане
едно значително количество (от сол
без солен вкус). Тя не е била годна да
се употребява за нищо друго, освен за
настилка на пътищата или пътеките
вместо чакъл, както е казано и в Биб-
лията."5
Ученикът на Христос има едно ваЖ-
но задължение - да бъде солта на зе-
мята, като Живее според разпоредби-
те на своя Учител, изброени в благос-
ловенията и останалата част от про-
поведта. Ако той не успее да изяви
тези духовни знания, хората ще тъп-
чат неговото свидетелство с крака-
та си. Хората изпитват само презре-
ние към малодушните християни.
5:14 Исус също така нарича христи-
яните „виделината на света". Той го-
вори и за Себе Си като за „светлина-
та на света" (Йоан 8:12; 12:35, 36, 46).
Взаимоотношението меЖду тези две
твърдения е, че Исус е източникът на
светлината, а християните са отра-
Жението на Неговата светлина. Тях-
ната функция е да светят вместо Не-
го така, както луната отразява свет-
лината на слънцето.
Християнинът прилича на град, кой-
то е издигнат върху хълм: той се
Възвишава над околността и свети в
тъмнината. Онзи, чийто Живот по-
казва отличителните черти на Хрис-
товото учение, „не могке да се укрие".
5:15, 16 Хората не палят светило,
за да го слоЖат под шиник. Точно об-

ратното - те го слагат на светил-
ник, така че „да свети на всички, ко-
ито са вкъщи". Исус не иска ние да
крием светлината на Неговото уче-
ние за себе си, а да я правим достояние
на другите. Ние трябва да оставяме
нашата светлина да свети така, че
хората - като гледат добрите ни де-
ла - да прославят нашия Отец в небе-
сата! Ударението тук пада върху слу-
Жението на християнина като начин
на Живот. Привлекателността на
един Живот, в който личат Христови-
те качества, говори по-силно и от
най-убедителните слова.
В. Христос изпълнява закона
(5:17-20)
5:17, 18 Повечето револкщионни вода-
чи прерязват всички връзки с минало-
то и отричат съществуващия тради-
ционен ред. Но Господ Исус не праВи
така. Той утВърЖдава закона на Мой-
сей и настоява за неговото изпълне-
ние. Исус не идва, за да отмени закона
или пророците, а за да ги изпълни. Той
ясно подчертава, че нито една йота
или чертичка от закона няма да пре-
мине, докато не бъде изпълнена изця-
ло. Йотата е най-малката буква от
азбуката на староеврейския език. Чер-
тичката е малък знак или щрих, кой-
то е слуЖел за разграничаване на една
буква от друга, както например сред-
ната чертичка на главното А я разли-
чава от главното JL Исус вярва в бук-
валната боговдъхновеност на Библия-
та, която съществува дори и там, къ-
дето на нас ни се струва, че има мал-
ки, незначителни подробности. Нито
една буква в Писанията - и най-дреб-
ният знак дори - не е без значение.
Искаме да отбелеЖим, че Исус не
казва, че законът никога няма да пре-
мине. Той казва, че законът няма „да
премине, докато всичко не се сбъдне".
Тази подробност има ваЖни последст-
вия за вярващите днес и понеЖе въп-
росът за отношението на вярващия

45

Mameti 5

към закона е gocma слоЖен, ние ще от-
делим специално място, за да обобщим
тоВа, което Библията ни учи по този
Въпрос.
Отоношеиието на Вярващите
към закона
Законът е онази законодателна систе-
ма, която Бог дава на израелския на-
род чрез Мойсей. Цялостният текст
на закона моЖе да се прочете В Изход
20-31, 8 ЛеВшп и ВъВ Второзаконие, но
неговата същност се изразява от Де-
сетте заповеди.
Законът не е даден като средство
за спасение (Деяния 13:39; Римл. 3:20;
Гал. 2:16, 21; 3:11) - той е създаден, за
да покаЖе на хората тяхната грехов-
ност (Римл. 3:20; 5:20; 7:7; 1 Кор. 15:56;
Гал. 3:19) и да ги накара да потърсят
Бога, за да получат от Него спасение
по милост. Законът е бил даден на из-
раелския народ, незаВисимо че съдърЖа
морални праВила, Валидни за хората
от Всяка националност (Римл. 2:14,
15). Бог е Взел, така да се каЖе, нещо
като проба от човешката раса, като
е проверил чрез Израел дали тя ще мо-
Же да издърЖи на изискванията на за-
кона. Неспособността на Израел да
отговори на тези изисквания доказва
неспособността на целия свят да се
справи с тях (Римл. 3:19). Законът е
подкрепен със смъртно наказание
(Гал. 3:10): нарушението на една-един-
стВена запоВед от него Вече ни прави
престъпници (Як. 2:10). Тъй като
Всички нарушиха закона, Всички попа-
дат под смъртно наказание. БоЖията
справедливост и святост изискват
то да бъде изпълнено. Точно поради
тази причина дойде и Исус в този
свят: за да плати това наказание със
Своята смърт. Той умря Вместо Ви-
ноВните законопрестъпници, макар че
Самият Той не беше Виновен. Той не
отмени закона, а no-скоро отговори
на изискванията на закона, като из-

пълни съвършено неговите най-строги
условия чрез Своя Живот и СВоята
смърт. По такъВ начин благовестие-
то не отхвърля закона, то поддърЖа
закона и показва как изкупителната
Жертва на Христос удовлетворява съ-
вършено изискванията на закона.
Затова вярващият, който уповава
на Христос, вече не е под закон, а под
благодат (Римл. 6:14). Той е мъртъв
за закона чрез Жертвата на Христос.
Наказанието на закона трябва да се
плати само веднъЖ и тъй като Исус
плати тоВа наказание, вярващият не
трябва да го плаща отново. Този е
смисълът, според който законът „из-
губи славата си" за християнина (2
Кор. 3:7-11). Законът беше „детебоди-
тел" до идването на Христос; „след
идването на вярата" ние Вече нямаме
нуЖда от „детеводител" (Гал. 3:24,
25).
Но макар и християнинът да не е
„законник", това не означава, че е без-
законник. Той е обвързан с една по-сил-
на Връзка от Връзката на закона, за-
щото той е под закона на Христос (1
Кор. 9:21). Неговото поведение се фор-
мира не от страха за наказание, а от
лкобоВта и Желанието да зарадва своя
Спасител. Христос става законът на
неговия Живот (Йоан 13:15; 15:12; Еф.
5:1,2; 1 Йоан 2:6; 3:16).
Един често срещан Въпрос при об-
съЖдането на отношението на Вярва-
щия към закона е следният: „Трябва ли
да се спазват десетте БоЖи запове-
ди?" Отговорът е, че някои принципи,
съдърЖащи се в закона, имат непре-
ходна стойност. Винаги е грешно да се
краде, да се поЖелава (чуЖдото), да се
убива. Девет от десетте БоЖи запо-
веди се повтарят и в НЗ, но с една
ваЖна разлика - те не се дават като
закон (прикрепен с наказание), а като
„наставление в правдата" на БоЖия
човек (2 Тим. 3:16). Единствената за-
повед, която не се повтаря, е заповед-
та за съботата. Християните никога

46

Mameu5

не са получавали наставления да пазят
съботата (седмия ден на седмицата).
СлуЖението на закона за неспасени-
те не е отминало: „А ние знаем, че за-
конът е добър, ако го употребява ня-
кой законно" (1 Тим. 1:8). Законната
употреба на закона означава той да
пораЖда съзнание за грях и по този на-
чин да довеЖда до покаяние. Но зако-
нът не е валиден за онези, които вече
са спасени: „законът не се налага за
праведния" (1 Тим. 1:9). Правдата, ко-
ято се изисква от закона, се изпълнява
от тези, които ходят не по плът, а по
дух (Римл. 8:4). Всъщност поученията
на нашия Господ в Проповедта на пла-
нината поставят по-високи норми от
онези, които са залоЖени в закона. За-
конът казва: „Не убивай", а Исус каз-
ва: „Не мрази" дори. И така, Пропо-
ведта на планината не само утвърЖ-
дава закона и пророците, но дори ги
подсилва и задълбочава техния смисъл.
5:19 Ако се върнем към Проповедта,
ще забелеЖим, че Исус предвиЖда, че
хората ще бъдат склонни да подценя-
ват задължителността на БоЖиите
заповеди. Поради свръхестествената
им природа хората са склонни да тър-
сят специално, рационално обяснение
на техния смисъл. Но Исус казва, че
всеки, който наруши и една малка
част от закона и учи други хора да
правят същото, ще бъде наречен най-
малък в небесното царство. Чудното
е, че такива хора се допускат изобщо
в небесното царство, но както знаем,
хората влизат в царството чрез вяра-
та си в Христос. Мястото на човека
в царството обаче се определя от не-
говото послушание и вярност, прояве-
ни от него, докато е бил още на земя-
та. Хората, които се подчиняват на
закона на царството тук, на земята,
Ще бъдат наречени велики в царст-
вото на небесата.
5:20 За да бъдем допуснати 6 небес-
ното царство, нашата правда трябва

да надвишава правдата на кншкници-
те и фарисеите (за които религиозни-
те церемонии са достатъчни, за да им
дадат едно външно, ритуално изчист-
ване, но не и да променят техните
сърца). Исус използва една хипербола
(преувеличение), за да улесни разбира-
нето на истината, че външната прав-
да без вътрешна праведност няма да
получи входен билет за царството.
Единствената правда, която Бог ще
приеме, е съвършенството, което Той
вменява на всеки, който приема Него-
вия Син за Спасител (2 Кор. 5:21).
Съвсем естествено е там, където
има истинска вяра в Христос, да има и
практическа праведност, която Хрис-
тос описва в останалата част от
проповедта.
Г. Исус ни предупреждава
да се пазим от гнева (5:21-26)
5:21 Евреите по времето на Христос
са знаели, че убийството е забранено
от Бога и че убиецът подлеЖи на нака-
зание. Това е било валидно и преди да-
ването на закона (Бит. 9:6), а по-късно
е било вклк>чено и в закона (Изх. 20:13;
Второзак. 5:17). С думите „А пък Аз
би казвам" Исус въвеЖда поправка в
закона за убийството. Човек никога
вече няма да моЖе се гордее с това, че
не е извършил убийство. Сега Исус
казва: „В Моето царство вие не тряб-
ва да имате дори убийствени помис-
ли." Той проследява убийството до не-
говия източник и предупреждава сре-
щу трите вида неправеден гняв.
5:22 Най-напред Той дава пример с
човек, който се гневи на брат си без
причина5. Всеки, който е обвинен в
такова престъпление, се излага на
осъЖдение, т. е. моЖе да застане пред
съда. Повечето хора моЖе да си измис-
лят всякаква причина, с която да оп-
равдаят своя гняв, но гневът е оправ-
дан само тогава, когато защищава
честта на БоЖието име, или когато

47

Mameu 5

някой gpyz е онепраВдан. Той никога не
е оправдан, ако се използва в отговор
на лични обиди.
Още no-сериозен е грехът да оскър-
биш брат си. По Времето на Христос
хората са използвали думата „рака"
(от арамейски, което означава „без-
делник") като обидно и презрително
нарицание. Хората, които са употре-
бявали този епитет, са се излагали на
Синедриова, което означава, че са би-
ли съдени от върховния съд на страна-
та.
И най-накрая, да наречеш някого „бе-
зумец", е третият вид неправеден
гняв, заклеймен от Исус. Тук думата
безумец значи нещо повече от тъпак.
Тя означава морален глупак, който
трябва да е мъртъв, и изразява Жела-
ние той да е мъртъв. Днес ние често
моЖем да чуем как някой човек ругае с
думите „Бог да те убие!" Той призова-
ва Бог да предаде Жертвата на ада.
Исус казва, че този, който произнася
такава клетва, се излага на огнения
пъкъл.
Телата на екзекутираните престъп-
ници често са били хвърляни в горящо-
то бунище извън Ерусалим, познато
под името Хинон или Гехена. То е оли-
цетворение на огньовете на пъкъла,
които никога няма да угаснат.
Няма никакво съмнение, че това, ко-
ето казва Христос, е изклкзчително
сериозно. Той учи, че гневът съдърЖа
семената на убийството, че оскърбле-
нието съдърЖа духа на убийството, и
че клетвата носи самото Желание за
убийство. Прогресивното нарастване
на престъпленията изисква три сте-
пени на наказание: осъЖдане, съд и пък-
лен огън. В Своето царство Христос
ще се разправя с греховете според
тяхната сериозност.
5:23,24 Ако човек засегне друг човек,
било в яд, било поради друга причина,
то няма никакъв смисъл да носи дар на
Бога. Бог няма да му се зарадва. Ви-
новникът трябва да отиде и да попра-

ви злото - само тогава дарът ще бъде
приет. Въпреки че тези думи се отна-
сят най-вече за еврейския народ, това
не значи, че те нямат никакво прило-
Жение днес. Павел разработва тази
идея във връзка с Господната вечеря
(ВЖ. 1 Кор. 11). Бог не приема възхвала
от онзи, който не е В добри отноше-
ния с другите християни.
5:25-26 В този стих Христос изобли-
чава хората със свадлив характер и
онези, които не Желаят да признаят
вината си. По-добре е веднага да се
разбереш с този, който те обвинява,
отколкото да рискуваш да отидеш на
съд. Ако това стане, ти със сигур-
ност ще загубиш процеса. Независимо
че въпросът кой кой е в тази притча е
спорен, смисълът и е ясен: ако си сгре-
шил, побързай веднага да си признаеш
вината и да оправиш нещата. Ако не
се покаеш, рано или късно ще те пос-
тигне това, което заслуЖаваш за своя
грях, и ще трябва не само да платиш
пълно обезщетение, но и да изтърпиш
допълнително наказание. И не бързай
да ходиш в съда. Ако го направиш, за-
конът ще те открие, и ти ще трябва
да изплатиш и последната стотинка.
Д. Исус заклеймява прелюбодеянието
(5:27-30)
5:27, 28 Мойсеевият закон съвсем ясно
забранява прелюбодеянието (Изх. 20:
14; Второзак. 5:18). Човек моЖе да се
. гордее с това, че никога не е нарушил
тази заповед, и въпреки това негоВи-
те очи да „са пълни с блудство" (2
Петр. 2:14). Човек моЖе да има напъл-
но почтен външен вид и въпреки това
неговите мисли непрекъснато да
блуЖдаят из лабиринтите на порока.
Затова Исус напомня на Своите уче-
ници, че само въздърЖанието от вън-
шното, физическото действие не е
достатъчно - трябва да имаме и Вът-
решна непорочност. Законът забраня-
ва акта на прелк>бодеянието; Исус

48

Mameii 5

забранява поЖеланието: „всеки, кой-
то гледа Лена, за да я поЖелае, вече е
прелк)бодействал с нея в сърцето си".
Смисълът на този стих е уловен мно-
го точно от Е. Стенли ДЖоунз, който
е написал следното: „Ако мислиш за
прелюбодеянието или го извършваш,
ти не задоволяваш сексуалните си им-
пулси; а само хвърляш масло в огъня,
за да ги разпалиш още повече." Грехът
започва в мисълта, и ако ние го подх-
ранваме, най-накрая ще го извършим.
5:29, 30 За да имаш неоскВернени
мисли, Животът ти трябва да се под-
чинява на строга самодисциплина. За-
това Исус ни учи, че ако някоя част
от тялото ни кара да съгрешаваме,
по-добре е да се лишим от нея, докато
сме още Живи, отколкото да изгубим
душата си за вечността. Дали тези
думи на Христос трябва да се прие-
мат в буквалния им смисъл? Дали Той
не препоръчва на хората да се осака-
тяват? Тези думи трябва да се прие-
мат буквално В смисъл, че ако е необ-
ходимо да загубим една част от свое-
то тяло вместо цялата си душа, то
ние с охота трябва да се лишим от
тази част. За щастие това никога не
е необходимо, тъй като Светият Дух
дава възможност на вярващия да Жи-
вее свят Живот, но вярващият тряб-
ва да Му сътрудничи и да упраЖнява
строга дисциплина върху своя ЖиВот.
Е. Исус не одобрява развода (5:31,32)
5:31 Според старозаветния закон раз-
водът е бил разрешен, както се виЖда
във Второзаконие (24:1-4). Този текст
не засяга случая със съпругата-прел1о-
бодейка. (Знаем, че наказанието за
блудство е било смърт - ВЖ. Второ-
зак. 22-22.) Тук се говори за развод по
причина на нехаресване или - както
казваме днес - „несъвместимост на
характерите".
5:32 В царството на Христос обаче
„всеки, който напусне Жена си освен

по причина на прелк>бодейство, прави
я да прелк)бодейст8а". Това не означа-
ва, че тя автоматически става пре-
лк>бодейка. То предполага, че когато
остане сама, без никакви средства за
Живот, Жената ще бъде принудена да
отиде да Живее с друг мъЖ. Тогава тя
става прелкзбодейка. Не само бивша-
та съпруга прелк)бодейства, но и все-
ки, „който се оЖени за нея, когато
бъде напусната".
Темата за развода и повторната
Женитба е една от най-слоЖните те-
ми в Библията. Практически е невъз-
моЖно да се отговори на всички въп-
роси, които възникват във връзка с
тази тема, но несъмнено ще бъде от
полза да се направи един преглед и да
се обобщи това, което мислим, че
Библията казва по този въпрос.
Разводът и повторната Женитба
Разводът никога не е съществувал в
БоЖиите намерения. Неговият идеал е
мъЖът и Жената да останат съпрузи,
докато техният сък)з не бъде разт-
рогнат от смъртта (Римл. 7:2, 3).
Исус казва това на фарисеите съв-
сем ясно, като се позовава на БоЖест-
вения ред при сътворението (Мат.
19:4-6).
Бог мрази развода (Мал. 2:16) (кой-
то не е според Писанията). Той не
мрази развеЖдането изобщо, тъй ка-
то говори за Себе Си, че е дал „развод-
но писмо" на Израел (Ер. 3:8). Това е
станало, защото израелската нация се
е отказала от Него и е започнала да се
кланя на идоли. Израел се е оказал не-
верен.
В Матей 5:31, 32 и 19:9 Исус ни учи,
че разводът не е позволен с изклкзче-
ние на случая, когато единият от пар-
тньорите е обвинен в сексуална изне-
вяра. В Марко 10:11, 12 и Лука 16:18
това условие е изпуснато. Несъот-
ветствието моЖе най-лесно да се

49

Mameu 5

обясни c moBa, че както Марко, така и
Лука не си спомнят цялото изказВане
на Христос. Следователно дори и раз-
Водът да не е най-идеалното решение,
той е разрешен само тогава, когато
единият партньор е бил неверен. Исус
позволява развода 6 този случай, без
обаче да го налага.
Някои изследователи разбират от
текста в 1 Кор. 7:12-16, че разводът е
приемлив В случаите, когато Вярващи-
ят е напуснат от невярващ. ПаВел
казва, че напуснатият не е поробен на
брачния закон, т. е. той (тя) е свобо-
ден (свободна) да получи развод. Наше-
то мнение е, че случаят предстаВляВа
същото изключение, което е дадено и
В Матей 5 и 19, а именно, че невярва-
щият напуска Вярващия, за да Живее с
някой друг. Следователно вярващият
моЖе да получи развод според основа-
нията на Библията само ако другата
страна извърши изневяра. Често се
спори по тоВа, че макар разводът да е
разрешен В Новия Завет, повторната
Женитба не е разрешена. Но това раз-
съЖдение изопачава проблема. Според
Новия Завет повторният брак не е
забранен за невинния партньор, но е
забранен за виновния. Освен това една
от главните цели на разрешения от
Библията развод е да се направи Въз-
моЖен повторният брак; в противен
случай обикновената раздяла е напъл-
но достатъчна.
Винаги, когато се разглеЖда тази
тема, неизменно възниква следният
Въпрос: „А какво става с хората, кои-
то са се развели, преди да са били спа-
сени?" Не трябва да има никакво съм-
нение, че разводите и повторните
бракове, извършени не според Библейс-
кия закон преди поВярването, са грехо-
ве, които биват напълно простени
(вЖ. напр. 1 Кор. 6:11, където Павел
включва прелюбодеянието 6 списъка
от грехове, В които Вярващите корин-
пгяни са участвали, преди да повяр-
ват). Греховете, извършени преди по-

ВярВането, не трябва да възпират
вярващите от пълноценно участие В
ЖиВота на местната църква.
По-труден е въпросът с християни-
те, които са се развели не по христия-
нски причини и после са се оЖенили
повторно. Могат ли те да бъдат при-
ети обратно в обществото на мест-
ната църква? Отговорът зависи от
това, дали прелюбодеянието е в на-
чалния си етап на физическа Връзка,
или е по-продълЖшпелно състояние.
Ако тези хора Живеят 6 състояние на
изневяра, те не само ще трябва да
признаят своя грях, но и да напуснат
настоящия си партньор. Трябва да
знаем обаче, че разрешението, което
Бог предлага за един проблем, никога
не е такова, че да породи още по-теЖ-
ки проблеми. Ако за оправянето на
един объркан брак лекарството е раз-
вод, вследствие на който мъЖете или
Жените ще бъдат принудени да съгре-
шават или Жените и децата ще оста-
нат без дом и прехрана, лечението е
по-лошо от болестта.
По мнение на автора християните,
които са се развели не по законите на
Библията и след това са се оЖенили
повторно, могат искрено да се покаят
от своя грях и да се Върнат при Гос-
под и църковното братство. По от-
ношение на развода всеки отделен слу-
чай е различен. Така че старейшините
на всяка местна църква трябва да раз-
глеЖдат Всеки случай поотделно и да
го преценяват според БоЖието Слово.
В случаите, когато се налагат дисцип-
линарни мерки, всички засегнати
трябва де се подчинят на решението
на старейшините.
Ж. Исус осьзкда клетвите (5:33-37)
5:33-36 МойсееВият закон е съдърЖал
няколко забрани срещу лъЖливите
клетви 8 името на Бога (Лев. 19:12;
Чие. 30:2; Второзак. 23:21). Да се за-
кълнеш В името на Бога, означава да
заявиш, че Той е твоят Свидетел и че

50

Mameu5

mu казВаш истината. Юдеите са се
опитвали да избегнат неприличието
на лъЖлиВите клетви В името на Бо-
га, като Вместо „Бог" са се кълнели 8
думите „небе", „земя", „Ерусалим"
или „моята глава". Исус осъЖда тако-
Ва заобикаляне на закона като чисто
лицемерие и забраняВа ВсякакъВ Вид
клетви или оброци В обикновените
разговори. Опитът да избегнеш закле-
Ването В името на Бога, като просто
Го замениш с друго съществително,
говори не само за лицемерие, но е и на-
пълно безполезно. Когато се кълнеш в
небето, ти се заклеваш в БоЖия прес-
тол. Когато се кълнеш В земята, ти
се заклеваш в мястото, където Той
поставя краката Си. Когато се къл-
неш 6 Ерусалим, ти се заклеваш В
столицата на царството Му. Дори
когато се кълнеш в собствената си
глава, ти пак засягаш Господ, защото
Той е Създателят на всичко.
5:37 За християнина клетвата е без-
смислена. Неговото „да" трябва да
означава „да", а неговото „не" - „не".
Когато използваш по-силни изрази, ти
признаваш, че този, който управлява
твоя Живот, не е Бог, а Сатана, лука-
вият. За християните няма такива
обстоятелства, които да оправдават
лъЖата. Този стих забраняВа също
така и всяко изкривяване на истината
или заблуЖдаване. Но той не забраня-
Ва полагането на клетва В съдебна за-
ла. Сам Исус свидетелства под клет-
ва пред първосвещеника (Мат. 26:63).
Павел също призовава Бог да свиде-
телства, че тоВа, което той пише, е
истинно (2 Кор. 1:23; Гал. 1:20).
3. Да извървиш още една миля
(5:38-42)
5:38 Законът казва „око за око, зъб за
зъб" (Изх. 21:24; Лев. 24:20; Второзак.
19:21). Тази заповед съдърЖа както на-
казанието, така и ограничението вър-
ху наказанието - присъдата не трябва
да надвишава престъплението. Според

Стария завет обаче Властта за нака-
зание принадлежи на управленческия
орган, а не на индивида.
5:39-41 Исус се извисява над закона и
достига една no-висша справедливост,
като премахва отмъщението изобщо.
Той показва на Своите ученици, че до-
като някога законът е разрешавал от-
мъщението, то сега милостта препо-
ръчва несъпротивлението. Исус нас-
тавляВа Своите последователи да не
се съпротивляват на злия човек. Ако
те удари някой по едната буза, дай му
и другата. Ако някой се съди с теб, за
да ти вземе туниката (долната дре-
ха), дай му и наметалото си (горна
дреха, използвана за покриване през
нощта). Ако някое слуЖебно лице те
накара да му носиш багаЖа една миля,
носи му го доброволно две.
5:42 Последната заповед на Исус в
този пасаЖ ни изглеЖда най-непрак-
тичната за нас днес. „Дай на оногова,
който проси от тебе; и не се отвръ-
щай от оногова, който ти иска наза-
ем." Нашата мания да притеЖаВаме и
да се обграЖдаме с материални блага
ни кара да се уЖасяВаме при мисълта,
че трябва да дадем онова, което сме
спечелили с честен труд. Ако ние оба-
че искаме да мислим за съкровищата
на небесата и да се задоволяваме само
с най-необходимата ни храна и облек-
ло, по-лесно ще приемем това, което
тези думи практически искат от нас.
Твърдението на Исус предварително
приема, че човекът, който моли за по-
мощ, действително се нуЖдае от нея.
И тъй като е невъзмоЖно да се узнае
дали тази нуЖда е истинска във всич-
ки случаи, е по-добре (както е казал
някой) „да помогнеш на двадесет из-
мамници, които просят, отколкото
да рискуваш да отминеш един човек в
истинска нуЖда".
От човешка гледна точка поведени-
ето, към което ни призовава Господ
тук, е невъзмоЖно. Само тогава, кога-
то човек е управляван от Светия Дух,

51

Mameu 5, 6

той моЖе да Живее самопоЖертвува-
телен ЖиВот. Само когато Спасите-
лят е допуснат да ЖиВее СВоя ЖиВот
В ЖиВота на Вярващия, само тогава
обидата (39 cm.) и неудобството (41
cm.) могат да се заплатят с лк>боВ.
Това е така нареченото „благовестие
на втората миля".
И. Обичай своите неприятели
(5:43-48)
5:43 Последният пример за висшата
правда, която се иска в небесното
царство, засяга отношението на хрис-
тиянина към неговите Врагове - въп-
рос, който следва естествено от пре-
дишните стихове. Законът учи к>деи-
те да обичат своите блшкни (Лев.
19:18) и макар че те не бяха получили
изрични наставления да мразят свои-
те неприятели, голяма част от тех-
ните доктрини носеха В осноВата си
този дух. Този възглед в Стария За-
вет обобщаваше отношението към
онези, които преследваха БоЖиите хо-
ра (вЖ. Пс. 139:21, 22). То изразяваше
една справедлива враЖдебност, насо-
чена срещу враговете на Бога.
5:44-47 Сега обаче Исус заявява, че
ние трябва да обичаме своите непри-
ятели и да се молим за ония, които ни
гонят, фактът, че ни се заповядва да
обичаме, показва, че става Въпрос за
Волево усилие, а не за емоционално
преЖивяване. Това не е естествена
обич, защото никак не е естествено
да обичаш ония, които те мразят и
ти причиняват вреда. Това е свръхес-
тествена милост и моЖе да се проя-
вява само от онези хора, които имат
небесен ЖиВот.
Ние не получаваме никаква награда,
ако обичаме само тези, които ни оби-
чат. Исус казва, че дори и неВярващи-
те бирници6 правят това! Този Вид
лк)боВ не се нуЖдае от небесна сила.
Нито пък има някакво достойнство 6
това, да поздравяваме само братята
си7, т. е. само нашите роднини и прия-

тели. И езичниците могат да правят
това - В него няма нищо, което да от-
личава християнина от другите хора.
Ако нашите критерии не са по-високи
от тези на света, ние никога няма да
моЖем да му повлияем!
Исус казва, че Неговите последова-
тели трябва да отвръщат на злото с
добро, за да могат да бъдат деца на
своя Отец 6 небесата. Той не казВа,
че тоВа е пътят, по който ние става-
ме БоЖии деца, а че това е начинът,
по който показваме, че сме БоЖии де-
ца. Тъй като Бог е безпристрастен
както по отношение на злите, така и
по отношение на добрите (защото и
едните, и другите се ползват еднакво
от слънцето и дъЖда), ние също
трябва да се отнасяме еднакво милос-
тиво и справедливо към всички.
5:48 Исус завършва тази част с поу-
чението: „И тъй, бъдете съвършени
и вие, както е съвършен вашият не-
бесен Отец." Думата „съвършени"
трябва да се разбира в светлината на
контекста. Тя не означава безгрешни
или безупречни. Предишните стихове
ни обясняват, че да бъдем съвършени,
означава да обичаме онези, които ни
мразят; да се молим за онези, които
ни преследват; и да показваме добро-
желателство и към приятели, и към
неприятели. Съвършенството тук е
онази духовна зрялост, която позволя-
ва на християнина да подраЖаВа на
Господа, Който раздава милостта Си
на всички - без никакво пристрастие.
К. Бъди искрен, когато даваш (6:1-4)
6:1 В първата половина на тази глава
Исус разглеЖда три специфични облас-
ти на практическата праведност в
Живота на всеки християнин: благот-
ворителни дела (1-4 cm.), молитва ( 5-
15 cm.) и пост (16-18 cm.). В тези
осемнайсет стиха името на Отца се
среща 10 пъти и ни дава клк>ча за тях-
ното разбиране. Практическото изра-
зяване на праведността трябва да

52

Mameii 6

търси одобрението на Бога, а не одоб-
рението на хората.
Исус започВа тази част от СВоята
проповед с предупреждение срещу изку-
шението да парадираме с нашата на-
божност, като извършваме благотво-
рителни дела с цел да бъдем забеляза-
ни от другите. Той не осъЖда самото
дело, а неговия мотив. Ако обществе-
ната признателност е мотивиращият
фактор, тогава тя е и единствената
награда, защото Бог няма да награди
лицемерието.
6:2 ИзглеЖда невероятно, но по Вре-
мето на Господ Исус тези лицемерни
хора са давали дарения в синагогите
или милостиня на просяците по улици-
те, като са привличали шумно внима-
нието към себе си. Бог отхвърля тях-
ното поведение с едно изречение: „Те
са получили вече своята награда" (т.
е. тяхната единствена награда е из-
вестността, която те получават
тук, на земята).
6:3, 4 Когато един Христов последо-
вател извършва благотворително де-
ло, той трябва да направи това „в
тайно". То трябва да бъде толкова
тайно, че „левицата ти" да не „узнае
какво прави десницата ти". Исус из-
ползва това Живописно сравнение, за
да ни покаЖе, че нашите благотвори-
телни деяния трябва да са предназна-
чени за Отца, а не за да получим по-го-
ляма известност сред хората. Този
стих не трябва да се приема до така-
ва степен буквално, че да се забрани
всяко дарение, което моЖе да бъде Ви-
дяно от хората, тъй като практичес-
ки е невъзмоЖно да оставаш абсолют-
но анонимен винаги, когато даваш.
Той само заклеймява шумното перче-
не, което моЖе да съпроВоЖда благот-
ворителността.
Л. Моли се искрено (6:5-8)
6:5 После Христос предупреждава уче-
ниците Си да не бъдат лицемерни, ко-
гато се молят. Те не трябВа да заста-

ват нарочно на обществени места, за
да се молят с цел да бъдат Видени от
другите хора, които да се впечатлят
от тяхната набоЖност. Ако молит-
вата ти е мотивирана единствено от
Желанието да изпъкнеш, то получена-
та известност ще бъде и единствена-
та ти награда, според както казва
Христос.
6:6 В 5 и 7 cm. е употребено местои-
мението „вие" (2 л. мн. ч., както в
гръцкия текст). Но В 6 cm. - за да се
подчертае близостта на общението с
Бога - е употребено местоимението
„ти" (2 л. eg. ч., и В гръцкия текст съ-
що). За да получиш отговор на молит-
вата си, трябВа да се молиш „В тай-
но" (т. е. да влезеш във „вътрешната
си стаичка" и да „затвориш врата-
та"). Ако твоето единствено Жела-
ние е да достигнеш до Бога, Той ще те
чуе и ще ти отговори.
В това отношение хората, които
забраняват общата молитва на база-
та на този стих, стигат до крайнос-
ти. Нека да припомним, че християни-
те от ранната църква са се срещали
специално за общи молитви (Деяния
2:42; 12:12; 13:13; 14:23; 20:36). Не е
ваЖно къде се молиш. ВаЖно е защо се
молиш - да бъдеш забелязан от хора-
та или да бъдеш чут от Бога!
6:7 Молитвата не трябва да се със-
тои от излишни повторения, т. е. от
готови изречения или празни думи. По
този начин се молят невярващите; но
Бог не се впечатлява от многото ду-
ми. Той Желае ние да слушаме искрени-
те слова на нашето сърце.
6:8 Щом нашият Отец знае това,
от което се нузкдаем, още преди да
Го помолим за него, логично е да се за-
питаме: „Защо изобщо трябва да се
молим?" Защото в молитвата ние
признаваме нашата нуЖда и зависи-
мост от Него. Това е основата за на-
шето общение с Бога. Освен това Бог
прави някои неща 6 отговор на молит-

53

Mameu 6

Вата, които иначе не би направил (Як.
4:2г).
М. Исус дава модел за молитва
(6:9-15)
6:9 От 9 до 13 cm. ни е даден един мо-
дел на молитва, която обикновено се
нарича „Господната молитва". Кога-
то употребяваме това название, не
трябва да забравяме, че Самият Исус
никога не се е молил с нея. Той я е дал
на учениците Си като модел, според
който те могат да формират своите
молитви. Тя не ни дава буквално думи-
те, които ние трябва да използваме
(струва ни се, че 7 cm. изклк)чва тази
възмоЖност).*      (
„Отче Наш, Който си на небеса-
та." Молитвата трябва да е отпра-
вена към Бог Отец в знак на призна-
ние на Неговия суверенитет във все-
лената.
„Да се свети Твоето име." Ние
трябва да започваме нашите молитви
с преклонение, с което да отдаваме
хвала и почит на Този, Който толкова
ги е заслуЖил.
6:10 „Да дойде Твоето царство."
След преклонението ние трябва да се
молим за победата на БоЖието дело,
като поставяме Неговите интереси
на първо място. И по-специално ние
трябва да се молим за деня, когато
нашият Бог-Спасител, Господ Исус
Христос, ще въздигне Своето царст-
во на земята и ще господства в прав-
да.
„Да бъде Твоята боля." С тази мол-
ба ние заявяваме, че Бог знае кое е
най-доброто и че ние подчиняваме на-
шата воля на Неговата. Ние също та-
* Английският вариант на стиха моЖе да
се преведе така: „...защото механичното
повтаряне на много думи моЖе да се пре-
върне 8 празнословие." - Бел. на прев.

ка изразяваме копнеЖа си да видим
признанието на Неговата воля по це-
лия свят.
„Както на небето, така и на земя-
та." Този израз внася известно уточ-
нение на трите предишни твърдения.
Преклонението пред Бога, върховното
господство на Бога и изпълнението на
Неговата воля са една реалност в не-
бето. С тази молитва се иска всички
тези условия да съществуват и на зе-
мята така, както те съществуват 8
небето.
6:11 „Дай ни днес еЖедневния хляб."
След като сме поставили интересите
на Бога на първо място, ние вече мо-
Жем да Му представим нашите лични
нуЖди. С тази молба ние признаваме
своята зависимост от Бога по отно-
шение на всекидневната ни храна - и
духовна, и материална.
6:12 „И прости ни дълговете, как-
то и ние простихме на нашите длъж-
ници." Това не се отнася до 1оридичес-
кото оправдаване на нашата винов-
ност поради греховете ни (това опро-
щение ние получаваме чрез вяра в Бо-
Жия Син). По-скоро тук се говори за
родителската прошка, която е необ-
ходима, ако искаме да поддърЖаме
връзката си с нашия Отец. Ако вярва-
щите не Желаят да простят на онези,
които се отнасят към тях зле, как
могат да очакват, че ще имат добри
отношения със своя Отец, който по
Своя воля им е простил всички техни
прегрешения?
6:13 „И не ВъвеЖдай ни в изкуше-
ние." На пръв поглед тази молба като
че ли противоречи на текста от Яков
1:13, където се казва, че Бог „никого
не изкушава". Но Бог позволява Него-
вите хора да бъдат изпитвани и про-
верявани. Тази молба изразява едно
здравословно недоверие в собствена-
та ни способност да устоим на изку-
шенията или да удърЖим на изпитани-
ята. С нея ние признаваме нашата

54

Mameu 6

пълна зависимост от Господа, за да ни
пази.
„Но избави ни от лукавия." Това е
молбата на всички, които отчаяно ис-
кат да бъдат пазени от злото чрез
БоЖията сила. Това е зовът на сърце-
то за еЖеднебна защита от властта
на злото и Сатана в нашия Живот.
„Защото царството е Твое, и сила-
та и славата, до вековете. Амин."
Тъй като това последно изречение на
молитвата липсва В много дребни ръ-
кописи, то е изпуснато В римокатоли-
ческите и повечето съвременни про-
тестантски Библии. Но ние смятаме,
че едно такова слаВословие е идеален
завършек за една молитва, и освен то-
ва присъства в повечето ръкописи8.
Както казва ДЖон Калвин, то трябва
„не само да сгрее сърцата ни, за да се
облегнем върху силата на Господа,...
но и да ни каЖе също, че всички наши
молитви... нямат друго основание ос-
вен в Бога."
6:14,15 Този пасаЖ слуЖи като обяс-
нение към 12 cm. и е добавен, за да под-
чертае още веднъЖ, че родителската
прошка, за която се говори В 12 cm., се
дава при определени условия.
Н. Исус ни учи как да постим
(6:16-18)
6:16 Третият Вид религиозно лицеме-
рие, заклеймено от Христос, е съзна-
телната показност при поста. Лице-
мерите нарочно загрозяват лицата
си, когато постят, за да изглеЖдат
измъчени, изтощени и унили. Но Исус
казва, че е смешно да се опитваш да
изглеЖдаш свят.
6:17, 18 Истинските вярващи тряб-
ва да постят „8 тайно", без да дават
външен израз на това. Да помаЖеш
главата си и да умиеш лицето си, оз-
начава да направиш така, че да изг-
леЖдаш както винаги. Достатъчно е
това, че Отец знае - Неговата награ-

да ще бъде по-добра от одобрението
на хората.
Постът
Да постиш, означава да се ВъздърЖаш
от задоволяване на каквото и да е те-
лесно Желание. Той моЖе да бъде доб-
роВолен (какъвто е в този пасаЖ) или
принудителен (какъвто е в Деяния
27:33 или 2 Кор. 11:27). В Новия ЗаВет
той се свързва със скръбта (Мат.
9:14, 15) и с молитвата (Лука 2:37, Де-
яния 14:23). В тези текстове постът
придруЖава молитвата като белег на
искреността при разпознаването на
БоЖията воля.
Постът няма никакво значение за
спасяването; нито пък води до някак-
ви специални заслуги пред Бога. Един
фарисей се похвалил, че постел два пъ-
ти в седмицата, но това не му донес-
ло опрощението, което той търсел
(Лука 18:12, 14). Но когато християни-
нът пости, извършвайки едно духовно
упраЖнение, Бог виЖда и награЖдава.
Въпреки че в Новия Завет няма изрич-
на заповед за поста, той се насърчава
чрез обещание за награда. Той моЖе да
помогне на Вярващия в молитвения му
Живот, като премахне чувството на
притъпеност и сънливост. Той е осо-
бено ценен в моменти на криза, кога-
то човек Желае да разпознае БоЖията
воля, и е особено полезен за насърчава-
не на самодисциплината. Постът е
Въпрос, който засяга само отношения-
та меЖду отделния човек и Бога, и
трябва да се прави с единственото
Желание да се хареса на Него. Той за-
губва своята стойност, когато е на-
лоЖен отвън или се прави с показност,
породена от лоши подбуди.
О. „Събирайте си съкровища
на небето" (6:19-21)
Този текст съдърЖа някои от най-ре-
волкщионните поучения на нашия Гос-

55

Mameti 6

nog (u някои от най-често пренебрег-
ваните също). Темата на останалата
част от главата е как да достигнем
увереност В бъдещето си.
6:19, 20 В стихове 19-21 Исус се про-
тивопоставя на всички човешки опи-
ти за обезпечаване на финансово оси-
гурено бъдеще. Когато казва: „Недей-
те си събира съкровища на земята",
Исус иска да изтъкне, че в материал-
ните неща няма никаква сигурност.
Всички материални съкровища на зе-
мята могат да бъдат или разрушени
от природните елементи (молец или
ръЖда), или откраднати. Исус казва,
че единствените ВлоЖения, които ня-
ма опасност да бъдат загубени, са
съкровищата на небето.
6:21 Тази радикална финансова поли-
тика се опира на един основен прин-
цип, според който там, където е сък-
ровището ти, там е и сърцето ти.
Ако парите ти са скрити в сейф, то и
сърцето ти, и Желанията ти са също
в този сейф. Ако съкровищата ти са
полоЖени в небето, то и интересите
ти са насочени към небето. Това
твърдение ни кара да се запитаме да-
ли думите на Исус трябва да се разби-
рат в буквален смисъл. Ако приемем,
че това е така, тогава се изправяме
пред въпроса: „Какво ще правим с на-
шите земни богатства?? Ако отка-
Жем да го приемем, тогава трябва да
се запитаме: „Какво ще правим с на-
шата Библия?"
П. Светилото за тялото (6:22,23)
Исус знае, че за Неговите последова-
тели ще бъде трудно да разберат как
могат да прилоЖат на практика това
необикновено учение за сигурността В
бъдещето, и затова решава да използ-
ва едно сравнение с човешкото око,
което да ни помогне да разберем как-
во означава духовното зрение. Той каз-
ва, че „окото е светило за тялото".
Окото е този орган, който осветлява
тялото и чрез който тялото моЖе да

виЖда. Ако окото е „здраво", цялото
тяло е залято от светлина. Но ако
окото е „болнаво", тази зрителна спо-
собност е увредена. Вместо светлина
там има тъмнина.
Смисълът на това е следният:
„здраво" е окото на човека, чиито
подбуди са чисти, чието единствено
Желание са БоЖиите интереси и кой-
то се стреми да възприема наставле-
нията на Христос буквално. Целият
Живот на този човек е залят от свет-
лина. Той вярва на думите на Христос,
захвърля земните богатства, събира
съкровища на небето и знае, че това е
единствената сигурност. Болнавото
око принадлеЖи на онзи, който се
опитва да Живее за двата свята. Той
не иска да изостави напълно земните
си богатства, но не иска да се откаЖе
и от небесните богатства. Поучения-
та на Христос му се струват непрак-
тични и невъзмоЖни. Той не моЖе да
виЖда ясно, защото е пълен с тъмни-
на.
Най-накрая Исус добавя и заклкоче-
нието: „Прочее, ако светлината в
тебе е тъмнина, то колко голяма ще
е тъмнината!" С други думи, ако ти
знаеш, че Христос ти забранява да се
подсигуряваш със земни богатства, за
да се чувстваш сигурен, но ти въпреки
това разчиташ на тях, тогава учение-
то, на което не си се подчинил, става
тъмнина - една много теЖка форма
на духовна слепота. Ти не моЖеш да
виЖдаш истинската стойност на бо-
гатствата.
Р. Не моЖеш да слуЖиш и на Бога,
и на мамона (6:24)
НевъзмоЖността да Живееш едновре-
менно и за Бога, и за парите се сравня-
ва с отношенията меЖду господарите
и слугите. „Никой не моЖе да слугува
на двама господари." НеизбеЖно еди-
ният от тях ще получи по-голяма
част от твоята вярност и подчине-
ние. Така е и при Бога, и при мамона.

56

Mameii 6

Те предявяват към нас напълно про-
тивоположни искания, така че ние на-
истина трябва да изберем между два-
мата: или да поставим Бог на първо
място и да отхвърлим господството
на материалните неща или да живеем
за преходни неща, и да се откажем от
това, което Бог иска от нас.
С. „Не се безпокойте" (6:25-34)
6:25 В този текст Исус насочва вни-
манието ни към склонността ни да
поставяме храната и облеклото в цен-
търа на нашия живот, което ни пречи
да разберем истинския смисъл на жи-
вота. Ние се тревожим не толкова
как ще се нахраним и облечем днес,
колкото как ще се нахраним и облечем
след 10, 20 или 30 години. Такова безпо-
койство за бъдещето е грях, защото
отрича Божията лк>бов, мъдрост и
сила. То отрича Божията лк>бов, за-
щото се основава на едно очакване, че
Бог няма да се погрижи за нас. То от-
рича и мъдростта Му, защото показ-
ва, че ние нямаме доверие в тоба, кое-
то Той прави. И най-накрая, то отри-
ча и Неговата сила, защото изразява
съмнение в способността Му да осигу-
ри нашите нужди.
Това безпокойство ни кара да отда-
ваме най-възвишените си усилия за
обезпечаване на материалните си нуж-
ди. По този начин, преди още да сме
разбрали това, животът ни Вече е от-
минал и ние сме пропуснали да осъщес-
твим главната цел, за която сме били
създадени. Когато ни е създал, Бог ни
е отредил една много по-възвишена
съдба от тази, да бъдем обикновени
консуматори на храна. Ние сме тук, за
да Го обичаме, да Го хвалим, да Му
служим и да представяме Неговите
интереси на земята. Нашите тела
трябва да бъдат наши служители, а не
наши господари.
6:26 Начинът на съществуване на
„небесните птици" е илк>страция на
грижата на Бога за Неговите създа-

ния. Той ни показва колко е безсмисле-
но да се тревожим. Те нито сеят, ни-
то жънат и въпреки това Бог ги хра-
ни. След като в Божията йерархия на
създанието ние сме по-ценни от пти-
ците, можем да сме съвсем сигурни, че
Господ ще се погрижи и за нашите
нужди.
Не бива обаче да правим изводи, че
не е необходимо да работим, за да за-
доволим настоящите си нужди. Павел
ни напомня: „Ако не иска някой да ра-
боти, той нито да яде" (2 Сол. 3:10).
Също така не бива да си правим зак-
лк)чения, че за стопанина е грешно да
сее, да жъне и да прибира реколтата
от труда си. Тези дейности са необхо-
дими за осигуряването на неговите
текущи нужди. Това, което Исус заб-
ранява, е умножаването на броя на
хамбарите с цел подсигуряване на бъ-
дещето независимо от Бога (нещо, ко-
ето Той осъжда В притчата за бога-
таша в Лука 12:16-21). В списание
„Всекидневни белеЖки на Библейското
друЖество" 26 cm. се обобщава нак-
ратко така:
„Тук обяснението е следното: ако
Бог осигурява прехраната на същест-
ва от по-низш разред без тяхното съз-
нателно участие, колко повече Той би
осигурил прехраната на онези, заради
които създанието е било въздигнато,
заедно с тяхното активно участие."
6:27 Безпокойството за бъдещето е
не само обидно за Бога - то е и безпо-
лезно. Господ ни показва това с въпро-
са: „И кой от вас може с грижене да
прибави един лакът на ръста си?"
Ниският човек не може с тревожене
да се направи с няколко сантиметра
по-висок. И въпреки това много по-
лесно е да се извърши този подвиг, от-
колкото с тревожене да овеществим
Всичко необходимо за нашето бъдещо
съществуване.
6:28-30 След това Господ говори
колко е безсмислено да се тревожим за
облеклото си в бъдеще. Полските кре-

57

Mameii 6, 7

моВе (вероятно диви анемони) нито
се трудят, нито предат и въпреки
това тяхната красота надминава та-
зи на царствените одежди на Соло-
мон. Ако Бог може да даде такова еле-
гантно облекло на дивите цветя, кои-
то имат кратък живот и после се
хвърлят в пещта за гориво, Той сигур-
но ще се погрижи много повече за Сво-
ите деца, които Му се покланят и Му
служат.
6:31, 32 Изводът е, че ние не трябва
да прекарваме нашия живот в неспо-
койна надпревара за осигуряване на
храна, питие и дрехи за бъдещето. Не-
вярващите езичници не престават да
трупат материални неща, като че ли
храната и облеклото представляват
живота. Но християните не бива да
живеят по този начин, защото имат
небесен Баща, Който знае техните
основни нужди.
Ако целта на християните беше
предварителното осигуряване на тех-
ните бъдещи нужди, то тогава те
трябваше да отдават Времето си и
цялата си енергия за трупане на пари.
Никога нямаше да са спокойни, че са
спестили достатъчно, защото винаги
съществува опасност от обезценяване
на парите, инфлация, катастрофа,
продължителна болест, нещастен слу-
чай. Но един такъв живот не би позво-
лил на християните да служат на
Своя Бог. Те нямаше да могат да из-
пълнят истинската цел, за която са
били създадени и приети във вярата.
Мъжете и жените, които носят Бо-
жествения план в себе си, имат неиз-
вестно бъдеще на тази земя, но живе-
ят заради ценностите на вечността.
6:33 И така, Господ прави един за-
вет със Своите последователи. Всъщ-
ност Той казва: „Ако вие поставите
интересите на Бога на първо място в
своя живот, Аз ще гарантирам ваши-
те бъдещи нужди. Ако вие търсите
първо БоЖието царство и Неговата
правда, Аз ще се погрижа да не ви лип-

сва нищо от онова, което ви е необхо-
димо за живот."
6:34 Това е Божията „социална оси-
гуровка". Отговорността на вярва-
щия е да живее за Господа, като оста-
вя бъдещите Си нужди на Бога с непок-
латимото доверие, че Той ще се пог-
рижи за тях. Работата на всеки хрис-
тиянин в обществото е само средст-
во за осигуряване на текущите нужди:
всичко останало трябва да се инвес-
тира в Господното дело. Ние сме при-
зовани да живеем само за днешния ден:
утрешният ще се погршки сам за сво-
ите собствени тревоги.
Т. „Не съдеше" (7:1-6)
Този текст за съденето (на другите)
идва непосредствено след текста на
предизвикателното поучение на нашия
Господ за земните Богатства. Връз-
ката между тези две теми е важна.
Християнинът, който се е отказал
от всичко, лесно може да критикува
богатите християни. И обратното,
християните, които се отнасят сери-
озно към своя дълг да осигуряват бъ-
дещите нужди на семейството си, са
склонни да не приемат буквално значе-
нието на думите на Исус от последна-
та глава. Тъй като нито един човек не
живее само от вяра, този род критики
не са съвсем редни. Заповедта да не
съдим другите засяга следните облас-
ти: ние не бива да обсъждаме мотиви-
те - само Бог може да ги прочете; не
биВа да съдим по Външния изглед (Йо-
ан 7:24; Яков 2:1-4); не бива да съдим
ония, които изпитват морални скру-
пули за неща, които не са правилни или
неправилни сами по себе си (Римл. 14:1-
5); не бива да съдим служението на
другите християни (1 Кор. 4:1-5) и,
накрая, не бива да съдим нашия брат
във вярата, като говорим лошо за не-
го (Яков 4:11,12).
7:1 Понякога тези думи на нашия
Господ се тълкуват погрешно от хо-

58

Mameu7

pama, koumo забраняват ВсякакъВ Bug
съдене. Без значение на тоВа, което
стаВа, те Винаги са готоВи да казВат
с набоЖен Вид: „Не съдете, за да не
бъдете съдени." Но Исус не ни учи да
бъдем безразлични християни. Той ни-
кога не е искал да се откаЖем от на-
шата критичност или различителна
способност. Новият Завет е пълен с
примери за справедливо оценяване на
полоЖението, поведението или поуча-
ването на другите хора. ОсВен тоВа
има няколко области, В които христи-
янинът задълЖително трябва да Взи-
ма решение или да прави разлика меЖ-
ду доброто и злото, или меЖду добро-
то и най-доброто.
Някои от тях са следните:
1.	Когато меЖду вярващи възникнат
спорове, те трябва да се разрешат 8
църквата пред християни, които
могат да разрешат Въпроса (1 Кор.
6:1-8).
2.	Местната църква има праВо да съди
сериозните грехове на нейните чле-
нове и да Взема съотВетните мерки
(Мат. 18:17,1 Кор. 5:9-13).
3.	Вярващите трябва да преценяват
доктриналните поучения на своите
учители и проповедници чрез БоЖие-
то Слово (Мат. 7:15-20; 1 Кор. 14:29;
1 Йоан 4:1).
4.	Християните трябва да разпозна-
ват дали другите хора са Вярващи и
да се подчиняват на заповедта на
Павел 6 2 Кор. 6:14.
5.	Хората от църквата трябва да пре-
ценяват кои хора имат необходими-
те качества, за да станат старей-
шини или дякони (1 Тим. 3:1-13).
7:2 Исус предупреЖдава, че ако съ-
дим несправедливо, ние също ще бъдем
съдени несправедливо: „защото с как-
вато съдба съдите, с такава ще ви
съдят." Този принцип, според който
всеки ще поЖъне това, което е посял,
стои в основата на целия човешки Жи-

вот и всички човешки дела. Марко из-
ползва същия този принцип за оценя-
ване на начина, по който прилагаме
Словото (4:24), докато Лука го прила-
га като мярка за оценяване на щед-
ростта, с която даваме (6:38).
7:3-5 Исус изобличава нашата склон-
ност да виЖдаме малките недостатъ-
ци у другите хора, а да пренебрегваме
същите недостатъци у себе си. Той
съзнателно преувеличава проблема,
(като използва хипербола), за да ни на-
кара да го разберем още по-ясно. Чес-
то пъти човекът, който има греда в
окото си, критикува съчицата в око-
то на другия човек и дори не забелязва
своето собствено състояние. Лицеме-
рие е да предполагаме, че моЖем да по-
могнем на някого, който има недоста-
тък, тогава, когато самите ние има-
ме още по-голям недостатък. Нужно е
първо да се излекуваме от нашите
собствени грешки, преди да търсим
недостатъците у другите хора.
7:6 Този стих доказва, че Исус няма
намерение да забрани всякакъв вид
осъЖдане, защото Той предупреЖдава
Своите ученици да не дават свети не-
ща на кучетата и да не хвърлят... би-
серите си пред свинете. Според зако-
на на Мойсей кучетата и свинете са
нечисти Животни. Тук те са използва-
ни от Исус като символични образи на
зли хора. Когато се срещаме със зли
хора, които се отнасят към БоЖиите
истини с пълно презрение и които от-
говарят на БоЖиите заповеди с оскър-
бление и насилие, ние не сме длъЖни да
продълЖим да им благовестваме. Да
продълЖим да правим това, означава
да донесем още по-голямо осъЖдение
на виновните.
Не е необходимо да казваме, че на
нас ни е необходима чувствителност
за духовните неща, за да моЖем да
различаваме тези хора. МоЖе би зато-
ва следващите стихове са посветени
на темата за молитвата, с която ние
моЖем да поискаме мъдрост.

59

Mameu 7

У. „Искайте... търсете... хлопайте"
(7:7-12)
7:7, 8 Ако си мислим, че моЖем сами да
изпълняваме поученията на проповед-
та на планината в Живота си, то ние
не сме разбрали свръхестествения ха-
рактер на Живота, към който ни при-
зовава Спасителят. Мъдростта или
силата за този Живот трябва да ни се
дадат отгоре. Тук Исус отправя към
нас една покана да искаме и да продъл-
Жаваме да искаме; да търсим и да про-
дълЖаВаме да търсим; да чукаме и да
продълЖаваме да чукаме. Мъдрост и
сила за християнски Живот ще се да-
дат на всички, които искрено и нас-
тойчиво се молят за това.
Вън от контекста 7 и 8 cm. изглеЖ-
дат като един банков чек за вярващи-
те, според който ние моЖем да полу-
чим всичко, което поискаме. Но това
просто не е така. Тези стихове тряб-
Ва да се разглеЖдат В техния непос-
редствен контекст и в светлината на
цялото Библейско учение за молитва-
та. Следователно това, което изг-
леЖда като безусловно обещание тук,
е придруЖено от ограничения в други
пасаЖи. В Псалм 66:18 например ние
научаваме, че човекът, който се моли,
не трябва да има непризнат грях В
сВоя Живот. Християнинът трябВа да
се моли с Вяра (Яков 1:6-8) и в съот-
ветствие с БоЖията Воля (1 Йоан
5:14). Той трябва да се моли настойчи-
во (Лука 18:1-8) и искрено (Евр. 10: 22).
7:9, 10 Когато са изпълнени условия-
та за молитвата, християнинът мо-
Же да бъде напълно сигурен, че Бог ще
го чуе и ще му отговори. Тази сигур-
ност се основава на характера на на-
шия Бог, нашия Отец. Като човеци
ние знаем, че ако един син поиска от
баща си хляб, той няма да му даде ка-
мък; нито пък ще му даде змия, ако
поиска риба. Човешкият баща няма да
измами своя гладен син, нито ще му
даде нещо, което да му причини болка.

7:11 Господ ни обяснява своите аргу-
менти, като сравнява по-малкото с
по-голямото. Ако човешките родите-
ли отговарят на молбите на децата
си с онова, което е най-добро за тях,
колко повече ще прави това нашият
Отец, Който е на небесата.
7:12 Непосредствената връзка меЖ-
ду 11 и 12 cm. изглеЖда такава: след
като нашият Отец ни дава добри не-
ща, ние трябва да му подраЖаваме, ка-
то показваме добрина към другите.
Начинът, по който моЖем да прове-
рим дали едно действие е благотворно
за другите, е да се запитаме дали ние
бихме Желали същото. Това „златно
правило" е било изразено с отрицате-
лен знак от равина Хилел около сто
години преди Времето на Исус. Кога-
то изразява същото правило с поло-
Жителен знак, Исус заменя пасивната
забрана с нещо по-прогресивно - с ак-
тивното доброжелателство. Христи-
янството не е просто учение за въз-
дърЖане от греха, то е полоЖителна
доброта.
„Това - казва Исус - е същината на
закона и пророците", т. е. тези думи
обобщават моралното учение на Мой-
сеевия закон и казаното в Писанията
от пророците на Израел. Правед-
ността, изисквана от Стария Завет,
се изпълнява във вярващите, които по
този начин вървят по Дух (Римл. 8:4).
Ако всички хора бяха приели да се под-
чинят на този стих, това щеше да
преобрази всички области на меЖдуна-
родните отношения, меЖдунационал-
ната политика, семейния Живот и
църковния Живот.
ф. „Тясната порта" (7:13,14)
Сега Бог предупреЖдава, че портата
на християнското ученичество е тяс-
на и че пътят е труден9. Но хората,
които вярно следват Неговите нас-
тавления, намират изобилния Живот.
От другата страна е широката пор-
та - Животът на самоугаЖдането и

60

Mameu7

удоволствията. Краят на един такъВ
Живот е разрушението. Тук не се раз-
глеЖда въпросът за изгубването на ду-
шата, а за неуспеха да се осъществи
на практика целта на съществуване-
то на човека.
Тези стихове засягат и въпроса за
евангелието, тъй като описват двата
пътя и съдби на човешката раса. Ши-
роката порта и лесният път Водят
до унищоЖението (Притчи 16:25);
тясната порта и трудният път во-
дят до Живота. Исус е и портата
(Йоан 10:9), и пътят (Йоан 14:6). Но
докато този смисъл на пасаЖа е вали-
ден за Всички хора, то следващото
тълкуване е предназначено само за
вярващи. Исус казва, че ако искаме да
Го следваме, ние се нуЖдаем от Вяра,
дисциплина и издръЖливост. Но този
труден Живот е единственият Жи-
вот, който си заслуЖава да се Живее.
Ако ние изберем лесния път, ще имаме
голяма компания, но ще изпуснем най-
хубавото, което Бог е приготвил за
нас.
Ц. „От плодовете им ще ги
познаете" (7:15-20)
7:15 Навсякъде, където се проповяд-
ват строгите изисквания към истинс-
ките последователи на Христос, има
фалшиви пророци, които пропаганди-
рат широката порта и лесния път. Те
разводняват истината, докато „оста-
не толкова малко, че не е достатъчно
да направиш супа и за един болен щу-
рец", както казва Чарлз СпърдЖън. Те-
зи хора, които заявяват, че говорят
от името на Господа, идват облечени
в „овчи дрехи" и имат вид на истинс-
ки вярващи. Но отвътре те са „вълци
грабители", т. е. злонамерени невяр-
ващи, които дебнат да уловят незре-
лите, нестабилните и лекоВерните
християни.
7:16-18 Стихове 16-18 ни казват как
да разпознаваме лъЖлиВите пророци:
ще ги познаем по техните плодове.

Техният безнравствен Живот и разру-
шителни учения ги издават като та-
кива. Дървото или растението раЖда
плод според истинската си природа.
Тръните не могат да родят грозде;
нито репеят да роди смокини. Добро-
то дърво раЖда добри плодове, лошо-
то дърво - лоши плодове. Този прин-
цип ваЖи както за естествения, така
и за духовния свят. Животът и учени-
ето на ония, които заявяват че гово-
рят от името на Бога, трябва да бъ-
дат проверени чрез БоЖието Слово:
„Ако не говорят според това слово,
наистина няма зазоряване за тях" (Ис.
8:20).
7:19, 20 Съдбата на лъЖепророците
е да бъдат хвърлени 8 огъня. Участ-
та на лъЖлиВите учители и пророци е
„бърза погибел" (2 Петр. 2:1). Те мо-
гат да се разпознаят по техните пло-
дове.
Ч. „Аз никога не съм ви познавал"
(7:21-23)
7:21 След това Господ Исус ни предуп-
реЖдава да се пазим от хора, които
само на думи казват, че Го признават
за Спасител, но всъщност никога не са
повярвали. Не всеки, който вика „Гос-
поди! Господи!, ще влезе в небесното
царство", а само онези, които изпъл-
няват БоЖията воля. Първото нещо,
което трябва да изпълним по БоЖия-
та воля, е да повярваме в Исус Хрис-
тос (Йоан 6:29).
7:22, 23 В съдния Ден, когато невяр-
ващите ще застанат пред Христос
(Откр. 20:11-15), много хора ще Му на-
помнят, че са пророкували или изгон-
вали бесове, или вършили много чудеса
- и то все в Негово име. Но техните
протести ще бъдат напразни. Исус ще
им заяви, че Той никога не ги е позна-
вал или признавал за Свои хора.
От тези стихове ние научаваме, че
не всички чудеса имат БоЖествен про-
изход и че не всички чудотворци са
упълномощени от Бога. Чудото прос-

61

Mameu 7, 8

mo означава geucmBue на свръхестест-
вена сила. Тази сила моЖе да бъде Бо-
ЖестВена, но тя моЖе да бъде и сата-
нинска. Сатана моЖе да даде власт на
своите работници да изгонВат Вре-
менно бесоВе, за да създадат илюзия-
та, че чудото е БоЖествено. В този
случай той не разделя своето царстВо
срещу себе си, но замисля още по-теЖ-
ко нападение на бесоВе 6 бъдещето.
Ш. Постройте къщата си на канара
(7:24-29)
7:24, 25 Исус завършва проповедта Си
с притча, която обяснява значението
на послушанието. Не е достатъчно
само да слушаме тези поучения -
трябва да ги прилагаме и на практика.
Ученикът, който чува и изпълнява за-
поведите на Исус, „ще се оприличи на
разумен човек, който е построил къ-
щата си на канара". Неговата къща
(Живот) има солидна основа и когато
дъЖдовете и ветровете дойдат и за-
почнат да я блъскат, тя няма да пад-
не.
7:26, 27 Човекът, който чува поуче-
нията на Христос и не ги изпълнява,
е като неразумен човек, който строи
къщата си на пясък. Този човек няма
да моЖе да устои на бедствените бу-
ри: когато дъЖдът завали и ветрове-
те задухат, къщата ще падне, защо-
то няма здрава основа.
Ако чоВек ЖиВее според принципите
на Проповедта на хълма, светът ще
го нарече глупак; Исус обаче ще го на-
зове мъдрец. Светът счита за мъдър
онзи, който ЖиВее за Външните неща,
за настоящето и за себе си. Исус нари-
ча такъВ чоВек глупак. За да илк>стри-
ра евангелието, Той съвсем основа-
телно използва примера за умния и не-
разумния строител. Разумният човек
полага цялото си упование на Скала-
та, Исус Христос, като на негов Гос-
под и Спасител. Неразумният човек
отказВа да се покае и отхвърля Исус
като единствената надеЖда за спасе-

ние. Но освен това значението на
притчата ни пренася и отвъд момен-
та на спасението - В практическото ii
прилоЖение В християнския Живот.
7:28, 29 След края на посланието на
нашия Господ „народът се чудеше на
учението Му". Ако ние прочетем
Проповедта на хълма и не се удивим
на нейния револкщионен характер, то-
ва означава, че не сме успели да разбе-
рем нейния смисъл.
Хората разбират разликата меЖду
учението на Христос и тоВа на тех-
ните книЖници. Исус говори „като
Един, Който има Власт", докато тех-
ните думи са безвластни. Неговият
глас е истинският глас; техните гла-
сове са само едно ехо. ДЖемисън, фо-
сет и Браун изказват следното мне-
ние:
„Усещането за Божествена Власт -
законодателна, тълкувателна и нака-
зателна - се излъчва толкова силно от
Христовото учение, че кншкниците не
са могли да изглеЖдат другояче освен
като сополанковци в Неговата свет-
лина. "10
У. Месията извършва чудеса на сила
и милост. Различните реакции на
хората спрямо тях (8:1-9:34)
От 8 до 12 гл. Господ представя на из-
раелския народ окончателни доказа-
телства за това, че Той наистина е
Месията, за Когото пишат пророци-
те. Исая например предсказва, че Ме-
сията ще отваря очите на слепите,
ще отпушВа ушите на глухите, ще оз-
дравява куците и ще направи немите
да пеят (35:5, 6). Изпълнявайки всички
тези пророчества, Исус доказва, че
Той е Този Месия. Ако израелският на-
род се беше обърнал към своите Све-
щени Писания, нямаше да се затрудни
да отъЖдестви Исус като Христос.
Но никой не е толкова сляп като оня,
който не Желае да ВиЖда.
Събитията, описани В тези глави, са
представени no-скоро по тематичен

62

Mameu 8

принцип, отколкото В строг хроноло-
гичен peg. ToBa не е цялостен разказ за
слуЖението на Господ, а представяне
на събития, избрани от Светия Дух,
за да ни покаЖе някои характерни мо-
менти от Живота на Спасителя. В
този разказ е наблегнато върху след-
ните моменти:
1.	Абсолютната власт на Христос
над болестите, бесовете, смъртта
и другите природни елементи.
2.	Неговото изискване за абсолк>тно
господство върху Живота на онези,
които ще Го последват.
3.	Нарастване на отхвърлянето на
Исус от страна на израелската на-
ция и особено от религиозните и во-
дачи.
4.	Охотното приемане на Спасителя
от някои езичници.
А. Власт над проказата (8:1-4)
8:1 Въпреки че учението на Христос е
радикално и крайно, то има огромна
притегателна сила: големи мноЖест-
8а от хора решават да Го следват.
Истината се доказва сама по себе си,
и макар че хората могат и да не я ха-
ресат, те никога не могат да я забра-
вят.
8:2 Един прокаЖен пада на колене
пред Исус и отчаяно моли за изцере-
ние. Този прокаЖен вярва, че Господ
моЖе да го излекува, а истинската вя-
ра никога не остава разочарована. Със
своята отвратителност, разруши-
телност, заразност и неизлечимост (в
някои от формите и) проказата е ед-
но подходящо олицетворение на гре-
ха.11
8:3 Докосването на прокаЖените е
било строго забранено. Всеки физичес-
ки контакт с тях е носел опасност от
зараза. При logeume този контакт е
правел човека официално нечист, кое-
то означава неспособен да участва в
поклонението на Бога заедно с оста-
налото togeucko общество. Но когато
Исус докосва прокаЖения и изрича из-

целителните думи, проказата неза-
бавно изчезва. Нашият Спасител има
власт да очиства от греха и да дава
право на очистения човек да участва в
хвалението на Бога.
8:4 Това е първият случай в Еванге-
лието от Матей, където е записано,
че Исус заповядва на някого да не каз-
ва на никого за чудото, което е ста-
нало или което е видял (6Ж. също 9:30;
12:16; 17:9; Марко 5:43; 7:36; 8:26). Ве-
роятно Той казва това, защото знае,
че много хора, които се интересуват
само от освобождението си от римс-
ко робство, ще поискат да Го напра-
вят Цар. Но Той знае, че Израел все
още не се е покаял и че народът като
цяло ще отхвърли Неговото духовно
водителство, заради което Той ще
трябва да отиде на кръста.
Според Мойсеевия закон свещени-
кът е изпълнявал слуЖбата на лекар.
След очистването на някой прокаЖен
болният бил длъЖен да принесе дар и
да се покаЖе на свещеника, който да
го обяви за чист (Лев. 14:4-6). Без съм-
нение очистването на някой прокаЖен
от болестта е било толкова рядко и
изключително събитие, че е трябвало
да събуди вниманието на този свеще-
ник и да го накара да проучи дали Ме-
сията не се е появил най-после. Тук
обаче не виЖдаме такава реакция. В
този случай Исус просто казва на про-
каЖения да се подчини на закона.
Духовното значение на чудото е яс-
но: Месията е дошъл в Израел с власт
да излекува народа от неговата бо-
лест. Той представя това чудо като
едно от Своите акредитивни писма.
Но народът все още не е готов да при-
еме Своя Избавител.
Б. Власт над парализата (8:5-13)
8:5, 6 Тези стихове разкриват вярата
на един стотник-езичник, която блес-
ти като бисер на фона на закоравява-
нето на евреите. Ако Израел не приз-
нае Своя Цар, презрените езичници ще

63

Mameu 8

Го признаят. Стотникът е римски Во-
енен офицер, отговарящ за около 100
мъЖе, който Вероятно е отседнал или
В Капернаум, или близо до него. Той
идва при Христос, за да потърси изце-
ление за сВоя слуга, страдащ от силна
и болезнена форма на парализа. Съст-
раданието на този офицер е необикно-
вено - повечето офицери не показват
почти никаква загриженост за своите
слуЖители.
8:7-9 На предложението на Господ
Исус да посети болния стотникът
отговаря с думи, които говорят за ис-
тинска и дълбока Вяра. НегоВият от-
гоВор моЖе да се перифразира така:
„Не съм достоен да влезеш в моята
къща. Но това не е и необходимо, тъй
като Ти моЖеш да го излекуваш само
като една дума. Добре познавам
властта. Аз също получавам заповеди
от по-горните на мен началници и да-
вам заповеди на подчинените си и те-
зи заповеди се изпълняват безпрекос-
ловно. Колко по-голяма власт биха
имали Твоите думи над болестта на
моя слуга!"
8:10-12 Исус се учудва на Вярата на
този езичник. Това е единият от два-
та случая, когато се казва, че Исус се.
е учудил. Другият случай е, когато се
чуди на неВерието на еВреите (Марко
6:6). Той не е намерил такава силна
вяра дори в Израел, богоизбрания на-
род. Това Го накарва да изтъкне, че в
Неговото идВащо царстВо ще се събе-
рат езичници от целия свят, за да се
наслаЖдават на общението си с ев-
рейските патриарси, докато „чадата
на царството" ще бъдат хвърлени
във „външната тъмнина", където
„ще бъде плач и скърцане със зъби".
„Чадата на царството" са всички
онези, които са евреи по роЖдение и
които само на думи признават Бога за
Цар, но никога не са били истински
вярващи. Този принцип ваЖи и сега.
Много деца, които са имали привиле-
гията да бъдат родени и отгледани в

християнски семейства, ще погинат В
пъкъла за това, че отхвърлят Исус,
докато диваците от дЖунглата ще се
наслаЖдават на вечната небесна сла-
ва, защото са повярвали в посланието
на евангелието.
8:13 Исус казва на стотника: „Иди
си; както си повярвал, така нека ти
бъде." Вярата се награЖдава В съот-
ветствие с доверието, което изпит-
ваме към БоЖия характер. Слугата е
излекуван незабавно независимо от
това, че Исус се намира на разстояние
от него. Тази случка моЖе да се разг-
леЖда като една картина на настоя-
щото слуЖение на Христос, Който ле-
кува непривилегированите езичници
от парализата на греха, без да присъс-
тва телом.
В. Власт над треската (8:14-15)
Когато влиза в къщата на Петър,
Исус виЖда, че тъща му е болна от
треска. Той докосва ръката й и трес-
ката я напуска. Обикновено след озд-
равяване от треска човек се чувства
много слаб, но това излекуване е тол-
кова мигновено и пълно, че Жената
става от леглото и започва да Му слу-
гува - подходящ начин за изразяване на
благодарност за това, което е напра-
вил за нея Спасителят. Ние трябва да
и подраЖаВаме, като Му слуЖим с още
по-голяма Всеотдайност и енергия.
Г. Власт над бесове и различни
болести (8:16, 17)
На вечерта, когато съботният ден
свършва (вЖ. Марко 1:21-34), хората
започват да прииЖдат при Него. МеЖ-
ду тях има много Жертви, обхванати
от бесове. Тези нещастни хора са об-
зети и контролирани от зли духове.
Често пъти те показват свръхестес-
твени способности или власт, а в мно-
го случаи са и измъчвани. Тяхното по-
ведение понякога напомня поведение-
то на душевноболен човек, но причина-

64

Mameu 8

ma не е физическа или нравствена, а се
крие в действието на демонична сила.
Исус изгонва духовете с една дума.
Освен това Той изцелява всички
болни, което е изпълнение на проро-
чеството на Исая в 53:4: „Той взе на
Себе Си нашите немощи и болестите
ни понесе." Много често 17 cm. се из-
ползва от поддръжниците на физичес-
кото изцеление, за да покаЖат; че из-
целението е в изкуплението и че физи-
ческото оздравяване е нещо, koenio
вярващите могат да изискват с вяра.
Но тук БоЖият Дух свързва това про-
рочество с изцеленията на нашия Спа-
сител по време на земното Му слуЖе-
ние, а не с Неговото дело на кръста.
До този момент ние видяхме чети-
ри чудеса в тази глава в следния ред:
1.	Изцеление на евреина, болен от про-
каза, 8 присъствието на Христос.
2.	Изцеление на слугата на стотника,
когато Христос се намира на извес-
тно разстояние от него.
3.	Изцеление на тъщата на Петър, до-
като Исус е вътре в къщата.
4.	Изцеление на всички хора, обладани
от бесове, в присъствието на Исус.
Гейбелин предполага, че тези случаи
характеризират четири етапа в слу-
Жението на нашия Господ:
1.	Първото идване на Христос и слу-
Жението Му на Неговия народ, Изра-
ел.
2.	Освобождението на езичниците в
отсъствието на Христос.
3.	Неговото Второ идване, когато Той
ще влезе в „израилевия дом", като
възстанови отношенията си с Изра-
ел и изцели болната Си сионска дъ-
щеря.
4.	Хилядолетието, когато всички об-
себени от дявола и всички болни ще
бъдат изцелени12.
Това е един доста интересен анализ
на развитието на Христовото слуЖе-
ние чрез чудеса, който моЖе да изост-
ри вниманието ни към скритите и по-
дълбоки значения на Свещените Писа-

ния. Трябва да внимаваме обаче да не
прекаляваме в това отношение, тър-
сейки значение в степен, която води
до нелепости.
Д. Чудото на отхвърлянето на Исус
от хората (8:18-22)
Ние вече видяхме как Христос се
срещна с болестите и бесовете и по-
каза властта Си над тях. Срещайки се
с хората обаче, Христос се среща и
със съпротивлението - това е чудото
на отхвърлянето Му от хората.
8:18-20 Когато Исус се приготвя да
пресече Галилейското езеро откъм
Капернаум, за да отиде на изток, един
самоуверен книЖник излиза напред и се
заклева, че ще Го следва където и да
иде. Отговорът на Господ е едно пре-
дизвикателство, което го кара да пре-
цени какво ще му струва това - един
Живот на пълно самоотричане: „Лиси-
ците си имат леговища и небесните
птици гнезда; а Човешкият Син ня-
ма къде глава да подслони." В Своето
обществено слуЖение Господ не е
имал Свой Собствен дом, но е имало
къщи, където Той е бил Желан гост и
където обикновено са Му приготвяли
място за спане. Истинската сила на
Неговите думи се крие в духовния им
смисъл: този свят не моЖе да Му оси-
гури истинска и продълЖителна по-
чивка. На Него Му предстои работа и
Той няма да моЖе да си почине, дока-
то не я свърши. Същото се отнася и
за Неговите последователи - този
свят не е тяхното място за почивка
или поне не трябва да бъде!
8:21 Друг доброжелателен последо-
вател също изразява Желание да Го
последва, но предпочита да направи
нещо друго преди това: „Господи, поз-
воли ми първо да отида и да погреба
баща си." Няма особено значение дали
бащата на този човек е бил умрял, или
не. Това, което най-вече безпокои в
тези думи, е редът на подреЖдане на

65

Mameu 8

приоритетите: „Господи... мене пър-
во." Той поставя себе си преди Хрис-
тос. Няма нищо лошо В тоВа, да оси-
гуриш прилично погребение за собст-
Вения си баща; то стаВа лошо, когато
започне да Взима надмощие над призи-
Ва на Христос.
8:22 Това, което Исус му отговаря,
е следното: „ТВоето първо задълже-
ние е да Ме следваш. Остави духовно
мъртвите да погребват физически
мъртвите. Тази работа моЖе да бъде
извършена и от неспасения човек. Има
обаче нещо, което само ти моЖеш да
извършиш. Отдай най-доброто от Жи-
вота си на това, което наистина ос-
тава Вечно. Не го прахосвай за незна-
чителни неща." Ние не знаем отгово-
рите на тези двама ученици, но от
подтекста моЖем да разберем, че са
оставили Христос, за да си осигурят
едно удобно място в света, прекарвай-
ки Живота си в отдаване на Второс-
тепенното. Преди да ги заклеймим
обаче, ние самите трябва да се запи-
таме дали сме готови да приемем ус-
ловията на ученичестВото, поставени
от Исус в този пасаЖ.
Е. Власт над природните стихии
(8:23-27)    '
Галилейското езеро е известно с Вне-
запните си свирепи бури, които изди-
гат Високи пенещи се Вълни. Надолу по
река Йордан се спускат северни вет-
рове, които набират скорост по тяс-
ното дефиле. Когато стигнат море-
то, те го правят изклк>чително опас-
но за плаване.
В този случай Исус пресича морето
от западната му страна на път към
източната. Когато бурята започва,
Той спи в лодката. УЖасените учени-
ци Го събуЖдат с диви викове за по-
мощ. Не моЖем да не отбелеЖим ка-
то похвално това, че са се обърнали
точно към Този, към Когото трябва.
След като ги смъмря за слабата им
Вяра, Исус смъмря и ветровете, и

вълните. А когато настава голямо
спокойствие, мъЖете се удивляват
на това, че дори и стихиите се подчи-
няват на техния скромен Пътник.
Колко малко разбират те, че в онзи
ден заедно с тях в лодката е Създате-
лят и Крепителят на цялата вселена!
Рано или късно всички последовате-
ли на Христос се срещат с бури. Поня-
кога ни се струва, че вълните ще ни
залеят. Какво голямо облекчение е да
знаем, че Исус е в лодката заедно с
нас. „Никакви вълни не могат да по-
гълнат кораба, в който леЖи Господа-
рят на небето, водата и земята." И
никой не моЖе да потушава Житейски-
те ни бури както Господ Исус.
Ж.Исус изцелява двама мъзке, обхва-
нати от бесове (8:28-34)
8:28 На източния бряг на Галилейско-
то езеро се намира Гадаринската13
страна. Когато Исус пристига там,
Той среща два изклкзчително сериозни
случая на хора, обхванати от бесове.
Тези хора Живеят В пещероподобни
гробници и са толкова свирепи, че ми-
наването оттам е опасно.
8:29-31 Когато Исус приблиЖаВа, бе-
совете извикват: „Какво имаш с нас
Ти, БоЖий Сине? Нима си дошъл ту-
ка преди време да ни мъчиш?" Те зна-
ят кой е Исус и че Той е Този, Който
най-накрая ще ги унищоЖи. В тоВа от-
ношение тяхната теология е много
по-точна от тази на много съвремен-
ни либерални изследователи. Тъй като
усещат, че Исус ще ги изгони от мъ-
Жете, те Го помолват да бъдат прех-
върлени В едно стадо с много свине,
които пасат наблизо.
8:32 Странното е, че Исус удовлет-
ворява тяхната молба. Загцо обаче
Върховният Господар отстъпва пред
молбата на бесовете? За да разберем
Неговото действие, ние трябва да си
спомним две неща: бесовете бягат от
безплътното състояние; те искат да

66

Mameu 8, 9

обитават В телата на човешките съ-
щества или - ако това не е възмоЖно
- в телата на Животни или други съ-
щества. Второ, целта на всички бесо-
ве без изклк>чение е да разрушават.
Ако Исус просто ги беше изгонил вън
от лудите, бесовете щяха да бъдат
заплаха за другите хора в областта.
Като им позволява да влязат в свине-
те, Той предотвратява влизането им
в други хора и насочва разрушителна-
та им сила върху Животни. Все още не
е настанало времето за тяхното
окончателно унищоЖаване от Госпо-
да. Веднага щом бесовете се пренасят
в свинете, Животните се спускат
яростно надолу по стръмнината и се
удавят в езерото.
Този случай показва, че крайната цел
на бесовете е унищоЖението, и под-
чертава уЖасната възмоЖност двама
души да бъдат обзети от такъв брой
бесове, които могат да унищоЖат 2
хиляди свине (Марко 5:13).
8:33, 34 Свинарите се Втурват на-
зад, за да разкаЖат какво се е случило.
В резултат на това разтревожените
граЖдани излизат да посрещнат Хрис-
тос и Го помолват да напусне област-
та. От тогава и до сега има хора, кои-
то непрекъснато критикуват Исус за
безполезното убийство на свинете и
Го молят да напусне, защото цени чо-
вешкия Живот по-високо от този на
Животните. Трябва да каЖем, че ако
тези гадаринци са били евреи, те не е
трябвало да отглеЖдат свине, тъй
като това е противоречало на закона.
Евреи или не, те могат да бъдат осъ-
дени за това, че са ценели едно стадо
свине много повече от изцелението на
дВама обсебени от бесове.
3. Власт да прощава грехове (9:1-8)
9:1 След отхвърлянето Му от гада-
ринците Спасителят отново пресича
Галилейското езеро и пристига в Ка-
пернаум, който става Негов град, след
като хората от Назарет се опитват

да Го убият (Лука 4:29-31). Тук Той из-
вършва някои от най-великите Си чу-
деса.
9:2 Четирима мъЖе идват при Него,
носейки един паралитик, слоЖен на
грубо легло или постелка. Разказът на
Марко ни казва, че тълпата им е пре-
чела да стигнат до Него и те е тряб-
вало да разбият покрива и да спуснат
човека при Христос (2:1-12). Когато
Исус виЖда тяхната вяра, Той казва
на паралитика: „Дерзай, синко; про-
щават ти се греховете." ЗабелеЖете,
че Той виЖда тяхната вяра. Вярата
подсказва на мъЖете да донесат инва-
лида при Христос, а вярата на парали-
тика стига до Христос, за да го изце-
ли. Най-напред нашият Господ възнаг-
раЖдава тази вяра, като произнася оп-
равдание на греховете му. Преди да из-
лекува симптомите, Великият Лекар
премахва причината. Той дава по-голя-
мата благословия първо. Това ни кара
да се запитаме дали Христос някога е
излекувал човек, без да му е дал и спа-
сение.
9:3-5 Когато чуват думите на Исус
за опрощението на греховете на чове-
ка, някои от кншкниците Го обвиня-
ват в себе си в богохулство. В края на
краищата само Бог моЖе да прощава
грехове, а те нямат никакво намере-
ние да Го приемат за Бог! Всемогъщи-
ят Господ Исус прочита тези техни
мисли и ги смъмря за злото в невярва-
щите им сърца, след което ги запит-
ва: „Кое е по-лесно да река: Прощават
ти се греховете; или да река: Стани
и ходи?" Всъщност еднакво лесно е да
се ксике и едното, и другото, но дали е
еднакво лесно да се направи? Човекът
не е в състояние да извърши нито ед-
ното, нито другото, но резултатите
от първото не могат да се видят с
телесните ни очи, докато резултати-
те от второто се забелязват веднага.
9:6, 7 За да покаЖе на книЖницшпе,
че има власт на земята да прощава
греховете (и затова трябва да бъде

67

Mameu 9

почитан като Бог), Исус благоволява
да извърши едно чудо, което те могат
да видят. Обръщайки се към парали-
тика, Той казва: „Стани, Вдигни пос-
телката си и иди у дома си."
9:8 Когато виЖдат как паралити-
кът си отива у дома със своята пос-
телка, хората изпитват две чувства
- страх и удивление. Те явно са упла-
шени от това свръхестествено посе-
щение. После мноЖеството прославя
Бога за това, че е дал „такава власт
на човеците". За съЖаление хората
изобщо не схващат значението на чу-
дото. Видимото изцеление на парали-
тика има за цел да потвърди невиди-
мото чудо с прощението на греховете
на човека. Така хората е трябвало да
разберат, че това, което са видели, не
е демонстрация на силата на Бога да
дава власт на човеците, а БоЖието
присъствие сред тях в лицето на Гос-
под Исус Христос. Те обаче не го раз-
бират.
Що се отнася до книЖниците, по-
късните събития ни показват, че те
се закоравяват още повече в своето
неверие и омраза.
И. Исус призовава бирника Матей
(9:9-13)
9:9 НапреЖението, което се трупа
около Спасителя, временно отслабва
в простия и скромен тон, с който Ма-
тей разказва как Исус го е призовал.
Като бирник и митничар той и него-
вите колеги митничари са особено
мразени от юдеите заради тяхното
нечестие и угнетителните данъци, ко-
ито налагат върху народа, и най-вече
заради това, че обслуЖват интереси-
те на римската империя. Когато Исус
минава покрай бирника Матей, Той му
казва: „Върви след Мене." Реакцията
на Матей е незабавна - той става и
тръгва след Него, като напуска едно
по принцип нечестно занимание, за да
стане ученик на Исус. Както някой бе-
ше казал: „Той загуби една удобна ра-

бота, но намери съдбата. Загуби един
лесен доход, но намери почести. Изгу-
би уютната сигурност, но намери ед-
но приключение, за което никога не бе-
ше мечтал." Неговото решение полу-
чава достойно възнаграждение: Матей
става един от дванадесетте апосто-
ли и получава честа да напише това
Евангелие, което носи неговото име.
9:10 Трапезата, за която се говори
тук, е приготвена от Матей в чест
на Исус (Лука 5:29). По този начин
той признава Христос публично пред
хората и представя своите колеги на
Спасителя. Съвсем естествено голя-
мата част от гостите са бирници и
хора, които се считат от общество-
то за грешници!
9:11 По традиция хората по онова
време са се хранели излегнати на ку-
шетки с лице към масата. Когато фа-
рисеите вшкдат, че Исус общува със
социалната измет на обществото, те
отиват при Неговите ученици и Го
провъзгласяват за „виновен за съучас-
тничество" - за тях нито един истин-
ски пророк не моЖе да се храни с греш-
ници!
9:12 Исус, като чува това, отговаря:
„Здравите нямат нуЖда от лекар, а
болните." фарисеите се смятат за
здрави и не изпитват никакво Желание
да признаят нуЖдата си от Исус. (В
действителност обаче те са теЖко
болни духовно и отчаяно се нуЖдаят
от лечение.) За разлика от тях бирни-
ците и грешниците са по-склонни да
признаят своето истинско състояние
и да потърсят спасителната милост
на Христос. Така че обвинението е
вярно! Исус наистина яде заедно с
грешниците. Ако Той беше ял заедно с
фарисеите, обвинението пак щеше да
бъде истинско - дори още повече! Ако
Исус не беше ял заедно с грешниците в
един свят като нашия, Той завинаги
щеше да остане да яде сам. Бихме ис-
кали да отбелеЖим обаче, че когато
Исус яде с грешниците, Той никога не

68

Mameu 9

се omgage на техните пороци и никога
не напраВи компромис със СВоето сВи-
детелстВо. Той използва случая, за да
призоВе хората към истината и сВе-
тостта.
9:13 Проблемът с фарисеите е В то-
Ва, че те много точно спазВат Ьдейс-
ките ритуали, но Въпреки тоВа сърца-
та им са закоравели, студени и безми-
лостни. ЗатоВа Исус ги отпраща, ка-
то ги предизвиква да научат какво ис-
ка да каЖе Йехова с думите: „Милост
искам, а не Жертви" (цитат от Ос.
6:6). Въпреки че системата на Жерт-
воприношенията е установена от Бо-
га, Бог не иска церемониалната стра-
на да замести Вътрешната правед-
ност. Бог не е лк>бител на ритуали и
не се радва на ритуали, изпразнени от
Вътрешна сВятост - точно тоВа, кое-
то правят фарисеите. Те спазват бук-
вата на закона, но не изпитват никак-
во състрадание към онези, които се
нуЖдаят от духовна помощ. Тяхната
компания мозке да се състои само от
самодоволни хора като самите тях.
За разлика от тях Господ Исус ясно
посочва: „Не съм дошъл да призова
праведните, а грешните [на покая-
ние]." Той изпълнява по съвършен на-
чин БоЖието Желание за милост и по-
Жертвувателност. От една страна,
на света няма праведни хора и затоВа
Господ Исус идва, за да призове всички
хора на покаяние. Но от друга страна,
Неговият призив се отнася само за хо-
рата, които признават себе си за
грешни. Той няма да даде изцерение на
онези хора, които като фарисеите са
горди, самоуверени и не искат да се
разкаят.
К. Въпроси към Исус относно
постенето (9:14-17)
9:14 По това време Йоан Кръстите-
лят е Вероятно вече В затвора и уче-
ниците Му идват при Исус с един въп-
рос. Те самите често постят, докато

учениците на Христос не постят. За-
що това е така?
9:15 Господ им отговаря с един наг-
леден пример. Той казва, че е младоже-
нецът, а Неговите ученици - сватба-
рите. Докато Той е с тях, те няма
смисъл да постят, като че ли Жалеят.
Ще дойде Време обаче, когато Той ще
им се отнеме, и тогава Неговите уче-
ници ще постят. Господ наистина е
отнет от учениците Си: след Негова-
та смърт, погребение и Възнесение
Той вече не присъства телесно при
тях. И макар че думите на Исус не на-
лагат поста, те със сигурност го
одобряват като подходящо упраЖне-
ние за онези, които очакват завръща-
нето на МладоЖенеца.
9:16 Въпросът, който повдигат уче-
ниците на Йоан, дава повод за Исус да
им обясни, че Йоан е дошъл, за да опо-
вести края на една отминала диспен-
сация и да провъзгласи началото на
Епохата на благодатта, като показ-
ва, че всяка епоха си има съответните
принципи, които не могат да се смес-
ват. Опитът да се смеси законът с
благодатта прилича на опита да се за-
кърпи „вехта дреха" с нов „неВалян
плат". Когато дрехата се изпере, но-
вото парче ще се свие и ще се отшие
от старата дреха. Съдраното ще бъ-
де по-лошо от предишното състояние
(на дрехата).
Гейбелин изразява това така:
„Юдейското християнство, което
заедно с благодатта и евангелието се
опитва да спазва и закона, и насърчава
оправданието по закон, е по-противно
на Бога, отколкото признаването на
миналото състояние на Израел, кога-
то се е покланял на идоли. "и
9:17 До същото нещо води и опитът
да налееш ново вино в стари мехове.
Налягането, което ще се получи от
ферментацията на новото вино, ще
спука старите мехове, тъй като те
вече са загубили еластичността си.
Жизнеността и свободата на еванге-

69

Mameii 9

лието разрушават старите мехове на
ритуализма.
Навлизането на християнската епо-
ха несъмнено ще доведе до напреже-
ние. Радостта, която носи Христос,
не моЖе да се задърЖи в границите и
ритуалите на Стария Завет. Трябва
да има съвсем нов ред на нещата. Пе-
тингил обяснява това така:
„С тези думи Царят предупреждава
Своите ученици да не смесват старо-
то... и новото... И въпреки това по це-
лия християнски свят се прави точно
това. Навсякъде по църквите Ьдейст-
вото се закърпва и приспособява така,
че старата дреха да получи нов ети-
кет: „християнство". В резултат на
това се получава една объркана смес,
която не е нито Ьдейство, нито хрис-
тиянство и в която упованието на
Живия Бог се замества от ритуално-
то извършване на мъртви дела. Ново-
то вино на спасението по благодат се
налива в старите мехове на спазване-
то на закона, в резултат на което
какво се получава? Меховете се пукат
и развалят; Виното изтича и по-голя-
мата част от Животворната теч-
ност е изгубена. Законът изгубва своя-
та строгост, защото се смесва с ми-
лостта, а милостта загубва своята
красота и истинския си характер, тъй
като се смесва с дела по закона. "15
К. Власт да лекува неизлечимите
болести и да Възкресява
от мъртвите (9:18-26)
9:18, 19 Беседата на Исус за смяната
на диспенсациите се прекъсва от един
обезумял от скръб човек, началник на
синагогата, чиято дъщеря току-що е
умряла. Той коленичи пред Господ и Го
моли да отиде и да ii върне Живота.
Това, че един началник на синагогата
търси помощ от Исус, е нещо изклю-
чително, тъй като повечето к>дейски
водачи се страхуват да направят то-
ва заради подигравките и презрението
на своите колеги. Исус уваЖава вяра-

та на началника и тръгва с учениците
Си към дома му.
9:20 И още веднъЖ Исус е прекъс-
нат! Този път от една Жена, която
страда от кръвотечение от 12 годи-
ни. Исус никога не се дразни от таки-
ва намеси; Той винаги е уравновесен,
достъпен и отзивчив.
9:21, 22 Ние разбираме, че медицинс-
ката наука е била безсилна да помогне
на Жената: нейното състояние все по-
вече се е влошавало (Марко 5:26). В
своето отчаяние тя среща Христос
или моЖе би Го виЖда, заобиколен от
тълпата. Вярвайки, че Той моЖе и Же-
лае да я излекува, тя се промъква през
тълпата и докосва края на Неговата
дреха. Истинската вяра никога не ос-
тава незабелязана от Исус. Той се об-
ръща и заявява, че тя е изцелена. В съ-
щия миг Жената оздравява и за пръв
път от 12 години е добре.
9:23, 24 Разказът сега се връща от-
ново към случая с началника, чиято
дъщеря е мъртва. Когато Исус стига
къщата, оплаквачите вече са започна-
ли да нареЖдат с „изкуствения си
плач", както някой го беше нарекъл.
Исус заповядва да се освободи стаята
от посетители и в същото време зая-
вява, че момичето не е мъртво, а спи.
Повечето изследователи на Библията
мислят, че Господ използва тук дума-
та „спи" в преносен смисъл. Други смя-
тат, че момичето е било в кома. Това
мнение не означава, че Исус нямаше да
моЖе да възкреси момичето от мърт-
вите, ако то наистина беше умряло.
Според него Исус е бил толкова чес-
тен, че не е могъл да си припише заслу-
гата за връщането на момичето от
смъртта, когато то не е умряло наис-
тина. Сър Робърт Андерсън също под-
дърЖа това мнение. Той ни обръща
внимание върху това, че бащата и
всички останали казват, че момичето
е мъртво, докато Исус казва, че не е.
9:25, 26 При всички случаи Исус хва-
ща момичето за ръката и чудото

70

Mameu 9

cmaBa - момичето се изпраВя на крака.
Скоро след тоВа ноВината за чудото
се разнася из цялата област.
Л. Власт да дава зрение (9:27-31)
9:27, 28 Когато Исус си отива от мяс-
тото, където Живее началникът, два-
ма слепи мъзке тръгват след Него и
Го умоляват да им даде зрение. Макар
и лишени от естествено зрение, тези
мъЖе притеЖават остра духовна про-
ницателност. С обръщението си към
Исус като към Давидов Сиа те Го
признават за дългоочаквания Месия и
законен Цар на Израел. Те знаят също
така, че едно от Неговите правомо-
щия ще бъде способността Му да даВа
зрение на слепите (Исая 61:1). Когато
Исус изпитва тяхната вяра, като ги
пита дали вярват, че моЖе да напра-
ви това (т. е. да им даде зрение), те
без никакво колебание отговарят:
„Вярваме, Господи.''
9:29, 30 Тогава великият Лекар до-
косва техните очи и ги уверява, че за-
щото са поВярВали, ще могат да 6иЖ-
дат. Веднага очите им стаВат абсо-
лк>тно нормални.
Хората казВат: „ПърВо да видим,
пък след тоВа ще повярваме." Бог каз-
Ва: „Първо повярвай и след това ще
видиш." Исус казва на Марта „Не ре-
кох ли ти, че ако повярваш, ще Видиш
БоЖията слава?" (Йоан 11:40). Авто-
рът на Посланието към евреите пи-
ше: „С вяра разбираме..." (11:3). Апос-
тол Йоан пише: „Това писах на вас, ко-
ито вярвате... за да знаете..." (1 Йоан
5:13). Бог не е доволен от вяра, която
предварително иска да Види чудо. Той
иска ние да Му Вярваме просто защо-
то Той е Бог.
Защо Исус отправя такова строго
предупреждение към излекуваните мъ-
Же да не казват на никого? В белеЖки-
те към 8:4 ние вече казахме, че причи-
ната вероятно се дълЖи на неЖелание-
то на Христос да поощри пораЖдане-
то на едно ненавременно двиЖение за

издигането Му за Цар. Хората все
още не са се покаяли и Той не моЖе да
господства над тях, докато те не се
родят отново. При това един револю-
ционен бунт в полза на Христос моЖе
да доведе до уЖасни репресии срещу
кздеите от страна на римското пра-
вителство. И най-вече, преди да бъде
издигнат за Цар, Господ Исус трябва
да отиде на кръста - всичко, което
моЖе да попречи на Неговия път към
Голгота, ще противоречи на предвари-
телно начертания план на Бога.
9:31 В своята безумна благодарност
двамата мъЖе разпространяват бър-
зо новината за свръхестественото си
изцерение. .Макар и в известна степен
да сме склонни да съчувстваме и дори
да се възхищаваме на тази готовност
за свидетелстване, истинските фак-
ти сочат, че тези мъЖе проявяват из-
клктително непокорство и без съмне-
ние причиняват много повече зло, от-
колкото добро. Вместо вдъхновен от
Духа интерес, тоВа тяхно свидетелс-
тво вероятно пораЖда най-вече по-
върхностно любопитство. ДаЖе и
благодарността не моЖе да оправдае
непослушанието.
М. Власт да лекува немотата
(9:32-34)
9:32 Най-напред Исус даде Живот на
мъртвите, след това даде зрение на
слепите, а сега ще даде говор на неми-
те. ИзглеЖда, че тук има една духовна
последователност на чудесата - най-
напред ни се дава Живот, после - раз-
биране, и най-накрая - свидетелства-
не.
Един зъл дух е накарал този човек да
онемее. Някой се е погриЖил да доведе
обсебения при Исус. Господ да благос-
лови анонимния отряд от помощници,
които слуЖат като инструменти за
доВеЖдането на хората при Христос!
9:33 Веднага след изгонването на
беса немият проговаря. Със сигур-
ност моЖем да каЖем, че мъЖът

71

Mameu9

употребява Възстановените си говор-
ни способности, за да възхвалява и
свидетелства за Онзи, Който така
великодушно го.изцелява. Обикновени-
те хора признават, че Израел е свиде-
тел на безпрецедентни чудеса.
9:34 фарисеите обаче казват, че
Исус изгонба бесове чрез началника
на бесовете. Това е грехът, който
Исус по-късно нарича непростимия
грях (12:32). Когато чудесата, които
Той извършва чрез Светия Дух, се при-
писват на Сатана, това е хулене на
Светия Дух. Докато другите хора би-
ват благословени от изцелителното
докосване на Христос, фарисеите ос-
тават духовно мъртви, слепи и глухо-
неми.
VI. Изпращане иа апостолите
на Месштш-Цар в Израел
(9:35-10:42)
А. НуЖда от работници на нивата
(9:35-38)
9:35 С този стих започва така нарече-
ната трета Галилейска обиколка.
Исус пътува по села и градове и пропо-
вядва благовестието за царството, а
именно, че Той е израелският Цар и че
ако народът на Израел се покае и Го
признае, Той ще властва над тях. То-
гава Израел получава едно съвсем иск-
рено предложение да стане царство.
Какво щеше да стане, ако той Го бе-
ше приел? Библията не отговаря на
този въпрос. Ние знаем, че Христос
непременно трябваше да умре, за да
осигури справедливо основание, според
което Бог да моЖе да оправдава греш-
ниците от всички времена.
Христос поучава и проповядва и ед-
новременно с това лекува всякакви бо-
лести. Както при Първото Си идване
Месията извършва с милост и скром-
ност много чудеса, така и при Второ-
то Си идване Той също ще извърши
много чудеса в сила и голяма слава

(вЖ. Евр. 6:5, където се споменава за
„великите дела, които въвеЖдат бъ-
дещия век").
9:36 Гледайки мноЖествата в Изра-
ел, Исус разбира колко измъчени и без-
помощни са хората и затова ги нарича
овце без пастир. Цялото Му сърце се
изпълва със състрадание към тях. О,
да моЖехме и ние да опознаем по-дъл-
боко този копнеЖ за духовно благо на
загубените и умиращите човешки ду-
ши! Колко голяма нуЖда имаме и ние
да се молим непрестанно:
Искам да Вшкдам мноЖествата
с очите на Моя Спасител
и очите ми да се замъгляват
с Негови сълзи.
Искам да гледам заблудените
с мъката на Моя Пастир
и сърцето ми да страда
като в Негови гърди.
9:37 Нивата е готова за голяма ду-
ховна Жътва, но работниците са мал-
ко. ПолоЖението и досега е същото:
работата винаги е повече от работ-
ниците, които трябва да я свършат.
9:38 Господ Исус казва на учениците
Си да се помолят на „Господаря на
Жетвата да изпрати работници на
Жетвата Си". ЗабелеЖките, че нуЖ-
дата от работна ръка не извиква сама
по себе си работници. Те не могат да
отидат да работят, преди да са изп-
ратени.
Христос, Синът на Бога
ми възлоЖи
да работя на среднощно поле.
Христос ме мощно ръкополоЖи
с прободените Си ръце.
Френсис Бейкън
Исус не казва кой е Господарят на
Жътвата. Някои смятат, че това е
Светият Дух. В 10:5 Исус Сам изпра-
ща учениците Си. Явно е, че Самият
Той е Господарят, на Когото ние
трябва да се молим за нови възмоЖ-
ности за евангелизирането на света.

72

Mameu 10

Б. Призоваването на 12 апостола
(10:1-4)
10:1 В последния стих на девета глаВа
Исус казва на Своите ученици да се
молят за поВече работници. Ако иска-
ме да бъдем искрени В своята молит-
ва, ние, вярващите, трябва сами да
Желаем да вършим това, за което се
молим. Тук ние виждаме как Господ
призовава Своите дванадесет апос-
толи. Той ги е избрал предварително,
но сега ги призовава специално за дело-
то на благовестието в Израел. Заедно
с призоваването им Той им даВа и
Власт да прогонват нечисти духове и
да изцеляват всички болести. Това ни,
показва колко е изклЬчителен Исус.
Има и други хора, които вършат чуде-
са, но няма такъв човек, който да мо-
же да прехвърля тази сила на другите
хора.
10:2-4 Дванадесетте апостоли са:
1.	Симон, който се нарича Петър.
Какъвто е пламенен, великодушен
и лк)бящ, той е роден за водач.
2.	Андрей, неговият брат. Той е
представен на Исус от Йоан
Кръстител (Йоан 1:36-40), а после
довежда и брат си Петър. Отто-
гава неговата работа е да Води хо-
ра при Исус.
3.	Яков Зеведеев, когото Ирод по-
късно убива (Деяния 12:2) - първи-
ят от дванадесетте, който умира
като мъченик.
4.	Йоан, неговият брат. Той също е
син на Зеведей и е онзи ученик, ко-
гото Исус обича. Ние му дължим
признателност заради четвърто-
то Евангелие, трите послания и
Откровението.
5.	филип, жител на Витсаида, който
довежда Натанаил при Исус. Той е
различен от евангелиста Филип,
споменат В Деяния на апостоли-
те.
6.	Вартоломей, смятан за Натанаил
- израилтянинът, у когото Исус

не Вижда никакво лукавство (Йоан
1:47).
7.	Тома, наречен също „Близнак" и
познат като „Тома неверни". Не-
говите съмнения завършват с ед-
на величествена изповед към Исус
(Йоан 20:28).
8.	Матей, бившият бирник, който е
написал това Евангелие.
9.	Яков Алфеев, който не е особено
познат.
10.	Леви, по фамилия Тадей, който
също така е изВестен като Юда,
синът на Яков (Лука 6:16). Негово-
то единствено изказване, което е
записано, се намира в Йоан 14:22.
11.	Симон канаенецът, когото Лука
нарича Зилот (6:15).
12  Юда Искариотски, който предава
Исус.
По това време учениците на Хрис-
тос са на около двадесет години. Бла-
годарение на връзката си с Христос
тези хора с различен произход и вероя-
тно със средни способности придоби-
ват истинско Величие.
В. Израелската мисия (10:5-33)
10:5, 6 Останалата част от главата
съдържа наставленията на Исус от-
носно специалното посещение на „из-
раилевия дом" с цел проповядване. То-
ва пътуване се различава както от
мисията на седемдесетте ученици
(Лука 10:1), така и от Великото поръ-
чение (Матей 28:19, 20). Това посеще-
ние е Временно и неговата цел е да
оповести наближаването на небесно-
то царство. И макар че повечето
принципи имат непреходна стойност
за Божиите хора от всички времена,
фактът, че по-късно Исус Христос
отменя някои от тях, показва, че Той
не ги смята за постоянни (Лука 22:35,
36).
Най-напред Господ Исус уточнява
маршрута. Той казва на учениците Си
да не ходят при езичниците и самаря-
ните (народ със смесен произход, кого-

73

Mameu 10

mo logeume силно ненавиждат), а да
отидат само „при изгубените овце
от израилевия дом".
10:7 Посланието трябва да оповес-
ти, че небесното царство е наблшки-
ло. При отказ от страна на Израел
този народ няма да има никакво изви-
нение, защото съобщението ще бъде
направено специално на него. Царство-
то е наблшкило в смисъл, че Царят е
тук. Израел трябва да реши дали да
Го приеме, или да Го отхвърли.
10:8 Учениците получават, така да
се каЖе, акредитивни документи, с ко-
ито да потвърдят това послание. Те
ще могат да изцеляват болни, да
очистват прокаЖени, да възкреся-
ват мъртви16 и да изгонват бесове.
Юдеите искат знамения (1 Кор. 1:22)
и Господ милостиво се съгласява да им
даде такива.
Що се отнася до заплащането на
тяхната работа, представителите на
Господ не трябва да очакват никаква
заплата за своята слуЖба. Те са полу-
чили благословенията си даром и да-
ром трябва да ги дават.
10:9, 10 Също така учениците не
трябва да се подсигуряват за пътува-
нето предварително. В края на краи-
щата те са logeu, които ще проповяд-
ват сред logeu, a според признатото
от всички правило „работникът зас-
луЖава своята прехрана". Не е нуЖно
да взимат нито злато, нито сребро,
нито мед, нито торба с храна, нито
две ризи, нито обуща, нито тояги. Ве-
роятно тук Исус има предвид допъл-
нителни обуща и тояги. Ако те вече
имат по една тояга, могат да я взе-
мат (Марко 6:8). Неговата идея е, че
те трябва да имат толкова, колкото
им е нуЖно за деня.
10:11 Що се отнася до мястото, къ-
дето трябва да отседнат, когато вля-
зат в някой град - нека потърсят най-
достойния дом, който ще ги приеме
като Христови ученици и който очак-
ва да чуе тяхното послание. А след ка-

то намерят такъв дом, нека останат
в него за целия си престой в града и да
не се местят на друго място, дори и
да им предлагат по-добри условия.
10:12-14 Когато един дом ги приеме,
нека го поздравят, изразявайки по то-
зи начин своята благодарност за гос-
топриемството, което им е било ока-
зано. Но ако някой дом откаЖе да при-
еме Господните пратеници, нека не се
чувстват задълЖени да му дадат своя
мир, т. е. да произнесат благословия-
та си върху семейството. И не само
това, но те могат да изразят БоЖие-
то недоволство, като отърсят праха
от нозете си. Когато едно семейство
отхвърля учениците на Христос, то
все едно отхвърля Христос.
10:15 Христос предупреждава, че
Неговото отхвърляне носи по-теЖко
наказание в Оьдния ден, отколкото
наказанието на извращенията на Со-
дом и Гомор. Това показва, че наказа-
нията в ада ще бъдат различни - как
иначе той ще бъде по-лек за едни и по-
теЖък за други?
10:16 Този текст съдърЖа съветите
на Исус към дванадесетте апостоли
относно тяхното поведение в случай
на преследване. Те трябва да се дър-
Жат като „овце посред вълци", защо-
то ще бъдат заобиколени от зли хора,
които искат да ги унищоЖат. Трябва
да са „разумни като змиите" и да из-
бягват безсмислени свади и компроме-
тиращи полоЖения. Трябва да са „нез-
лобиви като гълъбите", облечени в
праведния си характер и искрената си
вяра.
10:17 НуЖно е също така да се па-
зят от невярващите logeu, които ще
ги хвърлят по затвори и ще ги бият 6
синагоги. Съпротивата срещу апосто-
лите ще бъде както граЖданска, така
и религиозна.
10:18 Заради Христовото име те ще
бъдат изправяни пред управници и
пред царе, но БоЖият план ще победи
човешкото зло. „Човек върви по свои-

74

Mameii 10

me зли пътища, но Бог въпреки това
изпълнява Своя план." Тогава, когато
ще изглеждат победени, учениците ще
имат несравнимата привилегия да бъ-
дат Божии свидетели пред управници
и езичници. Бог ще се погрижи така да
подреди нещата, че накрая всичко да
бъде добре. Християнството винаги е
страдало от гражданските власти, но
въпреки това „нито едно друго учение
не е било толкова полезно за онези, ко-
ито са били избрани да властват".
10:19-20 Учениците не трябва пред-
варително да се безпокоят какво ще
говорят пред съда, защото в същия
този час Божият Дух ще им даде Бо-
жествена мъдрост, за да говорят та-
ка, че да възвеличаят Христос и на-
пълно да объркат и разстроят обви-
нителите си. При 19 cm. има опасност
от две крайни тълкувания. Някои хора
наивно Вярват, че християнинът нико-
га на трябва да се подготвя предвари-
телно за онова, което иска да каже.
Други са на мнение, че този стих няма
никакво практическо приложение за
нас днес. Ние смятаме, че е напълно
уместно и желателно всеки проповед-
ник да чака в молитва Бог да му даде
да намери най-подходящите думи за
всеки отделен случай. Вярно е също
така, че в критични моменти вярва-
щите могат да разчитат на Божието
обещание, че ще им се даде мъдрост
да говорят с Божествена интуиция.
Тогава те стават говорители на Духа
на техния Отец.
10:21 Исус предупреждава Своите
ученици, че срещу тях ще се действа с
предателство и измяна: братя ще об-
виняват братя; бащи ще предават де-
цата си; деца ще доносничат срещу
родителите си и ще ги изпращат на
изтезания.
Дж. Маколи описва това много доб-
ре:
„Понасяйки омразата на света, ние
ставаме членове на едно избрано об-
щество... Не моЖем да очакваме от

врага да се отнесе към нас по-добре,
отколкото се отнесе към нашия Гос-
под. Ако светът не моЖа да посрещне
Исус с нищо по-добро от кръста, той
със сигурност няма да ни предлоЖи
царска каляска. Ако за Исус той при-
готви само тръни, то за нас със сигур-
ност няма да има гирлянди... Трябва
само да сме сигурни, че светът изпит-
ва омраза към нас заради Христовото
име, а не заради нещо омразно вътре в
нас, което е недостойно за милости-
вия Господ, Когото представяме. "17
10:22, 23 Учениците на Христос ще
бъдат мразени от всички - не от
всички без изклктение, но от Всички
култури, националности, класи и т. н.
„А който устои до края, той ще бъде
спасен." Само по себе си това твърде-
ние като че ли казва, че човек може да
заработи спасението си, като устои
докрай. Ние обаче знаем, че това не е
така, защото навсякъде В Библията
спасението е представено като дар на
Божията благодат, който може да бъ-
де получен чрез вяра (Еф. 2:8, 9). Тези
думи не означават също така, че оне-
зи, които останат верни на Христос,
ще бъдат спасени от физическа смърт
(нали само в предишния стих се гово-
реше за смъртта на някои верни уче-
ници). Най-простото обяснение е, че
устойчивостта е отличителен белег
на действително спасените. Онези,
които по Време на гонения издържат
докрай, ще покажат със своето пос-
тоянство, че са истински вярващи.
Същото твърдение може да се проче-
те и в Матей 24:13, където то се от-
нася за онези верни евреи, които ще
останат живи по Време на Голямата
скръб и няма да се съгласят да напра-
вят компромис със своята Вярност на
Исус Христос. Тяхната устойчивост
ще покаже, че те са истински ученици.
В Библейските текстове, в които
се говори за бъдещето, Божият Дух
често се мести от близкото на далеч-
ното бъдеще. Едно предсказание може

75

Mameu 10

ga се отнася go нещо частично и пред-
стоящо, а моЖе и да обхВаща някой
цялостен и по-далечен момент. Така
например дВете пришествия на Хрис-
тос могат да бъдат слети 6 един-
единстВен текст без никакво обясне-
ние (Ис. 52:14, 15, Мих. 5:2-4).
В 22 и 23 стих Господ Исус праВи
точно такоВа пренасяне на пророчес-
твото. Той предупреждава учениците
Си за страданията, които те ще пре-
Живеят 8 Негово име, след което изг-
леЖда ги виЖда като прототипи на
Своите предани еврейски последова-
тели от времето на Голямата скръб.
От изпитанията на първите христия-
ни Господ веднага премества Внимани-
ето Си Върху изпитанията на вярва-
щите преди Неговото Второ идване.
ПърВата част на 23 cm. би могла да
се отнесе до дванадесетте апостоли:
„А когато би гонят от тоя град, бя-
гайте 6 другия..." Те не са длъЖни да
останат във властта на своите Вра-
гове, стига да имат достоен начин да
избягат. „Не е грешно да се бяга от
опасността, грешно е да се бяга от
дълга." Втората част на 23 cm. се от-
нася до времето преди идВането на
Христос за установяване на царство-
то Му: „Няма да изходите Израиле-
вите градове, докле дойде Човешки-
ят Син." Това не е възмоЖно да се от-
нася до дванадесетте ученици, защо-
то Човешкият Син вече е бил дошъл
при тях. Някои изследователи на Биб-
лията считат, че тези думи се отна-
сят до разрушението на Ерусалим в 70
г. сл. Хр. Ние смятаме тази връзка за
доста невероятна. По-Вероятно е тук
да става дума за Неговото Второ
пришествие. По време на Голямата
скръб верните на Христос от Мзраед
ще тръгнат да проповядват благовес-
тието на царството и ще бъдат прес-
ледвани и гонени. Преди обаче да мо-
гат да стигнат до всички израелски
градове, Господ Исус ще се върне, за

да съди Своите врагове и да установи
царството Си.
На пръв поглед като че ли меЖду 23
cm. и Мат. 24:14 има противоречие.
Тук се казва, че не всички израелски
градове ще бъдат достигнати, преди
да дойде Човешкият Син. Там се каз-
ва, че преди Второто идване на Хрис-
тос благовестието на БоЖието царс-
тво ще се проповядва „по цялата все-
лена". Но всъщност противоречие ня-
ма: евангелието наистина ще се про-
повядва на всички народи, но не непре-
менно във всяко селище на Израел. То
ще бъде посрещнато с грубо съпро-
тивление, а вестителите му ще бъ-
дат спъвани и Жестоко преследвани в
Израел. Затова не всички израелски
градове ще бъдат изходени.
10:24, 25 Христовите последовате-
ли често ще имат повод да се чудят
защо е необходимо да издърЖат таки-
ва обиди. Щом Исус е Месията, защо
Неговите последователи трябва да
страдат, Вместо на Властват? Във 24
и 25 cm. Исус предвиЖда тяхното
объркване и им отговаря, като им на-
помня за Връзката им с Него. Те са
учениците; Той е техният Учител. Те
са слугите; Той е Господарят. Те са
членовете на семейството; Той е
Стопанинът на къщата. Да бъдеш
ученик на Христос означава да след-
ваш своя Учител, а не да се издигаш
над Него. Слугата не моЖе да очаква,
че към него ще се отнасят по-добре,
отколкото към Господаря. Ако хора-
та наричат достойния Стопанин на
дома „Веелзевул" („господар на мухи-
те", един екронски бог, с чието име
logeume замествали името на Сата-
на), колко по-обидно те ще наричат
Неговите домашни! Да бъдеш ученик
на Христос означава да споделяш Не-
говото отхвърляне.
10:26, 27 Три пъти Господ казва на
Своите последователи да не се стра-
хуват (26, 28 и 31 cm.). Най-напред те
не трябВа да се страхуват от победа-

76

Mameu 10

ma на cBoume Врагове, защото тя са-
мо привидно е такава. Един ден БоЖи-
ето дело ще получи славно възмездие.
До момента, в който говори Исус,
евангелието е било в известен смисъл
тайно и учението Му - сравнително
скрито. Но скоро учениците ще мо-
гат смело да проповядват християнс-
кото послание, което до този момент
беше казвано само „тайно", т.е. само
на тях.
10:28 На второ място учениците не
трябва да се страхуват от убийстве-
ната ярост на хората. Най-лошото,
което моЖе да се случи, е смъртта на
тялото. Но физическата смърт не е
най-страшното нещо за християнина.
Смъртта е отиване при Христос и за-
това е нещо много хубаво. Това е ос-
вобоЖдение от греха, мъките, болес-
тите, страданията и смъртта и пре-
минаване във вечната слава. Така че
най-лошото нещо, което могат да
направят хората, е всъщност най-доб-
рото, което моЖе да се случи на едно
БоЖие дете.
Учениците на Христос не трябва да
се боят от хората, а трябва да из-
питват благоговейно страхопочита-
ние към „Оногова, Който моЖе и ду-
ша, и тяло да погуби в пъкъла". Това
е най-голямата загуба - да бъдеш наве-
ки отделен от Бога, от Христос и от
надеЖдата. Духовната смърт е загу-
ба, която не моЖе да бъде измерена, и
съдба, която трябва да бъде избегна-
та на всяка цена.
Думите на Исус от 28 cm. ни карат
да си спомним за светията ДЖон
Нокс, на гроба на който стои следна-
та епитафия: „Тук леЖи един, който
толкова се боеше от Бога, че никога
не се убоя от нито един човек."
10:29 Дори и при най-уЖасни изпита-
ния учениците могат да имат пълно
доверие в гриЖовността на Бога. Гос-
под Исус показва това с примера за
обикновеното врабче. Две от тези
незначителни птички се продават за

един асарий. Но нито едно от тях не
умира без волята на Отца. Както ня-
кой беше казал: „Господ присъства на
погребението на всяко врабче."
10:30,31 И Същият Този Бог, Който
толкова се интересува от съдбата на
дребното врабче, дърЖи точна смет-
ка даЖе за космите на главата на вся-
ко от Неговите деца. А един косъм
струва значително по-малко от едно
врабче. Нима това не показва, че Бо-
Жиите хора струват за Бога много
повече от врабчетата? Затова те не
трябва да се страхуват.
10:32 Имайки предвид горните съоб-
раЖения, има ли нещо по-логично от
това учениците на Христос да не се
боят да Го изповядат пред човеци-
те? Всеки срам или обвинение, които
те изтърпят заради Него, ще бъдат
многократно възнаградени на небето,
когато Господ Исус ги изповяда пред
Отца Си. Да изповядаш Исус означава
да Го приемеш за свой пълен Господар
и Спасител и да признаеш това както
с устата си, така и с Живота си. При
повечето от дванадесетте апостоли
това пълно изповядане на Исус се изя-
ви в тяхното мъченичество.
10:33 Ако се отречеш от Исус на зе-
мята, то и Исус ще се отрече от теб
пред Отца Си на небето. Да отхвър-
лиш Исус В този смисъл означава да
откаЖеш да признаеш Неговите иска-
ния за твоя Живот. Човекът, чийто
Живот всъщност казва: „Аз никога не
съм Те познавал", ще чуе и Него да му
казва същото най-накрая: „Аз никога
не съм те познавал." Господ не говори
за временното отричане от Него при
насилие, какъвто беше случаят с Пе-
тър, а за постоянното Му и оконча-
телно отхвърляне.
Г. Не мир, а нозк (10:34-39)
10:34 В този стих нашият Господ яв-
но иска да изрази целите на Своето
идване, като ги сравни с видимите ре-
зултати от него. Той казва, че не е

77

Mameu 10

дошъл да постави мир, а ноЖ. Всъщ-
ност Той дойде, за да установи мир
(Еф. 2:14-17) и за да спаси света чрез
Себе си (Йоан 3:17).
10:35-37 Но проблемът е в това, че
винаги, когато отделни хора стават
Негови последователи, техните се-
мейства ще се обърнат срещу тях.
Невярващият син ще се противопос-
тави на своя вярващ баща; неспасена-
та дъщеря - на своята майка христия-
нка; порочната снаха ще намрази ново-
родената си свекърва. Много често
човек трябва да избира меЖду Хрис-
тос и семейството. Никакви природни
връзки не могат да оправдаят отс-
тъплението на Христовия последова-
тел от пълното отдаване на Господа.
Спасителят трябва да стои по-високо
от бащата, майката, сина или дъще-
рята. Част от цената на слуЖението
е напрежението, борбата и отчуЖде-
нието от собственото ти семейство.
Често пъти това оЖесточение е мно-
го по-силно от враждебността, с коя-
то се срещаме във всички други облас-
ти на Живота.
10:38 Но има едно нещо, което мно-
го повече застрашава полагаемото се
място на Христос в Живота на хрис-
тиянина, от неговото семейство -
лк)бовта към собствения му Живот.
Затова Исус добавя: „И който не взе-
ме кръста си и не върби след Мен, не
е достоен за Мен." Кръстът е средс-
тво за екзекуция. Да вземеш кръста
си и да последваш Христос, означава
така да Му се отдадеш, че дори
смъртта да не бъде прекалено голяма
цена за това. Господ не иска от всич-
ки Свои последователи да дадат Живо-
та си за Него, но призовава всички да
Го ценят толкова високо, че да не счи-
тат дори и собствения си Живот за
ваЖен.
10:39 Лкзбовта към Христос трябва
да надделее нашия инстинкт за само-
съхранение. „Който намери Живота
си, ще го загуби; и който изгуби Жи-

вота си заради Мене, ще го намери."
В опита си да избегнем болката и за-
губването на Живота, ако изцяло го
отдадем на Христос, ние се изкушава-
ме да залоЖим на собствения си Жи-
вот. Но това е най-голямата загуба,
която моЖем да преЖивеем - да пре-
караме Живота си в удовлетворяване
на собственото си „аз". Най-полезен е
онзи Живот, който е прекаран в слуЖе-
ние на Христос. Човекът, който из-
губва своя Живот, като го отдава на
Него, ще го намери в истинската му
пълнота.
Д. Чаша студена вода (10:40-42)
10:40 Не всички хора ще отхвърлят
посланието, което носят учениците.
Някои от тях ще ги признаят като
представители на Месията и ще ги
приемат благосклонно. Апостолите
ще имат ограничени възмоЖности да
се отплатят за това внимание, но
това не биВа да ги безпокои: всичко,
направено за тях, ще се счете като
направено за Самия Господ и ще полу-
чи съответната награда.
Приемането на един Христов уче-
ник означава приемане на Самия Хрис-
тос, а приемането на Христос означа-
ва приемане на Отец, Който Го е пра-
тил, тъй като изпратеният предс-
тавлява Този, Който Го изпраща. Ко-
гато приемаш един посланик, който
представлява правителството, което
го е упълномощило, ти се радваш на
установяване на дипломатически от-
ношения с неговата страна.
10:41 Всеки, който приеме пророк,
защото е пророк, ще получи награда
на пророк. Артър Пиърсън тълкува
този стих така:
„Юдеите считат наградата на про-
рока за най-голямата награда, защото
- докато царете управляват в името
на Господ, а свещениците слуЖат в
името на Господ - пророкът идва от
самия Господ, за да наставлява и царе-

78

Mameu 10,11

me, и свещениците. Христос казва, че
дори само да приемеш пророка заради
това, че е пророк, и му помогнеш, ти
ще получиш същата награда, която
той получава като пророк. Помислете
за това, преди да започнете да крити-
кувате някой, който говори от името
на Бога. Ако вие му помогнете да бъде
ВоАсий говорител, ще получите част
от неговата награда. Но ако го зат-
рудните в това негово дело, ще загуби-
те своята награда. Велико нещо е да
помогнеш на човек, който търси да
върши добро. Не обръщайте внимание
на дрехите му, на външния му вид, на
начина на поведение или на гласа, но се
запитайте: „Това послание на Бога не
е ли за мен? Не пророкува ли този Бо-
ikuu човек за моята душа?" Ако това е
така, приемете го, умноЖете негово-
то дело и слово и вземете част от не-
говата награда. "18
Всеки, който приеме праведник, за-
щото е праведник, ще получи награда
на праведник. Хората, които съдят
за другите по Външната им красота
или материално благополучие, не раз-
бират, че много често истинските
нраВстВени ценности са облечени В
скромни одеЖдш Нашето отношение
към най-обикноВения ученик на Хрис-
тос трябВа да бъде същото, какВото
е към Самия Христос.
10:42 Нито една добрина, сторена
на последовател на Исус, няма да ос-
тане незабелязана. ДаЯсе и една чаша
студена вода ще получи достойно въз-
награгкдение, ако се даде на ученик за-
ради тоВа, че е Христов последова-
тел.
Така Господ завършва наставления-
та си към дванадесетте апостоли, об-
личайки ги В царствена власт. Те
трябва да знаят, че светът ще им се
противопоставя, ще ги отхвърля, ще
ги арестува, ще ги съди, ще ги затваря
и дори ще ги убива; но никога не тряб-
ва да забравят, че са представители
на Царя и че имат изключителното

право да говорят и действат от Не-
гово име.
VII. Нарастващото
противопоставяне и отхвърляне
на Царя (11 и 12 гл.)
А.    Затварянето
на Йоан Кръстител (11:1-9)
11:1 След като изпраща дванадесетте
си ученици със специално поръчение в
израилевия дом, Исус заминава от-
там, за да поучава и проповядва в
градовете на Галилея, откъдето бяха
учениците Му.
11:2, 3 През това време Ирод вече е
затворил Йоан в тъмница. В Своето
отчаяние и самота той започва да се
пита дали Исус наистина е Месията и
защо Той позволява на Своя предвест-
ник да гние В затвора. Подобно на
всички велики БоЖии мъЖе, Йоан също
изпада в едно временно отклонение от
вярата. И така, той изпраща двама
от учениците си да попитат Исус да-
ли наистина е Този, за Когото гово-
рят пророците, или да продълзкават
да чакат БоЖия Помазаник.
11:4, 5 Исус в отговор му казва, че
Той е, Който прави чудесата на Меси-
ята, предречени от пророците: слепи-
те проглеждат (Ис. 35:5); куците.
прохоЖдат (Ис. 35:6); прокаЖените
се очистват (Ис. 53:4; Мат. 8:16, 17);
глухите прочуват (Ис. 35:5); мъртви-
те биват възкресявани (това проро-
чество не е предсказано за Месията,
но е по-велико от всички предречени
чудеса). Освен това Исус напомня на
Йоан, че благовестието се проповяд-
ва и на бедните в изпълнение на Меси-
янското пророчество от Исаия 61:1.
Обикновените религиозни водачи об-
ръщат най-голямо внимание на бога-
ташите и аристокрацията. Месията
носи добрата вест и на бедните.
11:6 След това Спасителят добавя:
„И блаЖен оня, който не се съблазня-
ва в Мен." Изречено от някой друг,

79

Mameu 11

moBa би изглеЖдало като самохВалст-
8о на изключителен егоист. Казано
от Исус, то съВсем точно изразява
НегоВото лично съвършенство. Вмес-
то да облече лъскавата униформа на
Военен генерал, Месията идВа В образа
на скромен Дърводелец. Неговата бла-
гост, скромност и смирение Въобще
не подхождат на преобладаващата
представа за побеждаващия Месия.
Хората, В които Властват плътски-
те Желания, са склонни да се усъмнят
в правото на Христос над престола.
Но БоЖието благословение ще се даде
на онези, които ще разпознаят в Исус
от Назарет обещания Месия благода-
рение на духовната си проницател-
ност.
Този стих не е порицание на Йоан
Кръстител. Има такива моменти, ко-
гато вярата на всеки един от нас се
нуЖдае от утвърждаване и укрепване.
Но не е все едно и също да се разколе-
баеш временно във вярата си и непре-
къснато да се съмняваш в истинската
самоличност на Господ Исус. Нито
един отделен момент от Живота на
един човек не моЖе да представлява
цялостния му Живот. Ако вземем це-
лия Живот на Йоан, ние виЖдаме ка-
къв пример на вярност и устойчивост
ни дава той.
11:7, 8 Веднага щом учениците на
Йоан си тръгват след окураЖителни-
те думи на Исус, Господ се обръща
към множеството и словото Му е из-
пълнено с възхвала на Йоан Кръсти-
тел. Нали същите тези хора се бяха
трупали в пустинята, когато Йоан
проповядваше. Защо те правеха това?
Да не би да искаха да видят един слаб,
колебаещ се човек, който трепери от
всяка дума като „тръстика... от Вя-
тър разлк>лявана"? Разбира се, че не!
Йоан е един безстрашен проповедник,
олицетворение на истинската съвест,
който no-скоро би се съгласил да пост-
рада, отколкото да замълчи, или да
умре, отколкото да излъЖе. Да не би

да излязоха да видят един добре обле-
чен дворцов благородник, тънещ 6 раз-
кошество и лукс? Разбира се, че не!
Йоан е обикновен БоЖий човек, чийто
аскетичен начин на Живот е Живо по-
рицание на материализма на хората.
11:9 МоЖе би излязоха да видят про-
рок? Да, Йоан е~пророк, и то най-вели-
кият от пророците. Господ не иска да
каЖе, че той е такъв заради някакви
лични качества, ораторски способнос-
ти или сила на убеЖдаване - той е най-
велик заради полоЖението си на пред-
вестник на Месията-Цар.
11:10 Това става още по-ясно от 10
cm. Йоан е изпълнител на Малахиево-
то предсказание (3:1): той е вестите-
лят, който ще дойде преди Господ, и
ще подготви хората за Неговото ид-
ване. И други са предсказвали идване-
то на Христос, но Йоан е онзи избра-
ник, който оповестява Неговото не-
посредствено идване. Това е изразено
много добре със следната мисъл:
„Най-напред Йоан проправи път за
Христос, след което Му направи път,
за да мине."
11:11 Думите на Исус, когато казва,
че „най-малкият в небесното царст-
во е по-голям от него", са още едно до-
казателство за това, че Той има пред-
вид най-вече привилегированото поло-
Жение на Йоан, а не неговия характер.
Онзи, който е най-малък в небесното
царство, сигурно не е по-добър от Йо-
ан, но той сигурно има по-привилеги-
ровано полоЖение. Да си граЖданин на
небесното царство е много по-голяма
привилегия от това да си вестител на
неговото идване. Йоан има изключи-
телната привилегия да подготви пъ-
тя на Господа, но сега, на земята, той
още не се радва на благословенията на
небесното царство.
11:12 Още от началото на Йоаново-
то слуЖение до хвърлянето му в зат-
вора небесното царство страда от
насилие, фарисеите и книЖниците
оказват яростна съпротива. Цар

80

Mameii 11

Ирод прави всичко ВъзмоЖно да събо-
ри царството, като залови неговия
вестител.
„И които се насилят, го грабват/'
Това твърдение моЖе да се изтълкува
по два начина. От една страна, про-
тивниците на царството полагат
Всички усилия да превземат царство-
то, за да го разрушат. Отхвърлянето
на Йоан предвещава отхвърлянето на
Самия Цар, а оттук и на самото царс-
тво. От друга страна, хората, които
са готови за идването на Царя, отк-
ликват незабавно на вестта и с мак-
симално напрежение на мускулите се
стремят да стигнат до царството и
да влязат в него. Това е значението и
на Лука 16:16: „Законът и пророците
бяха до Йоан; оттогава БоЖието цар-
ство се благовества и всеки насила
Влиза в него." Тук царството се опис-
ва като един обсаден град и всички хо-
ра са се събрали отвън и блъскат по
неговата стена, опитвайки се да вля-
зат. Известно духовно насилие наис-
тина е необходимо.
Без значение кой от двата смисъла
приема човек, основната идея е тази,
че проповедта на Йоан предизвика
буйна реакция, която води до значи-
телни и чувствителни резултати.
11:13 „Защото всичките пророци и
законът пророкуваха до Йоан/' Всич-
ки Писания от Битие до Книгата на
пророк Малахия предсказват идване-
то на Месията. Когато Йоан излиза
на историческата сцена, неговата
уникална роля не се състои само в про-
рокуването - той трябва да провъзг-
ласи изпълнението на всички предска-
зания, които се отнасят до Първото
идване на Христос.
11:14 Малахия предсказва, че преди
появяването на Месията ще дойде
Илия като Негов предвестник (Мал.
4:5, 6). Ако хората бяха поЖелали да
приемат Исус като Месия, Йоан щеше
да изпълни задачата на Илия. Йоан не
е превъплъщение на Илия - това се

отрича съвсем ясно в Евангелието от
Йоан 1:21. Но той дойде преди Хрис-
тос като олицетворение на духа и си-
лата на Илия (Лука 1:17).
11:15 Не всички хора оценяват пра-
вилно Йоан Кръстител, нито пък раз-
бират дълбокото значение на негово-
то слуЖение. Затова Господ добавя:
„Който има уши да слуша, нека слу-
ша!" Или, казано с други думи: „Бъде-
те внимателни! Не изпускайте значе-
нието на това, което слушате. Ако
Йоан изпълнява пророчеството за
Илия, то тогава Исус е обещаният
Месия!" УтвърЖдавайки Йоан Кръс-
тител, Исус утвърЖдава Своя иск да
е БоЖият Христос. Приемането на
единия води до приемане и на Другия.
11:16, 17 Но „поколението", на кое-
то говори Исус, не Желае да приеме
нито единия, нито Другия. Юдеите,
които имат привилегията да видят
идването на техния Месия-Цар, не Же-
лаят нито Него, нито Неговия пред-
вестник. Те са една голяма загадка.
Исус ги сравнява с „деца, седящи по
пазарите", които отказват да отк-
ликнат на всички опити за сдобряване:
не искат да се вклк>чат нито във ве-
селието (когато приятелите им пред-
лагат да им посвирят), нито в Жалее-
нето (когато им предлагат да поигра-
ят на погребение).
11:18, 19 Йоан Живее като отшел-
ник и затова logeume казват, че има
бяс. За разлика от него Човешкият
Син яде и пие като всички нормални
хора. Щом отшелничеството на Йоан
е прекалено странно за тях, logeume
би трябвало да са доволни от по-обик-
новеното поведение на Исус. Но те
пак не са доволни! За тях Той е „лаком
и винопиец, приятел на бирниците и
на грешниците". Разбира се, това
тяхно обвинение е пълна измислица -
Исус никога не яде или пие повече, от-
колкото Му е необходимо. Той наис-
тина е приятел на бирниците и греш-
ниците, но не в смисъла, който те

81

Mameii 11

влагат. Той привлича грешниците към
Себе Си, за да ги спаси от техните
грехове, но никога не споделя, нито
одобрява греховете им.
„Но пак мъдростта се оправдава
чрез делата си." Господ Исус е оли-
цетворение на самата мъдрост (1
Кор. 1:30). И макар че невярващите
могат да го хулят, Той се оправдава
чрез делата Си и чрез Живота на Сво-
ите последователи. Независимо че го-
ляма част от logeume могат да отка-
Жат да Го признаят за Месията-Цар,
Неговите претенции напълно се пот-
върждават от Неговите чудеса и от
духовното преобразяване на Неговите
предани ученици.
Б. Горко на непокаялите
се галилейски градове (11:20-24)
11:20 Големите права носят и голяма
отговорност. Няма градове, които да
са по-облагодетелствани от Хоразин,
Витсаида и Капернаум. Самият Бо-
Жий Син върви по техните прашни
улици, поучава техните привилегиро-
вани Жители и извършва повечето от
Своите велики дела там. Но въпреки
тези съкрушителни доказателства те
упорито отказват да се покаят. Ни-
как не е чудно тогава, че Господ им
предвещава такава теЖка съдба.
11:21 Най-напред Господ говори за
Хоразин и Витсаида. Тези два града
чуват милостивите увещания на своя
Бог-Спасител, но въпреки това Го
прогонват. След това Господ говори
за Тир и Сидон, които попадат под
БоЖието наказание заради своето
идолопоклонничество и порочност. Но
ако те бяха получили привилегията да
видят чудесата на Исус, щяха да се
смирят и да се покаят дълбоко. Зато-
ва в сьдния ден съдбата на Тир и Си-
дон ще бъде много по-лека от тази на
Хоразин и Витсаида.
11:22 Думите „...наказанието ще бъ-
де по-леко в съдния ден" показват, че
ще има различни степени на наказани-

ята в ада, както ще има различни сте-
пени и на наградите в небесата (1
Кор. 3:12-15). Единственият грях, кой-
то моЖе да изпрати човека в ада, е
отказът му да се покори на Исус
Христос (Йоан 3:366). ТеЖестта на
наказанието в ада зависи от привиле-
гиите, които той е отхвърлил, и гре-
ховете, на които се е отдавал.
11:23, 24 Малко градове са така об-
лагодетелствани като Капернаум.
След като Назарет отхвърля Исус,
той става родният Му град (9:1, вЖ.
Марко 2:1-12). Някои от най-необикно-
вените чудеса на Исус, които неопро-
верЖимо свидетелстват за Неговото
Месиянство, са извършени там. Ако
порочният Содом, столицата на хо-
мосексуализма, беше имал тази приви-
легия, той щеше да се покае и да бъде
пощаден. Капернаум е много по-обла-
годетелстван от Содом. Неговите
Жители трябваше да се покаят и с ра-
дост да признаят Господа. Но той
пропусна своя шанс. Извратеността
на Содом беше много голям грях. Но
няма по-голям грях от онзи, който Ка-
пернаум извърши, като отхвърли све-
тия БоЖий Син. Затова в съдния ден
Содом ще получи по-леко наказание от
Капернаум. Издигнат до небето в об-
лагодетелстването си, Капернаум ще
слезе до ада в наказанието си. Щом
като Капернаум го очаква такава съд-
ба, колко по-теЖка ще е съдбата на
такива места, където има Библии в
изобилие, където благовестието се го-
вори по средствата за масова инфор-
мация и където много малко са хора-
та с извинение, ако изобщо има таки-
ва.
По времето на нашия Господ е има-
ло четири известни града в Галилея:
Хоразин, Витсаида, Капернаум и Тиве-
риада. Исус произнася проклятия над
първите три града без Тивериада. И
какви са резултатите? Разрушението
на Хоразин и Витсаида е толкова пъл-
но, че днес не знаем къде точно са се

82

Mameu 11

намирали. Местоположението на Ка-
пернаум също не е съвсем изВестно.
TuBepuaga обаче Все още същестВуВа.
ТоВа удивително изпълнение на предс-
казанието е още едно доказателство
за ВсемогъщестВото на Спасителя и
за богоВдъхноВеността на Библията.
В. Как Спасителят реагира
на Своето отхвърляне (11:25-30)
11:25, 26 Тези три галилейски града ня-
мат нито очи, за да Видят, нито сър-
це, за да обичат БоЖия Син. Той знае,
че тяхното'отношение е показателно
за отхвърлянето Му по-нататък В
още по-широк мащаб. Какъв е Негови-
ят отговор на тяхното неЖелание да
се разкаят? Господ не отговаря с гор-
чивина, циничност или отмъстител-
ност, но издига гласа Си с благодар-
ност към Бога, казвайки Му, че нищо
не е в състояние да осуети Неговите
върховни цели: „Благодаря Ти, Отче,
Господи на небето и на земята, за
гдето си утаил това от мъдреците и
разумните, а си отговорил на младен-
ците."
При тълкуването на този стих мо-
гат да се допуснат две грешки. Най-
напред трябва да каЖем, че с тези ду-
ми Исус не изразява удоволствие от
неизбеЖното наказание на галилейски-
те градове. Освен това те не означа-
ват, че Бог нарочно е отклонил свет-
лината от мъдрите и разумните.
Тези градове са имали Всички въз-
моЖности да приемат Господ Исус, но
те съзнателно са се отказали да Му се
подчинят. Когато те отказват да
приемат светлината и Бог се отказва
да им я даде. Но БоЖият замисъл няма
да пропадне. Ако интелигенцията не
Желае да повярва, Бог ще разкрие Исус
на смирените сърца. Той изпълва глад-
ните с блага, а богатите отпраща
празни (Лука 1:53).
Онези, които се мислят за прекале-
но мъдри и знаещи, за да имат нуЖда
от Христос, заболяват от слепота на

ума. Тези, които се признават за не-
мъдри, получават откровение от Он-
зи, „В Когото [са скрити] Всичките
съкровища на премъдростта и на зна-
нието" (Кол. 2:3). Исус благодари на
Отца Си, че така е наредил, щото ако
едни не Го приемат, други да Го прие-
мат. Пред лицето на това колосално
неверие Той намира утеха във всепо-
беЖдаващия замисъл и цел на Бога.
11:27 Всичко е било предадено на
Исус от Неговия Отец. От устата на
всеки друг това изявление би прозВуча-
ло изклкзчително нахално, но казано
от Господ Исус, това е една проста
истина. В този момент, когато съп-
ротивата срещу Него се засилва, хора-
та си мислят, че Той не е с ума Си, без
да разбират, че Той говори истината.
Събитията в Неговия Живот се разви-
ват неудърЖимо по посока на величес-
твения победен завършек. „И освен
Отца никой не познава Сина". Има
една тайна в личността на Христос,
която ние не моЖем да разберем. Съ-
четанието на боЖественото и човеш-
кото в един Човек поставя въпроси,
които объркват човешкия ум. Пробле-
мът със смъртта например. Бог не
моЖе да умре. А Исус е Бог, но Той ум-
ря. И Въпреки това Неговата боЖест-
вена и Неговата човешка природа са
неразделими. Затова, макар че моЖем
да Го познаваме, да Го обичаме и да
уповаваме на Него, в Него има нещо,
което само Отец моЖе наистина да
познава.
Но Високите тайни на
Твоето име
превъзхоЖдат ума на
създанието Ти.
Единствено Бащата мозке
Сина Си Свой да разбере:
О, Агнец БаЖий,
колко достоен си Ти
всяко коляно пред Теб да коленичи
и да Ти се поклони!
ДЖосая Кондър

83

Mameii 11

„Humo познава някой Отца освен
Сина и оня, комуто Синът би благо-
волил да Го открие." Отецът също е
неразгадаем. Само Бог е достатъчно
Велик, за да разбере Бога. Човекът не
моЖе да Го познае със сВоите собст-
вени сили или разум. Но Господ Исус
моЖе да Го познава и да Го открива на
тези, които избира. Всеки, който поз-
нае Сина, познава също и Бащата (Йо-
ан 14:7).
Накрая трябва да признаем, че кога-
то се опитваме да обясним 27 cm., ние
се докосваме до прекалено Високи за
нас истини. Сега ние ВиЖдаме неясно
като В огледало. Но дори и във веч-
ността нашите ограничени мозъци
няма да успеят напълно да оценят Бо-
Жието величие, нито да разберат из-
цяло тайната на Превъплъщението.
Когато четем, че Бащата се открива
само на онези, които са избрани от
Сина, ние се изкушаваме да мислим, че
става въпрос за своеволно избиране на
определен брой лЬбимци. Следващият
стих ни предпазва от такова тълку-
ване. Господ Исус отправя обща пока-
на към Всички, които са изморени и об-
ременени да дойдат при Него, за да си
починат. С други думи, хората, които
Той избира, за да им открие СВоя
Отец, са онези, които Му се доверя-
ват като на Господ и Спасител. Кога-
то разглеЖдаме тази покана, изпълне-
на с безкрайна неЖност, нека си спом-
ним, че Той я отправя след безочливия
отказ на предпочетените галилейски
градове. Човешката омраза и инат не
успяват да задушат БоЖията лк>бов и
милост.
Елва Маклейн казва следното:
„Въпреки че Израелският народ вър-
ви упорито към наказанието на БоЖия
съд, с последните Си думи Царят ши-
роко отваря вратата за лично спасе-
ние на всеки един човек. По този начин
Топ доказва, че дори и на прага на съда
Той е Милостив Бог. "19

11:28 „Дойдете." Да дойдем, значи
да повярваме (Деяния 16:31), да Го
приемем (Йоан 1:12), да ядем от Него
(Йоан 6:35), да пием от Него (7:37), да
Го погледнем (Ис. 45:22), да Го изповя-
даме (1 Йоан 4:2), да Го чуем (Йоан
10:9), да се допрем до крайчеца на дре-
хата Му (Мат. 9:20,. 21), да приемем
БоЖия дар на вечен Живот чрез Исус
Христос, нашия Господ (Римл. 6:23).
„...при Мене..." Предметът на наша-
та Вяра не е някоя черква, Вероизпове-
дание или свещеник, а Живият Хрис-
тос. Спасението е В една Личност.
Онези, които имат Исус, са толкова
спасени, колкото Исус моЖе да ги нап-
рави такива.
„...всички, които се трудите и сте
обременени..." За да моЖе наистина да
отиде при Христос, човек трябва да
признае, че е обременен от теЖестта
на греха. Само онези, които съзнават,
че са загубени, могат да бъдат спасе-
ни. Повярването В Господ Исус Хрис-
тос се предхоЖда от покаяние пред
Бога.
,,...и Аз ще ви успокоя." ЗабелеЖете,
че Господ ни дава успокоение даром;
ние не си изработваме това успокое-
ние, нито пък го заслуЖаВаме. Това е
спокойствието на спасението, което
ние получаваме, след като разберем,
че Исус извърши изкупителното дело
на кръста на Голгота. Това е и спо-
койствието на съвестта, което след-
Ва осъзнаването на факта, че наказа-
нието на нашите грехове вече е пла-
тено веднъЖ завинаги и че Бог няма да
иска да Му се плаща Втори път.
11:29 Във 29 и 30 cm. поканата за
спасение преминава в покана за слуЖе-
ние.
„Вземете моето иго върху си." Това
означава, че ние трябва да се подчи-
ним на Неговата воля и да предадем
ръководството на Живота си на Него
(Римл. 12:1,2).
„...и научете се от Мен..." Когато
ние приемем Неговото господство

84

Mameii 11,12

Във Всички области на нашия Живот,
Той започва да ни обучава по Свой на-
чин.
„...защото съм кротък и смирен на
сърце..." За разлика от грубите и Висо-
комерни фарисеи истинският Учител
е мек и смирен. Онези, които Вземат
Неговото иго Върху себе си, ще се нау-
чат да заемат най-скромното място.
,,...и ще намерите покой на душите
си." Това не е спокойствието на съ-
вестта, а спокойствието на сърцето,
което се постига, когато застанеш на
най-ниското място пред Бога и чове-
ка. Това е също така спокойствието,
в което човек Живее, когато слуЖи на
Христос и престане да се опитва да
бъде велик.
11:30 „Защото Моето иго е благо и
Моето бреме е леко." И отново тук
виЖдаме една голяма разлика меЖду
фарисеите и Христос. Исус казва за
тях: „Защото свързват теЖки и непо-
носими бремена и ги налагат върху
плещите на хората, а самите те не
искат нито с пръста си да ги помръд-
нат" (Мат. 23:4). Хомотът на Исус е
лек, той не Жули. Някой беше казал, че
ако Исус имаше табела на вратата на
своя дърводелски магазин, на нея щеше
да пише: „Правя хомоти, които пас-
ват идеално." Неговото бреме е леко.
Това не означава, че в християнския
Живот няма проблеми, изпитания,
труд и душевни мъки. То означава, че
ние не трябва да ги носим сами. Ние
носим бремето си заедно с Него, а Той
е достатъчно милостив към всяка на-
ша нуЖда. Да му слуЖим, не означава
да се чувстваме обвързани, а да се чув-
стваме съвършено свободни. ДЖ. ДЖа-
уит казва така:
„Вярващият моЖе да направи съдбо-
носна грешка, ако реши сам да носи
товара на своя Живот. Бог никога не е
искал човек да носи бремето си сам. В
този смисъл моЖе да се каЖе, че Хрис-
тос се занимава само с хомоти. Хомо-

тът е ярем за двама, който се поста-
вя на вратовете им, и Бог иска да бъде
единият от двамата. Той Желае да
раздели с теб всяка унизителна рабо-
та. Тайната на един спокоен и победо-
носен християнски Живот се крие в
отказа да влачиш сам хамута на собс-
твено си „аз" и да приемеш благия
„ярем " на Майстора. "20
Г. Исус е Господар на съботата
(12:1-18)
12:1 Тази глава гоВори за Все по-засил-
ващата се реакция срещу Христос.
Още малко и растящата злоба и враЖ-
дебност на фарисеите ще прелеят
бреговете на техните задръЖки.
Проблемът, който ще отвори шлкзза,
е спорният въпрос около съботата.
В този съботен ден Исус и ученици-
те Му минават през посевите. Учени-
ците започват да късат класове и да
ги ядат. Законът е позволявал да се
къса Жито от чуЖдите ниви, стига са-
мо да не се използва сърп (Втор. 23:
25).
12:2 Но фарисеите, които са напра-
вили така, че да Живеят напълно за-
конно като паразити, започват да ги
обвиняват, че нарушават съботата.
И макар че техните обвинения не са
споменати изрично, моЖе да се пред-
полоЖи какви са: (1) че Жънат (понеЖе
късат зърното); (2) че вършеят (поне-
Же търкат класовете меЖду ръцете
си); (3) и че Веят (понеЖе отделят
зърното от плявата).
12:3, 4 Исус отговаря на нелепото
им оплакване с една случка от Живота
на Давид. ВеднъЖ по време на заточе-
ние той и мъЖете с него отиват в
пустинята и ядат от присъствените
хлябове - дванадесетте ритуални хля-
ба, от които само свещениците имат
право да ядат. Нито Давид, нито мъ-
Жете с него са свещеници, но независи-
мо от това Бог никога не ги обвинява
в грях за това, което са направили. За-
що не ги обвинява?

85

MameO 12

Обяснението е, че Божият закон ни-
кога не е искал да причини страдание
на Верните Му хора. Давид не беше ви-
ноВен за това, че е изгнаник. Той беше
отхвърлен от един греховен народ.
Ако неговото положение беше нормал-
но, той и последвалите го мъже нико-
га нямаше да трябва да ядат от при-
съствените хлябове. Заради греха на
Израел Бог разреши това иначе забра-
нено деяние.
Случаят с Исус и Неговите ученици
е подобен на този. Господ Исус е за-
конният Цар на Израел, но израелски-
ят народ не признава Неговата вър-
ховна власт. Ако Той беше заел пола-
гаемото Му се място, Неговите пос-
ледователи нямаше да бъдат принуде-
ни да се хранят по този начин в съ-
ботния или който и да е друг ден от
седмицата. Историята се повтаря.
Господ не осъжда Своите ученици, за-
щото те не бяха сторили нищо лошо.
12:5 Исус припомня на фарисеите, че
и свещениците оскверняВат събота-
та, като убиват и жертват животни
и извършват много други ритуали
(Чие. 28:9, 10), но пак не са виновни, за-
щото служат на Бога.
12:6 фарисеите знаят, че свещени-
ците работят В храма Всяка събота,
без да го оскверняват. Защо тогава
те обвиняват учениците, когато „тук
има повече от храма"? Този израз мо-
же да се каже и така: „нещо, което е
по-голямо от храма, е тук". „Нещо-
то" е Божието царство, което е тук
в Личността на Царя.
12:7 фарисеите никога не са разби-
рали сърцето на Бога. В Осия 6:6 Бог
казва: „Защото милост искам, а не
зкертва." Бог издига състраданието
по-високо от ритуала. Той предпочи-
та да гледа как Неговите хора късат
жито в съботния ден, за да утолят
глада си, вместо да го съблк>дават
толкова строго, че да си причинят фи-
зическо страдание. Ако фарисеите
разбираха това, нямаше да осъдят

Христовите ученици. Но те ценяха
много повече педантичното спазване
на протокола, Вместо добруването на
човека.
12:8 После Спасителят добавя: „За-
щото Човешкият Син е Господар на
съботата". На първо място Той е Он-
зи, Който е постановил закона, и сле-
дователно има най-голямо право да
тълкува неговото истинско значение.
Роуджърз казва така: „ИзглеЖда, че в
тези стихове Матей, Воден от Духа,
прави един бърз преглед на многото
имена и слузкби на Господ Исус. Той е
БаЖият син, Господарят на съботата,
Моят слуЖител, Моят ВъзлЬбен, Да-
Видовият Син, по-голям от храма, по-
голям от Йона, по-Велик от Соломон.
Матей прави това, за да показке колко
огромен е грехът на ония, които отка-
Жат да Го приемат и да Му признаят
правата. "2^
Преди да продължим с разглеждане-
то на следващото събитие - изцелени-
ето на човека с изсъхналата ръка - ще
спрем за малко, за да обобщим нак-
ратко библейското учение за събота-
та.
Отклонение върху учението
за съботата
Съботният ден е бил и винаги ще бъде
седмият ден от седмицата.
След шестте дни на сътворението
Бог е решил да си почине на седмия ден
(Бит. 2:2). Тогава Той не заповядва на
човека да пази съботния ден, въпреки
че този принцип сигурно е бил част от
Неговия замисъл - да има един почивен
ден на всеки седем работни дни.
Израелският народ е получил запо-
ведта да спазва съботния ден в десет-
те Божии Заповеди (Изх. 20:8-11). За-
поведта за съботата се различава от
другите девет заповеди, защото тя се
отнася до установяването на някакъв
външен ред, докато другите девет за-
сягат установяването на вътрешен

86

Mameii 12

морален peg. Единственото основание
за погрешността да се работи в събо-
та е това, че Бог е казал така. Други-
те заповеди забраняват неща, които
сами по себе си са погрешни.
Забраната да се работи В съботния
ден никога не се отнасяла до слуЖение-
то на Господа (Мат. 12:5), в което
Влизат такиВа действия, които са
свързани с необходимостта (Мат.
12:3, 4) или с милостта (Мат. 12:11,
12). Девет от десетте БоЖи заповеди
са повторени и в НЗ, но не във вид на
закон, а като наставления за христия-
ните, които Живеят В благодат.
Единствената заповед, която христи-
яните никога не са били длъЖни да
спазват, е заповедта за съботния ден.
ДаЖе напротив, ПаВел учи, че христи-
янинът няма да бъде наказан, ако не я
спазва (Кол. 2:16).
За християните специалният ден е
първият ден от седмицата. На този
ден Господ Исус Възкръсна от мърт-
вите (Йоан 20:1) като доказателство
на тоВа, че изкупителното дело е за-
вършено и одобрено от Бога. През
следващите два дни Господ Исус се
срещна със Своите ученици (Йоан
20:19, 26). На първия ден от седмица-
та беше даден Светият Дух (Деяния
2:1; сравни Лев. 23:15, 16). На този ден
се срещаха и пърВите последователи
на Христос за разчупване на хляба ка-
то възпоминание за смъртта на Гос-
пода (Деяния 20:7). Този ден е опреде-
лен от Бога за събиране на парични
средства, предназначени за Господа (1
Кор. 16:1, 2).
Съботата, или седмият ден, идва
като завършек на една трудова седми-
ца. Господният ден, или неделята, за-
почва една нова седмица със спокойна-
та увереност, че изкупителното дело
е извършено. Съботата ознаменува
първото творение, Господният ден е
свързан с новото творение. Събота-
та е ден на отговорността, Господ-
ният ден е ден на милостта.

Християните не пазят Господния
ден като начин, чрез който могат да
спечелят спасение или да постигнат
святост, или защото се страхуват
от наказание. Те го отделят от дру-
гите дни, за да засвидетелстват лк>-
боВ и преданост на Онзи, Който отда-
де Себе Си за тях. ПонеЖе на този ден
сме освободени от всекидневните си и
светски гриЖи, ние го отделяме по
специален начин за слуЖение и покло-
нение на Христос.
Не е правилно да се говори, че спаз-
ването на съботата е преминало в
спазване на Господния ден. Съботата
е седмият ден, а Господният ден е
първият - неделята. Съботата е сим-
вол на сянката на Христос, докато
неделята е символ на същността на
Христос (Кол. 2:16, 17). Възкресение-
то на Христос поставя ново начало и
Господният ден обозначава това нача-
ло.
Като Верен кздеин, Живеещ под за-
кон, Исус е спазвал съботата (незави-
симо от обвиненията на фарисеите В
противното). Като Господар на съ-
ботния ден Той го освобоЖдава от
фалшиви правила и наредби, с които
той е бил отрупан.
Д. Исус изцелява в съботния ден
(12:9-14)
12:9 От нивата Исус отиВа В синаго-
гата. Лука ни казВа, че книЖниците и
фарисеите продълЖаВат да Го наблю-
дават, за да намерят нещо, в което да
го обвинят (Лука 6:6,7).
12:10 В синагогата има човек с из-
съхнала ръка, който стои като нямо
свидетелство на абсолк>тната безпо-
мощност на фарисеите да му помог-
нат. До този момент фарисеите из-
питват към него само студено пре-
небреЖение. ИзведнъЖ обаче той ста-
ва за тях особено ВаЖен, тъй като мо-
гат да го използват като средство, с
което да подмамят Исус. Те знаят, че

87

Mameii 12

Спасителят Винаги е склонен да об-
лекчи човешкото страдание. ЗатоВа
те очакват от Него да започне да из-
целява и В съботния ден, което да им
даде повод да Го уловят В закононару-
шение. И така, те започват с един из-
въртащ закона въпрос: „Позволено ли
е човек да изцеляба в събота?"
12:11 Спасителят също отговаря с
въпрос. Ако някоя от техните овце
падне в яма в съботен ден, няма ли да
я извадят? Разбира се, че ще я изва-
дят. Най-вероятно те ще направят
това под предлог, че е милостиво дея-
ние, Въпреки че основният им мотив
ще бъде страхът от финансова загуба,
защото овцата струва пари.
12:12 След това нашият Господ им
казва, че човекът е много по-скъп от
овцата. Ако милостта към Животни-
те, проявена В съботен ден, е позволе-
на, колко по-оправдана е милостта
към човеците!
12:13, 14 След като хваща фарисеи-
те в капана на собствената им логи-
ка, Исус възстановява изсъхналата ръ-
ка на болния човек. Казвайки му да
протегне ръката си, Исус задейства
неговата вяра и воля. Подчинението
на болния е възнаградено със съвърше-
но изцеление. Благодарение на чудес-
ния Създател болната ръка „става
здрава като другата". Ние веднага
бихме помислили, че фарисеите оста-
ват много зарадвани от изцелението
на човека, когото те нито могат, ни-
то искат да излекуват. Те обаче по-
бесняват от яд и се наговарят да уби-
ят Исус. Ако някой от тях беше с из-
съхнала ръка, той въобще нямаше да
търси сметка в кой ден е бил излеку-
ван.
Е. Изцеление на всички (12:15-21)
12:15, 16 Когато Исус разбира мисли-
те на своите врагове, Той се оттегля.
Но навсякъде, където отива, хората
продължават да се трупат около Не-
го. И навсякъде, където се събират

болни хора, Той изцелява всички, като
им заръчва да не казват на никого за
своето чудно изцеление. Исус казва
това не защото иска да се предпази
от опасности, а защото иска да избег-
не всяка погрешна стъпка, която би
Го довела до положението на популя-
рен револкщионен Герой. Той трябва
да спази БоЖествения план. Неговата
револкщия ще се осъществи не чрез
проливането на римска кръв, а чрез
проливането на Неговата собствена
кръв.
12:17, 18 Милостивото слуЖение на
Исус изпълнява пророчеството на
Исая от 41:9; 42:1-4, където пророкът
предсказва, че Месията ще бъде един
кротък Завоевател. Той описва Исус
като Слузкителя, Когото е избрал
Йехова, и Възлк)бения, в Когото е
благоволила душата Му. Бог ще поло-
Жи Духа Си на Него - пророчество, ко-
ето се изпълни при кръщението на
Исус. Неговото слуЖение ще излезе из-
вън пределите на Израел - Той ще
възвести съд над народите. Колкото
по-твърдо става кодейското „НЕ",
толкова по-силно звучат думите на
последната мисъл.
12:19 По-нататък Исая предсказва,
че Месията „няма да се скара, нито да
извика" и гласът Му няма да се чуе по
площадите. С други думи, Той няма да
се прояви като политически функцио-
нер, подбудител на простолюдието.
Маклейн пише следното:
„Този Цар, Който е „Слуга" на Бога,
няма да получи Своето законно място
или слава със средствата на обикнове-
ното физическо насилие, или като из-
ползва свръхестествените умения, ко-
ито владее. "22
12:20 Той дори няма да пречупи „сма-
зана тръстика" и „замъЖдял фитил"
няма да угаси; няма да смаЖе лишени-
те и онеправданите; но ще окураЖи и
укрепи отчаяните и потиснатите.
Една искрица вяра ще Му бъде доста-
тъчна, за да разпали цял огън. СлуЖе-

Mameu 12

нието My няма да престане, докато
правдата не възтържествува. Омра-
зата u неблагодарността на хората
няма да могат да угасят Неговата
кротка u лкобяща гршка към другите.
12:21 „И в Неговото име народите
ще се надяват." В пророчеството на
Исая това изречение звучи така: „И
островите ще очакват Неговата поу-
ка", но смисълът е същият. „Острови-
те" са символ на езичниците. Тук се
казва, че езичниците Живеят в очаква-
не на царството Му, в което те ще
бъдат Негови верни поданици.
Клайст и Пили дават много висока
оценка на този пасаЖ от Исая, като
казват, че той е:
„...един от бисерите на евангелието,
едно от най-красивите изображения на
Христос... Исая рисува единството на
Христос с Неговия Отец, мисията Му
да поучава народите, благостта, с коя-
то се отнася към страдащото чове-
чество, и окончателната Му победа.
Няма друга надезкда за света освен на-
деждата, която се крие в името на
Христос, Спасителя на света, изрече-
на не със сухи, схоластични думи, а със
слова, облечени в богата ориенталска
символика.<>23
Ж. Непростимият грях (12:22-32)
12:22-24 След като Исус изцелява
„един хванат от бяс, сляп и ням",
обикновените хора започват сериозно
да се замислят дали Той наистина не е
Давидовият син, Израелският Месия.
Това вбесява фарисеите. Неспособни
да понесат каквото и да е благосклон-
но отношение към Исус, те избълват
обвинението, че чудото е сторено с
помощта на Веелзевул, началника на
бесовете. Това злокобно обвинение за
първи път обявява Исус за "човек, кой-
то има бесовска власт.
12:25, 26 Когато разбира мислите
им, Исус изобличава тяхното безумие.
Той посочва, че нито едно царство,

град или къща, „разделено против себе
си", не моЖе да продълЖи да същест-
вува. Ако Той прогонва бесовете на
Сатана чрез силата на Сатана, тога-
ва Сатана действа против себе си, ко-
ето е пълна глупост.
12:27 Нашият Господ има още един
опустошителен аргумент срещу фари-
сеите. Някои от техните възпитани-
ци, познати като заклинатели, твър-
дят, че притеЖават власт да изгон-
ват бесове. Исус нито признава, нито
отрича техните твърдения, но ги из-
ползва, за да изкаЖе следния аргумент:
„Ако Той изгонва бесове с помощта
на Веелзевул, тогава и фарисейските
възпитаници (т. е. заклинателите)
правят същото." фарисеите никога
няма да признаят това, но няма да мо-
гат и да отрекат логичността на ар-
гумента. Техните собствени възпита-
ници ще ги укорят, че са обвинени в
прогонване на бесове като помощници
на Сатана.
Скофилд казва следното:
„фарисеите веднага реагират отри-
цателно на намека за сатанинска
власт по отношение на себе си или на
своите възпитаници, макар че според
схващането, което те поддърЖат, т.
е. че Христос изгонва бесове с помощ-
та на Веелзевул, те рискуват собстве-
ните им възпитаници да ги обвинят в
нелогичност, защото ако властта за
изгонване на бесове е сатанинска, то
всеки, който упраЖнява тази сила, е в
съЬз с източника на тази власт. "24
Не е логично да приписваш едни и съ-
щи резултати на различни изпълните-
ли.
12:28 Разбира се, Исус изгонва бесо-
ве чрез БоЖия Дух. Целият Му Живот
като Човек на тази земя е бил изЖи-
вян с помощта на силата на Светия
Дух. Той е изпълненият с Духа Месия,
за Когото пророкува Исая (Ис. 11:2;
42:1; 61:1-3). Затова Господ казва на
фарисеите: „Но ако Аз чрез Богкия
Дух изгонвам бесовете, то БоЖието

89

Mameu 12

царство е дошло върху вас." ТоВа
твърдение сигурно нанася съкрушите-
лен удар Върху фарисеите. Те толкова
се гордеят със сВоите теологични поз-
нания, а се оказва, че БоЖието царст-
во е дошло върху тях в Лицето на Ца-
ря, без те дори да го забелеЖат!
12:29 Не само че Исус е много далеч
от сък)зяВане със Сатана, но Той е и
"Покорител на Сатана. ТоВа личи от
Неговия разказ за силния човек. Сил-
ният човек е Сатана. Къщата е мяс-
тото, където той е господар. Покъщ-
нината са неговите бесоВе. Исус е То-
зи, Който връзва силния човек, влиза
В негоВата къща и ограбВа негоВата
покъщнина.
На практика завързването на Сата-
на бе извършено на етапи. То започна
с общественото слуЖение на Исус; бе-
ше гарантирано по един решителен
начин чрез смъртта и Възкресението
на Христос; ще бъде показано по един
още по-явен начин по Време на хилядо-
летното господство на Царя (Откр.
20:2) и най-накрая ще стане Вечно, ко-
гато дяволът бъде хвърлен В „огнено-
то Жупелно езеро" (Откр. 20:10). Сега
дяволът не изглеЖда Вързан; той Все
още упраЖняВа значителна Власт над
земята. Но негоВата съдба е предре-
шена и Времето му е кратко.
12:30 След тоВа Исус казва: „Който
не е с Мене, той е против Мене; и
който не събира с Мене, разпилява."
Със своето богохулно поведение фари-
сеите показват, че не са с Господа;
следователно те са протиВ Него. От-
казвайки да участват В прибирането
на зърното, те го разпиляват. Обви-
няват Исус, че прогонва бесове със си-
лата на Сатана, когато Всъщност са-
мите те са слуги на Сатана и се опит-
ват да пречат на БоЖието дело.
В Марко 9:40 Исус казва: „...оня, кой-
то не е против нас, е откъм нас." Тези
думи изглеЖдат абсолкмпно протиВо-
полоЖни на думите на Исус В Матей
12:30. ТоВа привидно противоречие

престава да съществува, когато раз-
берем, че 8 Матей Исус говори за спа-
сението. Там човек е или с Христос,
или против Него - средно полоЖение
няма. Докато в Марко Исус гоВори за
слуЖението. МеЖду учениците на
Христос има големи различия - разли-
чия В събранията, методите и тълку-
ванията на доктрините. Затова тук
правилото е, че ако един човек не е
срещу Господа, той е за Него и трябва
да се зачита като такъв.
12:31, 32 Тези стихоВе показват кри-
тичната точка на отношението на
Христос към израелските Водачи. Той
ги обвинява в извършване на непрос-
тимия грях, защото те изричат бого-
хулство срещу Светия Дух, като каз-
ват, че Исус не прави Своите чудеса
със силата на БоЖия Дух, а със силата
на Сатана. Това е все едно да нарекат
Светия Дух „ВеелзеВул, господар на
бесовете".
За някои други грехове и хули има
прощение. Човек моЖе да изрече думи
против Човешкия Син и да бъде прос-
тен, но богохулството срещу Светия
Дух е грях, за който няма прощение
нито в този век, нито в бъдещото
хилядолетие. Когато Исус говори за
този век, Той има предвид времето на
Своето обществено слуЖение на земя-
та. Разумно е да се предполоЖи, че
непростимият грях не моЖе да бъде
извършен днес, след като Исус не при-
съства телом на земята, извършвайки
чудеса.
Отхвърлянето на евангелието не е
едно и също като непростимия грях.
ЧоВек моЖе да се откаЖе от Спасите-
ля за много години, след тоВа да се по-
кае, да повярва и да бъде спасен. (Но
ако той умре, без да е повярвал, оста-
ва неопростен.) Отстъпничеството
също не е непростим грях. Един хрис-
тиянин моЖе много да се отдалечи от
Господа, но независимо от това пак
да се Върне към общение в БоЖието
семейство.

90

Mameu 12

Много хора се измъчват, смятайки,
че са извършили непростимия грях.
Дори и този грях да моЖеше да се из-
върши днес, фактът, че човек се тре-
воЖи, показва, че той не е виновен за
такъв грях. Онези, които го извърши-
ха, останаха твърди и непреклонни
противници на Христос. Те нямаха ни-
какви безпокойства, че оскърбяват
Духа, и изобщо не се поколебаха да из-
мислят план за смъртта на БоЖия
Син. Те не изпитваха нито угризение,
нито разкаяние.
3. Дървото се познава по неговите
плодове (12:33-37)
12:33 фарисеите трябва да признаят,
че Господ върши добро, като изгонва
бесове, но вместо това те Го обвиня-
ват, че е зъл. В този стих Той изобли-
чава липсата на всякаква логика от
тяхна страна, като казва: „Вие сами
преценете. Ако едно дърво е добро,
то и плодовете му са добри, и обрат-
но - ако дървото е лошо, то и плодо-
вете му са лоши." Плодът отразява
качеството на дървото, което го
раЖда. Плодовете на слуЖението на
Исус са добри. Той изцелява болни, сле-
пи, глухи, неми; гони бесове и съЖивява
от мъртвите. МоЖе ли едно гнило
дърво да даде такива хубави плодове?
Абсол1отно невъзмоЖно! Защо тогава
те толкова упорито отказват да Го
признаят?
12:34,35 Причината за това е в тях,
защото те са „роЖби ехиднини". Тях-
ната злоба към Човешкия Син, която
толкова явно личи в отровните им ду-
ми, блика от злите им сърца. Сърце-
то, което е изпълнено с доброта, ще
се познае по милостивите и справед-
ливи думи. Пълното със злина сърце се
виЖда в богохулството, оЖесточение-
то и оскърблението.
12:36 Исус най-сериозно ги предуп-
реЖдава (а също и нас), че хората ще
отговарят за всяка празна дума, коя-
то ще произнесат. Тъй като изречени-

те думи са мерило на нашия Живот,
те ще бъдат подходящо основание за
осъЖдение или освобождение. Колко
голямо ще бъде осъЖдението на фари-
сеите заради надменните и подли ду-
ми, които те изрекоха срещу Светия
БоЖий Син!
12:37 „Защото от думите си ще се
оправдаеш и от думите си ще се осъ-
диш." При християните наказанието
за лекомислените приказки е платено
със смъртта на Исус, но ние не тряб-
ва да забравяме, че неизповяданите ни
и непростени нехайни слова ще ни ли-
шат от награда в Съдния ден.
И. Знамението на пророк Йона
(12:38-42)
12:38 Независимо от всички чудеса,
които прави Исус, кншкниците и фа-
рисеите имат наглостта да Го мо-
лят за знамение, с което искат да ка-
Жат, че ще повярват, ако Той им дока-
Же, че е Месия. Тяхното лицемерие
обаче е съвсем прозрачно. Щом като
не са повярвали след толкова много
чудеса, защо мислят, че ще повярват,
след като видят още едно? Отноше-
нието, което иска чудотворни знаме-
ния като условие за повярване, не се
харесва на Господ. Спомнете си какво
каза Исус на Тома: „БлаЖени ония, ко-
ито, без да видят, са повярвали" (Йо-
ан 20:29). Според БоЖията наредба
виЖдането идва след повярването.
12:39 Господ се обръща към фарисеи-
те като към „нечестиво и прелк)бо-
дейно поколение" - „нечестиво", защо-
то съзнателно се заслепяват, за да не
видят собствения си Месия, и „прелк>-
бодейно", защото са духовни изменни-
ци на своя Бог. Техният Бог-Създател,
една уникална Личност, съчетаваща
абсолютната боЖественост и съвър-
шената човечност, стои пред тях и
им говори, а те се осмеляват да искат
знамение от Него.
12:40 В отговор Исус им казва, че
никакво друго знамение няма да им се

91

Mameu 12

gage освен знамението на пророк Йо-
на, имайки предвид Своята Собствена
смърт, погребение и възкресение. Из-
питанието на Йона, който беше по-
гЪлнат от рибата и после повърнат
обратно (Йона 1:17; 2:10), пресъздава
мъките и възкресението на Христос.
Неговото въздигане от мъртвите ще
бъде последното, Върховно знамение
от Първото Му идване на земята.
Точно както Йона престоя три дни
и три нощи в корема на голямата ри-
ба, така и нашият Господ ще бъде
три дни и три нощи в сърцето на зе-
мята. Тук ние се изправяме пред след-
ния проблем. Ако - както е общоизвес-
тно - Исус е погребан в петък следо-
бед и е възкръснал от мъртвите в не-
деля сутрин, как мозке да се каЖе, че
Той е бил В гроба три дни и три нощи?
Обяснението е, че според кздеите Вся-
ка част от деня и нощта са един цял
период. „Един ден и една нощ правят
една „она", а една част от „она" е ка-
то една цяла „она"." (Еврейска пого-
ворка)
12:41 Исус показва виновността на
logeuckume водачи, като прави две
сравнения. Първо Той говори за езич-
ниците от НинеВия, които макар и не
толкоВа облагодетелствани, чуха про-
поведта на странстващия пророк Йо-
на и се покаяха с голямо смирение и
мъка. Те „ще се явят на съда", за да
обвинят хората от Исусовото поко-
ление за това, че не са приели Един,
Който е по-голям от Йона - съвърше-
ния БоЖий Син.
12:42 Второто сравнение е със савс-
ката царица - една езичница, която-
Живееше извън областта на Юдея и
дойде чак от к>г с цената на много
усилия и разноски, за да се види със Со-
ломон. Юдеите от времето на Хрис-
тос не трябва изобщо да пътуват, за
да Го видят - Той е пристигнал от не-
бето в техния малък град, за да бъде
техният Месия-Цар. Въпреки това те
не намират място в сърцата си за Не-

го, Който е безкрайно по-велик от Со-
ломон. Тази царица-езичница ще се яви
на съда и ще ги осъди заради тяхното
безотговорно лекомислие.
В тази глава нашият Господ е пред-
ставен като по-голям от храма (6
cm.), по-голям от Йона (41 cm.) и по-
голям от Соломон (42 cm.). Той е „по-
Велик от най-Великите и по-добър от
най-добрите."
Й. Връщането на нечистия дух
(12:43-45)
12:43, 44 Тук Исус обобщава в иноска-
зателна форма миналото, настояще-.
то и бъдещето на невярващия Израел.
Тук човекът е символ на еврейския на-
род, а нечистият дух е духът на идо-
лопоклонничеството, обхванало Изра-
ел от времето на неговото робство в
Египет до пленничеството във Вави-
лон (когато той е бил излекуван от
своето идолопоклонство временно).
За известно време нечистият дух из-
лиза от човека. От края на пленничес-
твото и досега евреите не са идоло-
поклонници. Те приличат на „празна,
пометена и наредена" къща.
Преди повече от 1900 години Спаси-
телят се опита да влезе в тази празна
къща. И макар че Той беше нейният
законен Обитател и Господар, хората
упорито отказаха да Го приемат.
Въпреки че те вече не се кланяха на
идоли, те не поискаха да се поклонят и
на истинския Бог.
Празната къща говори за духовния
вакуум, който моЖе да бъде едно мно-
го опасно състояние, както показват
следващите стихове. Само реформи-
рането не е достатъчно. Необходимо
е цялостно приемане на Спасителя.
12:45 В някой бъдещ ден духът на
идолопоклонството ще реши да се
Върне В къщата, съпроводен от седем
други духа, още по-зли от него. Тъй ка-
то 7 е числото на съвършенството и
завършеността, то вероятно е упот-
ребено тук, за да обозначи идолопок-

92

Mameii 12

лонстбото В неговото напълно разВи-
то състояние. ТоВа напомня за Време-
то на Голямата скръб, когато наро-
дът-Вероотстъпник ще се поклони на
Антихриста. Преклонението пред чо-
Века на злото и почитането му като
Бог представлява много по-уЖасен Вид
идолопоклонстВо от който и да било
друг Вид В миналото. И така, „послед-
ното състояние на оня човек стаВа
по-лошо от първото". НеВярВащите
еВреи ще изтърпят страшното нака-
зание на Времето на Голямата скръб,
когато техните страдания ще бъдат
далеч по-страшни от тези, които
logeume преЖивяха по Времето на тях-
ното пленничестВо във ВаВилон. Она-
зи част от израелския народ, която се
кланя на идоли, ще бъде изцяло унищо-
жена при Второто пришествие на
Христос.
„Също така ще бъде и на това не-
честиво поколение." Същите Вероот-
стъпници, които отхвърлиха и презря-
ха Христос при Неговото ПърВо идВа-
не, ще бъдат наказани жестоко при
Неговото Второ идване.
К. Майката и братята на Исус
(12:46-50)
Тези стихове описват едно на вид
обикновено събитие, когато семейст-
вото на Исус идва, за да говори с Него.
Защо обаче идват тези хора?
Марко моЖе да ни даде отговор на
този въпрос. Някои приятели на Исус
решават, че Той не е на Себе Си (Мар-
ко 3:21, 31-35), и Вероятно Неговото
семейство идва, за да Го прибере у до-
ма без много шум (вЖ. също Йоан 7:5).
Когато на Исус казват, че майка Му
и братята Му стоят отвън и искат
да говорят с Него, Господ отговаря с
въпрос: „Коя е майка Ми и кои са бра-
тята Ми?" После, като посочва уче-
ниците Си, Той заявява: „Който вър-
ши волята на Отца Ми, Който е на
небесата, той Ми е брат и сестра, и
майка."

Тези потресаващи думи носят дъл-
бок духовен смисъл: те бележат об-
рат в отношенията меЖду Исус и Из-
раел. Мария и нейните синове предс-
тавляват израелския народ: те са род-
нините на Исус по кръвна линия. До.
този момент Исус е съсредоточил
Всички Свои усилия върху загубените
оВце от израилевия дом. Но вече за-
почва да става ясно, че Неговият Соб-
ствен народ не Го иска. Вместо да се
поклонят на Своя Месия, фарисеите
Го обвиниха, че е слуга на Сатана.
Затова сега Исус постановява нов
ред на нещата. Неговите кръвни връз-
ки с Израел няма да бъдат решаващ
фактор за Неговото дело. Въпреки че
състрадателното Му сърце ще про-
дълЖава да се застъпва за Неговите
сънародници по плът, дванадесета
глава белеЖи едно решително скъсване
с Израел. Сега изходът е ясен. Щом
като Израел не Желае да приеме Исус,
Той ще се обърне към онези, които ще
поЖелаят да Го приемат. Кръвното
родство ще бъде изместено от духов-
ното родство. Послушанието на Бога
ще послуЖи за установяване на Жизне-
но ваЖна родствена връзка меЖду
Исус и хората, без значение дали те са
евреи, или неевреи.
Преди да приклк)чим с това съби-
тие, бихме искали да споменем още
две неща, свързани с майката на Исус.
Първо, ясно е, че по отношение на
присъствието си при Христос Мария
не е имала никакво специално предимс-
тво.
Второ, споменаването на братята
на Исус противоречи на твърдението,
че Мария винаги е била девица. Ясно е,
че става въпрос за истински синове на
Мария, които са и братя на Христос
от една майка. Това мнение се подкре-
пя и от други текстове в Библията,
като например Псалм 69:8; Мат.
13:55; Марко 3:31, 32; 6:3; Йоан 7:3, 5;
Деяния 1:14; 1 Кор. 9:5; Гал. 1:19.

93

Mameu 13

VIII. Царят провъзгласява период на
временното му отсъствие от
земята (13 гл.)
Притчите за БоЖието царство
Вече стигнахме до критичната точка
в Евангелието от Матей. Преди мал-
ко Господ посочи, че. земните връзки
ще бъдат изместени от духовните
връзки и че вече не е ваЖно да бъдеш
евреин по роЖдение, а да бъдеш послу-
шен на Бог Отец. Като отхвърлят
Царя, книЖниците и фарисеите отх-
върлят и царството Му. Сега, с по-
мощта на няколко притчи, Господ
Исус създава една предварителна кар-
тина на новата форма на царството
за периода, който започва с Неговото
отхвърляне и завършва с идването Му
като Цар на царете и Господар на гос-
подарите. Шест от тези притчи за-
почват с думите: „Небесното царст-
во прилича..."
За да видим тези притчи в правилна-
та им перспектива, нека си припом-
ним как царството е представено в
трета глава. Небесното царство е
кръгът, в който се признава БоЖието
господство. Той се състои от две час-
ти: (1) Външен кръг, който вклк)чва хо-
ра, които само на думи признават Бо-
Жието господство; и (2) вътрешен
кръг, в който влизат само истински
повярвалите. Царството има пет пе-
риода: (1) старозаветен период, в кой-
то то е пророкувано; (2) период, кога-
то то е било „наблизо" или no-скоро е
присъствало в Личността на Царя;
(3) период на временно откъсване на
Царя от онези, които се признават за
Негови поданици след Неговото от-
хвърляне и връщане на небето; (4) пе-
риод на проявление на царството през
хилядолетието; и (5) (последен) пери-
од на вечно съществуване на царство-
то. Всеки текст от Библията, в кой-
то се говори за царството, съответс-
тва на един от тези периоди. 13 гл.

разглеЖда третия период на отделя-
нето на Царя от Неговите поданици,
когато се образува вътрешният кръг
на царството (кръгът на истински
повярвалите). Той вклкзчва времето
от деня на Петдесетница до момента
на Грабването. В него влизат същите
хора, които влизат и в църквата. Това
е единственото сходство меЖду царс-
твото и църквата; иначе те са две
различни неща.   -
Имайки предвид всичко това, нека
разгледаме притчите.
А. Притчата за сеяча (13:1-9)
13:1 Исус излиза от къщата, където
излекува обзетия от бесовете, и сяда
край Галилейското езеро. Много изс-
ледователи на Библията виЖдат къ-
щата като символ на Израел, а езеро-
то - като символ на езичниците. Така
погледнато, това двшкение на Господ
символизира временния разрив меЖду
Него и Израел, през което време не-
бесното царство ще се проповядва на
народите.
13:2 Когато на брега се събира ог-
ромно мноЖество, Исус се качва на
една лодка и започва да го поучава с
притчи. Притчата е разказ, в основа-
та на който леЖи някаква духовна или
морална поука, която не винаги се раз-
бира директно. Седемте притчи, кои-
то следват, разказват какво ще бъде
царството меЖду Първото и Второ-
то пришествие на Христос.
Исус разказва първите четири
притчи на всички хора; а последните
три - само на учениците Си. Първите
две и седмата Той обяснява на учени-
ците Си, а останалите оставя сами да
си обяснят с клкзчовете, които вече
им е дал.
13:3 Първата притча разказва за се-
яч, който посява своето семе на чети-
ри различни вида почви. Както моЖе
да се очаква, при различните почви ре-
зултатите са различни.

94

Mameii 13

13:4-8
ПОЧВА	РЕЗУЛТАТИ
1.	Твърдо утъпкан	1.   Семена, изядени
път.	от птиците.
2.	Тънкослоцна почва       2.   Бързо поникнали
върху скала.	семена без дълбоки
корени, които пре-
гарят от слънце-
то и изсъхват.
3.	Земя, пълна	3.   Семената поник-
с тръни.	ват, но не могат
да пораснат поради
тръните.
4.	Добра почва.	4.   Семената поник-
ват, порастват
и дават плод: „кое
стократно, кое
шестдесет, кое
тридесет."
13:9 Исус заВършВа притчата със за-
гадъчното предупреждение: „Който
има уши [да слуша], нека слуша."
Притчата за сеяча носи едно Важно
послание за хората и още едно - за уче-
ниците Му. Никой не трябВа да про-
пусне смисъла на Неговите думи.
Тъй като Господ сам пояснява зна-
чението на притчата в стихове 18-23,
ние ще сдържим нашето лк>бопитст-
Во, докато стигнем тези стихове.
Б. Целта на притчите (13:10-17)
13:10 Учениците на Исус са озадачени
защо Господ говори на хората с неяс-
ния език на притчите. Затова те Го
молят да им обясни СВоя метод.
13:11 В отговора Си Исус прави раз-
граничение между невярващата тълпа
и вярващите ученици. Тълпата, която
представлява израелския народ В ума-
лен Вид, явно Го отхвърля, въпреки че
това отхвърляне става единодушно
едва при кръста. На нея Господ няма
да позволи да узнае тайните на небес-
ното царство, докато на истинските
Си последователи ще позволи, като
им помогне.
В Новия Завет тайната е нещо, кое-
то човек никога не е знаел преди тоВа
и не би могъл да узнае без Божието
откровение, но което сега му се отк-
рива. Тайните на небесното царство

представляват непознати до този мо-
мент истини, които представят цар-
ството В третия му етап. фактът,
че царството ще съществува в перио-
да на временното отделяне на Господ
от земята, е сам по себе си тайна до
този момент. Притчите описват ня-
кои от особеностите на царството в
отсъствието на Царя. Някои наричат
това време „тайния период на царст-
вото". Те нямат предвид, че в него
има нещо тайно, а че за него не се е
знаело нищо преди това.
13:12 На някои решението на Исус
да скрие тези тайни от множество-
то, а да ги открие само на учениците
Си, може да им се стори доста свое-
волно, но Господ има причина да стори
това, „защото, който има, нему ще
се даде, и ще има изобилие; а който
няма, от него ще се отнеме и това,
което има". Учениците вярват в Гос-
под Исус, затова на тях ще се даде да
разбират още повече. Те са приели
светлината, затова ще получат още
повече светлина. За разлика от тях
израелският народ е отхвърлил Свет-
лината на света, затова той не само
няма да получи още светлина, но ще
загуби и малкото светлина, която е
получил. Отхвърлената светлина е
отказана светлина.
13:13 Матко Хенри прави аналогия
между притчите и облачния, и огне-
ния стълб, който е трябвало да осве-
тява пътя на израелския народ, а да
обърква египтяните. Притчите ще се
разкрият на тези, които искрено се
интересуват от тях, а „на онези, кои-
то изпитват враждебност към Исус,
те ще носят само досада".
И така, тук не става въпрос за ня-
какво странно хрумване на Исус, а за
изработване на принцип, който се
вгражда в целия ни живот - съзнател-
ното заслепяване води до умствена
слепота. Затова Исус говори на logeu-
те 6 притчи. X. Ч. Уудринг казва та-
ка: „Тъй като не притежават лк)бов-

95

Mameii 13

ma към истината, me няма да получат
и светлината на истината."25 Юдеи-
те казват, че вшкдат - т. е. че позна-
ват БоЖествената истина; но се
оказва, че Самата Истина стои пред
тях, а те решително отказват да Я
видят. Казват също, че слушат БоЖи-
ето Слово; но ето че Живото БоЖие
Слово стои сред тях, а те не Желаят
да МУ се подчинят. Те отказват да
разберат удивителното чудо с Пре-
въплъщението и затова са лишени от
способността да разбират изобщо.
13:14, 15 Тези хора са едно Живо из-
пълнение на пророчеството на Исая в
6:9, 10. Сърцето на Израел е станало
безчувствено, а ушите му - глухи за
гласа на Господа. Те съзнателно от-
казват да гледат с очите си. Знаят,
че ако прогледнат и чуят, и разберат,
и ако се покаят, Бог ще ги излекува; но
въпреки своето болестно състояние и
нуЖда, те отказват Неговата помощ.
Затова сега Бог ги наказва да чуват,
но да не разбират; и да гледат, но да
не виЖдат.
13:16, 17 Учениците получават голя-
мата привилегия да виЖдат това, кое-
то никой не е могъл да види преди то-
ва. Пророците и праведните мъЖе от
старозаветните времена са мечтаели
да Живеят по времето на Месията, но
тяхното Желание не е било изпълнено.
Сега учениците имат голямата приви-
легия да Живеят в този критичен ис-
торически момент и да видят Месия-
та, да присъстват на Неговите чуде-
са и да чуят удивителното Му учение
от Собствените Му уста.
В. Обяснение на притчата за сеяча
(13:18-23)
13:18 След като обяснява защо говори
с притчи, Господ започва да разяснява
притчата за четирите почви. Исус не
уточнява самоличността на сеяча, но
ние лесно моЖем да разберем, че Той
говори или за Себе Си (cm. 37) или за
тези, които проповядват благата

вест за царството. Зърното е „слово-
то на царството" (cm. 19). Почвата
представлява всички ония, които чу-
ват словото.
13:19 Твърдоутъпканата пътека
символизира хората, които отказват
да приемат вестта. Те чуват еванге-
лието, но не го разбират - не защото
не могат, а защото не искат. Птици-
те са олицетворение на Сатана,, кой-
то грабва семето от сърцата им. Той
им сътрудничи в избора им да оста-
нат безплодни, фарисеите са като ед-
на такава твърдоутъпкана пътека.
13:20, 21 Под канаристи места Исус
има предвид скали, покрити с тънък
слой почва. Тя символизира хората, ко-
ито чуват словото и го приемат с ра-
дост. Отначало сеячът е въодушевен
от успеха на своето проповядване, но
скоро той научава, че не е добре, кога-
то словото се приема с усмивки и ра-
достни възклицания, защото най-нап-
ред човек трябва да осъзнае греха си и
да се покае. Много iio-обещаващи са
хората, които вървят по пътя към
Голгота с плач и сълзи, отколкото
онези, които препускат с леко сърце и
възторЖени възклицания. Повърхнос-
тният слой дава възмоЖност само за
едно повърхностно признание, защото
няма дълбочина за развитие на корени-
те. А когато това признание се подло-
Жи на проверката на палещите лъчи
на „напаст или гонение", човекът ре-
шава, че то нищо не струва и се от-
казва от него.
13:22 Обраслата с тръни земя сим-
волизира друг тип хора. Това са хора-
та, които слушат словото повърхнос-
тно. На външен вид те изглеЖдат ис-
тински поданици на царството, но
след време техният интерес бива заг-
лушен от „светските гршки" и увле-
чението им към материалните богат-
ства. Техният Живот не дава никакъв
плод за Господа. За илк)страция на то-
зи вид хора Ленг дава пример със сина
на един богаташ сребролЬбец, който

96

Mameii 13

се занимава с търговия. Този син чува
Словото като младеж, но след това
бизнесът го завладява.
„Той трябва да направи избор дали
да принася радост на Своя Господ или
на своя баща. Така че, когато зърното
се засява и пониква, тръните вече са
хванали корени в почвата: проблемите
на този свят и измамността на бо-
гатствата са заели място в сърцето
на младеЖа. Синът решава да удовлет-
вори Желанието на баща си. Той се пос-
вещава изцяло на бизнеса и става шеф
на концерна. Но когато остарява, чо-
векът разбира, че е пренебрегнал небес-
ните неща. Преди да се оттегли от
бизнеса, той изразява намерение да
посвети повече усилия на духовните не-
ща. Но с Бога шега не бива. Човекът се
пенсионира и умира внезапно само след
няколко месеца. Зад себе си той оста-
вя 90 000 лири и един духовно пропилян
Живот. Тръните са задушили словото
и то не е дало плодове. "26
13:23 Добрата почва символизира
истинския християнин, който слуша
словото с разбиране, като се подчиня-
ва на това, което слуша. И макар че
не всички християни дават едно и съ-
що количество плод, с плода, който
дават, те показват, че имат вечен
живот. Тук под „плод" вероятно
трябва да се разбира най-вече усъвър-
шенстването на характера на вярва-
щия, а не броя на душите, спечелени за
Христос. Обикновено под думата
„плод" в Новия Завет се разбира „пло-
да на Духа" (Гал. 5:22, 23).
Какво иска Исус да ни каже с тази
притча? Най-напред тя ни предупреж-
дава, че. има опасност да чуем Слово-
то и да не му се подчиним. Освен то-
ва, тя иска да ни насърчи да приемем
искрено Словото и да докажем своята
искреност, като принасяме плодове за
Господа. Що се отнася до учениците
(и бъдещите последователи също),
притчата ги подготвя за иначе обез-
куражителния факт, че сравнително

малък брой от тези, които чуят Сло-
вото, наистина ще се спасят. Тя пред-
пазва верните служители на Христос
от заблуждението, че благодарение на
разпространението на благата вест
целият свят ще се обърне и ще повяр-
ва. Притчата също предупреждава и
за тримата главни противници на
евангелието - (1) дяволът, (птиците:
„лукавият"); (2) плътта, (палещото
слънце: „напаст или гонение"); и (3)
светът (тръните: „светските гршки
и примамката на богатството").
И не на последно място тази прит-
ча показва на учениците колко огром-
ни са печалбите от вложенията в чо-
вешката личност. Тридесет пъти по-
голям резултат означава 3000 процен-
та Възвращаемост; шестдесет пъти
по-голям резултат - 6000 процента
възвращаемост; а сто пъти - 10 000
процента възвращаемост на вложени-
ята. Практически е невъзможно да се
измерят резултатите от един-единс-
твен случай на истинско обръщение.
Един скромен учител в неделно учили-
ще реши да инвестира в Дуайт Л. Му-
ди, като го спечели за Христос. Муди
спечели за Христос други хора. Те на
свой ред спечелиха други. Така този
учител от неделното училище започна
една верижна реакция, която никога
няма да спре.
Г. Притчата за тайно посетите
плевели (13:24-30)
Предишната притча е ярка илкктра-
ция на факта, че небесното царство
Вклкзчва не само онези, които само на
думи признават Царя, но също и тези,
които са Негови истински последова-
тели. Първите три вида почви показ-
ват по-широкия, външен кръг на царс-
твото - хората, които само формал-
но признават, че са повярвали. Чет-
въртият вид почва представлява по-
малкия, вътрешен кръг - хората, кои-
то наистина са се обърнали.

97

Mameii 13

13:24-26 Втората притча - за тай-
но посетите плевели - също показва
царството откъм тези два аспекта.
Житото са истинските християни;
плевелите са онези, които са такива
само на думи. Исус сравнява царство-
то с човек, който посява добро семе
на нивата си, но докато хората
спят, идва неговият неприятел и по-
сява сред Житото плевели. Мерил Ан-
гър пише, че най-често срещаният
плевел в ниВите на Святата Земя е
осилестата глушица, „отровно тре-
висто растение, което почти не може
да се различи от пшеницата, преди и
двете да са изкласили. Но след като се
разбият класовете, двете растения
много лесно могат да се отделят"27.
13:27, 28 Когато слугите Виждат, че
между житото са се появили плевели,
те се учудват и питат стопанина как
е станало това. Той веднага казва, че
това е работа на неприятел. Слугите
изказВат готовност веднага да идат
и да извадят плевелите.
13:29, 30 Стопанинът обаче им на-
режда да чакат до Жътва, когато
жетварите ще разделят двете расте-
ния: житото ще съберат в хамбари, а
глушицата ще изгорят.
Защо стопанинът им нарежда да
отложат плевенето? В природата ко-
рените на житото и бурена растат
толкова преплетени, че е невъзможно
да измъкнеш едното, без да издърпаш
и другото.
Тази притча се обяснява от нашия
Господ в 37-43 cm., затова и ние ще
отложим нашия коментар дотогава.
Г. Притчата за синаповото зърно
(13:31, 32)
След това Спасителят уподобява цар-
ството на синапово зърно, за което
Той казва, че е „по-малко от всичките
семена", т. е. най-малкото от всички
семена, които познават Неговите слу-
шатели. Когато един човек посял едно
от тези зърна, то пораснало като

дърво (което говори за един изключи-
телен растеж - обикновеното синапо-
Во растение прилича повече на храст,
отколкото на дърВо). Дървото било
толкова голямо, че птиците можели
да гнездят по неговите клони.
Зърното олицетвЬрява скромното
начало на царството. Отначало царс-
твото ще бъде относително малко и
чисто, тъй като ще бъде преследвано.
Но под покровителството и благода-
рение на защитата на държавата, то
ще покаже един ненормален растеж.
След това ще дойдат птиците и ще
сбият гнездата си В него. И тук, как-
то и 6 4 cm., Исус употребява думата
„птиците". Птиците са символ на дя-
вола (19 cm.). Така царството ще ста-
не място, където Сатана и неговите
служители ще си правят гнезда. ТоВа
наистина става точно така. Сега под
покрива на християнството свиват
гнезда такива общества, като унита-
ризма, християнската наука, сектата
на мормоните, сектата на свидетели-
те на Йехова и църквата на Мун. По
този начин Господ предупреждава уче-
ниците Си, че по време на Неговото
отсъствие царството ще претърпи
изключителен растеж, който обаче не
бива да ги лъже и да ги заблуждава, че
това е успех. Това ще бъде един незд-
рав растеж. Въпреки че мъничкото се-
ме ще порасне и ще стане ненормално
по големина дърво, неговата корона
ще стане „жилище на бесовете, свър-
талище на Всякакъв нечист дух и свър-
талище на ВсякакВа нечиста и омразна
птица" (Откр. 18:2).
Д. Притчата за хлебния квас (13:33)
После Исус сравнява царството с
квас, който една Жена замесва в три
мери брашно и оставя цялото тесто
да втаса. Най-общоприето е тълкува-
нето, че тестото е светът, а квасът
е евангелието, което ще се проповяд-
Ва из целия сВят, докато Всички се
спасят. ТоВа мнение не се потвържда-

98

Mameu 13

Ba нито от Библията, нито от исто-
рията, нито от сегашните събития. В
Библията квасът винаги е бил символ
на злото. Когато Бог заповядва на
Своите хора да изхвърлят кваса от
къщите си (Изход 12:15), те много
добре разбират защо трябва да напра-
вят това. Ако някой ядеше нещо зак-
васено в някой от седемте дни на
празника на безквасните хлябове, ще-
ше да бъде отлъчен от израелския на-
род. Исус предупреждава срещу кваса
на фарисеите и садукеите (Мат. 6:6,
12) и ИродоВия кВас (Марко 8:15). В 1
Кор. 5:6-8 квасът се използва като
символ на злоба и безчестие, а в кон-
текста на Галатяни 5:9 той носи зна-
чение на лъЖливо учение. Като цяло
квасът означава или погрешно учение
или погрешно поведение.
Затова с тази притча Господ прави
предупреждение срещу всепроникваща-
та власт на делата на злото в небес-
ното царство. Притчата за синапо-
вото зърно показва злото, което
действа ВъВ Външността на царство-
то, а притчата за тестото предуп-
реждава за разлоЖението, което ще
дойде във вътрешността на царство-
то.
Ние смятаме, че в тази притча
брашното (тестото) е храната на
БоЖиите хора, според както е дадена
в Библията. Квасът е лъЖливото уче-
ние. Жената е лъЖепророчицата, коя-
то учи и омайва (Откр. 2:20). Едва ли
е без значение фактът, че основатели-
те на 7 лъЖливи култа са Жени! Въпре-
ки, че на Жените е забранено да пропо-
вядват в църквата от Библията (1
Кор. 14:34; 1 Тим. 2:12), някои Жени
съвсем предизвикателно заемат пози
на теологични авторитети и смесват
храната на БоЖиите хора с разруши-
телни ереси.
ДЖ. Брукс казва така:
„Ако някой Възрази, че Христос не би
сравнил небесното царство с нещо, ко-
ето е зло, достатъчно е да му се отго-

вори, че Исус сравнява царството с не-
що, в което има и плевели, и Жито; и
добра, и лоша риба; един нечестив слуга
(Мат. 18:23-32) и един човек без сват-
барска дреха, който погива (Мат. 22:1-
13). "28
Е.    Притчите изпълняват
пророчеството (13:34,35)
Исус разказва първите четири притчи
на мноЖеството. Използването на
този метод за поучаване изпълнява
пророчеството на Асаф от Псалм
78:2, където се казва, че. Месията ще
говори в притчи, произнасяйки „га-
танки от древността". Тези тайни
на небесното царство, непознати до
момента на идването на Месията, се-
га стават известни.
Ж. Обяснение на притчата
за тайно посетите плевели
(13:36-43)
13:36 Останалата част от беседата
протича вътре в къщата, където са
само учениците. Тук учениците предс-
тавляват само вярващата част от
израелския народ. Повторното споме-
наване на къщата идва да ни каЖе, че
Господ не е отхвърлил завинаги своя
народ, който Той е предузнал (Римл.
11:2).
13:37 При обяснението на притчата
за Житото и плевелите, Исус казва, че
Той е сеячът. Исус е сял по време на
земното Си слуЖение и продълЖава да
сее през следващите векове чрез Свои-
те слуЖители.
13:38 Нивата е светът. Искаме спе-
циално да подчертаем, че тя е символ
на света, а не на църквата. Добрите
семена са „чадата на царството".
Представата за посаЖдане на чоВеш-
ки същества в земята моЖе да изг-
леЖда доста странна и невероятна, но
това, което Исус иска да каЖе е, че
„чадата на царството" се посяват в
света. По време на Своето обществе-
но слуЖение Исус засява света с учени-

99

Mameii 13

ци, koumo са Верни поданици на царст-
вото. Плевелите са „чадата на лука-
вия". Сатана има готов фалшификат
за Всяка боЖествена реалност. Той по-
сява семената на Всички, които прили-
чат, говорят и, в известен смисъл,
Живеят като апостоли. Но те не са
истински последователи на Царя.
13:39 Неприятелят е Сатана. Той е
неприятел на Бога и на Всички БоЖии
хора. Жетвата е краят на века, кра-
ят на периода на царството, когато
Господ е отделен от Своите подани-
ци. Краят ще дойде, когато Исус
Христос се върне в сила и слаба, за да
Властва като Цар. Тук Господ не гоВо-
ри за края на Века на църкВата; споме-
наването на църквата ще доВеде само
до объркване.
13:40-42 Жетварите са ангелите
(вЖ. Откр. 14:14-20). В сегашния пери-
од на царството не се прави нищо, ко-
ето да отдели насила пшеницата от
глушицата. Те са оставени да растат
заедно. Но при Второто идване на
Христос на земята ангелите ще прик-
лк)чат всички сметки с греха и с из-
вършителите на зло и ще ги хвърлят
в огнената пещ, „където ще бъде плач
и скърцане със зъби".
13:43 Праведните поданици на царс-
твото, които ще Живеят на земята
по време на Голямата скръб, ще вля-
зат в царството на своя Отец, за да
се наслаЖдават на хилядолетното
господство на Христос. Там те ще
„блеснат като слънцето", т. е. ще си-
яят в слава.
И отново Исус добавя тайнствено-
то предупреждение: „Който има уши
[да слуша], нека слуша"!
Тази притча не оправдава - както
някои могат грешно да предполоЖат -
присъствието на безбоЖни хора в мес-
тните християнски църкви. Спомнете
си, че нивата е светът, а не църквата.
Местните църкви получават съвсем
ясни наставления да избягват общени-
ето с хора, които са обвинени В някак-

ва форма на нечестие (1 Кор. 5:9-13).
Притчата само ни поучава, че в своя
„таен период" небесното царство ще
Вкл1очва и истинското, и фалшивото;
и искреното, и престореното; и това
ще продълЖи до края на века. След то-
ва БоЖиите пратеници ще отделят
всичко фалшиво и ще го изправят на
съд, а истинските БоЖии слуЖители
ще се наслаЖдават на величественото
господство на Христос на земята.
3. Притчата за скритото
богатство (13:44)
Дотук всички притчи говорят, че в
царството ще има и добро, и зло; и че
меЖду поданиците му ще има и пра-
ведни, и непраВедни. Двете следващи
притчи показват, че ще има два вида
праведни поданици:(1) вярващи евреи
преди и след периода на църквата; (2)
вярващи евреи и неевреи в настоящия
период.
В притчата за скритото богатст-
во Исус сравнява царството с „имане,
скрито в нива". Един човек го нами-
ра, скрива го и после с радост продава
всичко, което притеЖава и купува
онази нива.
Ние предполагаме, че човекът, за
който става въпрос в тази притча, е
самият Господ Исус. (Той беше чове-
кът и в притчата за тайно посетите
плевели от 37 cm.) Имането символи-
зира онзи остатък от благочестиви
вярващи евреи, който е Живял по вре-
ме на ранното слуЖение на Христос
на земята и който ще Живее отново
след Грабването на църквата (8Ж.
Псалм 135:4, където Израел се нарича
„собствено притеЖание" на Бога). Те
са „скрити в нивата" в смисъл, че са
разпръснати из света и в действител-
ност не са известни на никого, освен
на Бога. Исус е Онзи, Който открива
това богатство, а след това отива на
кръста, където дава всичкото Си при-
теЖание, за да купи света (2 Кор. 5:19;
1 Йоан 2:2), в който е скрито това бо-

100

Mameu 13

aamcmBo. Изкупеният Израел ще бъде
изВаден наяве, когато Неговият Осво-
бодител дойде от Сион и Въздигне
дългоочакваното Месиянско царство.
Някои мислят, че притчата се от-
нася до грешника, който дава Всичко,
за да намери Христос - най-голямото
Богатство. Но това тълкуване про-
тиворечи на доктрината за БоЖията
благодат, според която спасението не
моЖе да се купи (Ис. 55:1; Еф. 2:8, 9).
И. Притчата за скъпоценния бисер
(13:45,46)
Небесното царство също се оприлича-
ва на търговец, който търси красиви
бисери. Когато намери някой изклкзчи-
телно скъпоценен бисер, той Жертва
Всичко, което има, за да го купи.
Ние сме склонни да вярваме, че тър-
говецът е Исус Христос, а скъпоцен-
ният бисер е църквата. На Голгота
Той продаде всичко, което имаше, за
да купи този бисер. Така както бисе-
рът се образува в мидата от песъчин-
ката, която я дразни и й причинява
болка, така и църкВата се образува
Вследствие на страданията на пробо-
деното и наранено Христово тяло.
Интересно е да се отбелеЖи, че в
притчата за скритото имане царст-
вото се уподобява на самото имане.
Тук царството не се уподобява на би-
сера, а на търговеца. Защо се прави
тоВа?
В предишната притча ударението
пада Върху имането - изкупения Изра-
ел. Царството е тясно свързано с из-
раелския народ. Първоначално то е би-
ло предлоЖено на този народ, а в бъде-
ще евреите ще бъдат негоВите глаВни
поданици.
Както вече споменахме, църквата
не се покрива с царството. В периода
на временното отсъствие на Царя
всички хора от църквата са и членове
на царството, но не всички хора от
царството са членове на църквата.
ЦъркВата няма да присъства В царст-

вото В неговата бъдеща форма, а ще
Властва заедно с Христос над обнове-
ната земя. Във втората притча уда-
рението пада върху Самия Цар и върху
огромната цена, която Той заплаща,
за да спечели и извок)ва своята невяс-
та, която ще сподели славата Му в
деня на Неговото изявление.
Както бисерът излиза от морето,
така и църквата, наричана понякога
езическата невяста на Христос, изли-
за най-вече от народите. Това не озна-
чава пренебрегване на факта, че в нея
има и вярВащи еВреи, а идва да покаЖе,
че отличителната черта на църквата
днес е, че в Негово име в нея са призо-
вани да участват хора от различни на-
роди. В Деяния 15:14 Симон потвърЖ-
даВа, че това е великата цел на Бога в
настоящото време.
Й. Притчата за рибарската мреЖа
(13:47-50)
13:47, 48 Последната притча от тази
поредица оприличава царството на
мреЖа, която се хвърля в морето и
събира риби от всякакъв вид. Рибари-
те разпределят рибите, като отде-
лят добрите в съдове, а лошите изх-
върлят.
13:49, 50 Нашият Господ обяснява
притчата така: времето, когато ще
се случи това, е краят на века, т. е.
краят на периода на Голямата скръб.
Това е времето, когато Христос за.
втори път ще посети земята. Рибари-
те са ангелите. Добрите риби са пра-
ведните хора, т. е. спасените евреи и
езичници. Лошите риби са неправедни-
те, т. е. невярващите хора от Всички
народи. Тогава ще се направи едно раз-
деляне, за което се говореше и В прит-
чата за тайно посетите плевели (cm.
30, 39-43). Праведните ще влязат в
царството на своя Отец, докато неп-
раведните ще бъдат хвърлени в един
огън, където ще има „плач и скърцане
със зъби". Това не е Страшният съд;

101

Mameu 13

този Съд ще се състои 6 самото нача-
ло на Хилядолетието. Последният,
Страшният съд ще се състои след из-
тичане на Хилядолетното господство
(Откр. 20:7-15).
Гейбелин прави следния коментар
върху тази притча:
„Мрезката се хвърля в морето, кое-
то - както видяхме преди това - пред-
ставлява народите. Притчата говори
за разпространението на вечното
евангелие, което ще се проповядва по
време на Голямата скръб (Откр. 14:6,
7). Отделянето на доброто от злото
ще се извърши от ангелите. Всичко
това не моЖе да се отнася за настоя-
щето или за църквата, но за времето
преди установяването на царството.
Тогава ще бъдат използвани и ангели-
те, което ясно мозке да се види в кни-
гата на Откровението. Злите хора ще
бъдат хвърлени в огнената пещ, а пра-
ведните ще останат на земята, за да
господстват хиляда години. "29
К. Съкровищницата на истината
(13:51, 52)
13:51 Когато свършва Своите притчи,
Главният Учител пита учениците Си
дали са разбрали. Те Му отговарят:
„Разбрахме." Техният отговор ни из-
ненадва и дори ни кара малко да ревну-
ваме. Ние едва ли моЖем да отгово-
рим с „Да!" толкова убедително като
тях!
13:52 ПонеЖе са разбрали, те са
длъЖни да споделят своето знание с
другите хора. Учениците трябва да
бъдат проводници, а не спирачки на
благословенията. Всеки един от два-
надесетте ученика вече е „книЖник,
който е учил за небесното царство",
т. е. учител и тълкувател на истина-
та. Той прилича на „домакин, който
изваЖда от съкровището си ново и
старо". В Стария Завет те притеЖа-

ват богати залеЖи от знания, които
могат да се нарекат „стара" истина.
В иносказателното учение на Христос
те имат нещо съвършено „ново". Из-
ваЖдайки от това съкровище на зна-
ния, те трябва да предадат тази
прекрасна истина на другите хора.
JI. Назарет отхвърля Исус (13:53-58)
13:53-56 След беседата с притчите
Исус напуска бреговете на Галилейско-
то езеро и отива в Назарет за после-
ден път. Когато започва да поучава в
синагогата, хората са поразени от
Неговата мъдрост и от разказите за
чудесата Му. За тях Той е само синът
на дърводелеца. Те знаят, че Негова-
та майка е Мария, а братята Му -
Яков, Йосиф, Симон и Юда... и че сес-
трите Му все още Живеят в Назарет.
Как е възмоЖно един от техните съг-
раЖдани така да говори и да прави та-
кива неща, заради които е станал
толкова известен? Това толкова ги
озадачава, чете предпочитат да ос-
танат при своето невеЖество, от-
колкото да признаят истината.
13:57, 58 И така, хората се съблаз-
няват в Него. Всичко това кара Исус
да заяви, че истинският пророк се по-
чита много повече в чуЖбина, откол-
кото „в своята родина и в своя дом".
Хората от Неговия роден град и Собс-
твените Му роднини позволяват на
близостта им с Исус да роди презре-
ние. Неверието се оказва голяма преч-
ка на делото на Спасителя в Назарет:
там Той изцелява само няколко болни
(ср. Марко 6:5). И не защото не моЖе
да върши чудеса (човешката злина не е
в състояние да попречи на БоЖията
сила), а защото Той трябва да благос-
лови хора, които не Желаят да бъдат
благословени; да удовлетвори нуЖди,
които не са осъзнати като нуЖди; и
да изцели хора, които се обиЖдат от
истината, че са болни.

102

Mameu 14

IX.  Неуморната милост на Месията
е посрещната от растяща
ВраЖдебност (14:1-16:12)
А.    Обезглавяването на Йоан
Кръстителя (14:1-12)
14:1, 2 Новините за слуЖението на
Христос стигат до четверобластни-
ка Ирод. Този омразен син на Ирод Ве-
лики е познат също и под името Ирод
Антипа, който екзекутира Йоан
Кръстител. Когато чува за делата на
Христос, съвестта на Ирод проговаря
и мислите му непрекъснато се връ-
щат към спомена за пророка, когото
той е обезглавил. Във 2 cm. четем, че
той казва на слугите си: „Тоя е Йоан
Кръстител; той е възкръснал от мър-
твите и затова тия сили действуват
чрез него."
14:3 От 3 до 12 cm. Матей прави ед-
на литературна ретроспекция. Той
прекъсва своя разказ, за да ни разкаЖе
накратко обстоятелствата около
смъртта на Йоан.
14:4, 5 Ирод е напуснал своята съп-
руга и е установил една прел1ободейна
и кръвосмесителна връзка с Иродиада,
Жената на брат му Филип. Като Бо-
Жий пророк Йоан не е могъл да остави
тази връзка, без да я порицае. С възму-
щение и без да се страхува, Йоан е
изобличил Ирод в разврат. Гневът на
царя е бил достатъчно силен, за да го
убие, но по политически съобраЖения
той не го е направил. Хората са приз-
навали Йоан за пророк и премахване-
то му е щяло да предизвика буря от
негодувание. За да уталоЖи своята
ярост, Ирод е изпратил Йоан в затво-
ра. „БезбоЖниците харесват истина-
та по същия начин, по който харесват
и лъвовете - само мъртви или затво-
рени зад решетките. Когато тя изле-
зе на свобода и стане предизвикателс-
тво за тяхната съвест, те започват
да се страхуват от нея и да я мра-
чат "30

14:6-11 На роЖдения ден на Ирод
дъщерята на Иродиада е доставила
такова огромно удоволствие на царя
със своя танц, че, без да мисли, той ii е
обещал да й даде всичко, което поиска.
Подучена от развратната си майка,
тя е поискала най-безсрамно да ii доне-
сат главата на Йоан Кръстител...
„на бл!одо"! По това време гневът на
царя срещу Йоан вече е поутихнал. Ве-
роятно той дори е започнал да се въз-
хищава на неговата честност и сме-
лост. Въпреки това той е решил, че е
длъЖен да изпълни своето обещание.
Заповедта е била дадена, Йоан е бил
обезглавен и отвратителното Жела-
ние на танцьорката е било задоволено.
14:12 Йоановите ученици погребват
тялото на своя учител, както подоба-
ва, след което отиват и разказват
всичко на Исус. Едва ли са могли да на-
мерят по-подходящ Човек от Исус,
пред Който да излеят своята мъка и
негодувание, нито пък по-добър начин!
Когато ни преследват или потискат,
когато ни причиняват страдание или
мъка, ние трябва да отидем и да ка-
Жем на Исус.
Що се отнася до Ирод, престъпле-
нието е останало 8 миналото, но спо-
менът за него не е престанал да го
преследва. Сега, когато чува за делата
на Исус, всичко, свързано с този слу-
чай, изплува ясно пред очите му.
Б. Нахранването на пет хиляди
души (14:13-21)
14:13, 14 Когато Исус чува, че Ирод е
разтревоЖен от новините за Негови-
те чудеса, Той се качва на лодка и се
оттегля 6 едно уединено място до Га-
лилейското езеро. МоЖем да сме си-
гурни, че Той не прави това от страх,
тъй като знае, че нищо лошо не моЖе
да Му се случи, преди да дойде време-
то Му. Ние не знаем каква е главната
причина за Неговото оттегляне, но
по-маловаЖната причина е връщането
на учениците Му от тяхната пропо-

103

Mameu 14

Ведническа обиколка (Марко 6:30; Лука
9:10) и нуЖдата им от малко почивка
и спокойствие.
Хората обаче не престават да се
трупат около Него, като излизат от
градовете и вървят след Него пеша.
Когато Исус излиза на брега, мноЖес-
твата Вече Го чакат. ТоВа не само не
предизвиква раздразнение у Него, но
нашият милосърден Господ незабавно
се залавя да изцеляба болните.
14:15 Когато започва да се свечеря-
8а, т. е. около 3 часа следобед, учени-
ците Му усещат, че положението
става критично. Толкова много хора,
а нищо за ядене! Затова те се обръ-
щат към Исус с молба да изпрати хо-
рата в селата, за да си купят храна.
Колко малко разбират те сърцето на
Христос и колко слабо познават Него-
вата сила!
14:16-18 Господ ги уверява, че тоВа
не е нуЖно. Нима трябва хората да
напускат Онзи, Който задоволява
нуЖдите на всяко Живо същество са-
мо като разтвори ръката Си? След
това Исус изумява учениците Си, ка-
то им казва: „Дайте им вие да ядат."
Този отговор ги заварва абсолкнпно
неподготвени: „Да им дадем нещо да
ядат? Та ние имаме само пет хляба и
две риби!" Бедните! Те съвсем забра-
вят, че имат също така и Исус. Тога-
ва Спасителят търпеливо им казва:
„Донесете ги тук при Мене." ТоВа е
работата, която те могат да свър-
шат.
14:19-21 МоЖем да си представим
как Господ разпределя хората да сед-
нат на тревата; как взима петте
хляба и двете риби; как благодари;
разчупва хлябовете и ги дава на уче-
ниците да ги разделят меЖду хората.
За всички има в изобилие. Когато
всички се насищат, учениците съби-
рат дванайсет коша от останалите
къшеи. Количеството, което остава
след чудото, е по-голямо от начално-
то количество. Интересното е, че ос-

тава по един кош за Всеки ученик, а е
нахранено едно мноЖество от около
десет-петнадесет хиляди души (5000
мъЖе плк)с Жените и децата).
Това чудо е един голям духовен урок
за учениците от Всяко поколение. Във
Всяко поколение има гладни мноЖест-
Ва. ВъВ Всяко поколение има и малка
група от ученици, които наглед прите-
Жават нищоЖно малки запаси. Във
Всяко поколение Го има и нашият ми-
лосърден Спасител. Винаги, когато
учениците Му се съгласят да дадат
своите нищоЖни запаси, Той ги умно-
Жава, за да нахрани с тях хиляди глад-
ни хора. Единствената разлика е в то-
ва, че петте хиляди мъЖе, които са
били нахранени при Галилейското езе-
ро, са заситили глада си само за крат-
ко време; докато тези, които се хра-
нят днес от Живия Христос, се заси-
щат завинаги (вЖ. Йоан 6:35).
В. Исус ходи по вълните (14:22-33)
Чудото с нахранВането на петте хи-
ляди убеЖдаВа учениците, че те след-
ват Един, Който моЖе изобилно да за-
доВоли техните нуЖди. Сега те ще на-
учат, че Той моЖе също така да ги за-
щити и да им Вдъхне сила.
14:22, 23 Докато разпуска мноЖест-
вото, Исус казва на учениците Си да
се качат на лодката и да отидат об-
ратно на другия бряг на езерото, а
Той Самият се изкачва на хълма, за да
се помоли. И така, на свечеряване (т.
е. след залез слънце) Той е там сам.
(Според еврейското разпределение на
денонощието Вечерта се е състояла
от две части - ВЖ. Изх. 12:6. Първата,
за която се говори В 15 cm., е започва-
ла от средата на следобеда; Втората,
за която стаВа Въпрос тук, е започва-
ла при залез слънце.)
14:24-27 МеЖдуВременно лодката се
е отдалечила доста от сушата и се
бори с напъните на насрещния Вятър.
Но докато Вълните блъскат лодката,
Исус забелязва В какВо окаяно полоЖе-

104

Mameu 14

ние са Неговите ученици. „И 6 чет-
въртата стрздка на нощта" (време-
то меЖду 3.00 и 6.00 ч. сутринта) Той
отива при тях, ходейки по езерото.
Учениците Го помислят за призрак и
изпадат в паника, но веднага след то-
ва чуват окуражителния глас на Своя
Учител и Приятел: „Дерзайте! Аз
съм, не бойте се."
Колко често и самите ние преЖиВя-
Ваме всичко това! Колко често Жи-
тейските бури започват да ни блъс-
кат насам-натам и ние се чувстваме
толкова объркани и безпомощни, че
изпадаме в отчаяние. Но нека не заб-
равяме, че през цялото това време
Исус се моли за нас. И когато нощта
ни изглеЖда най-тъмна, Той застава
съвсем близо до нас. Често пъти ние
не Го познаваме и изпадаме в паника.
Но тогава чуваме успокоителния Му
глас и си спомняме, че вълните, които
са ни накарали толкова много да се
страхуваме, са под Неговите крака.
14:28 Когато Петър чува добре поз-
натия и обичан глас, сърцето му се
препълва от лк)бов и въодушевление.
„Господи, ако си Ти, каЖи ми да дой-
да при Тебе по водата." Вместо да
преувеличаваме значението на Петро-
вото „ако", приемайки го като приз-
нак на слаба вяра, ние no-скоро бихме
искали да подчертаем неговото смело
Желание, приемайки го като признак
на голямо доверие. Петър разбира за-
поведите на Исус като Негови пълно-
мощия, вярвайки, че Той дава сила за
всяко нещо, което заповядва.
14:29-33 Когато чува Исус да казва:
„Дойди"... Петър скача от лодката и
тръгва срещу Него. Дотогава, докога-
то ученикът не изпуска от погледа си
Исус, той прави невъзмоЖното, но в
момента, в който вниманието му се
ангаЖира от силния вятър, започва да
потъва. Обезумял от страх, Петър
започва да Вика: „Господи, избави ме!"
Господ го улавя за ръката, после неЖ-
но го укорява за слабата му вяра и го

връща обратно в лодката. Веднага
щом Исус се качва в лодката, вятъ-
рът спира. В лодката учениците сре-
щат Исус с преклонение и Му казват:
„Наистина Ти си БоЖий Син."
Християнският Живот, както и хо-
денето по вода са неща извън човеш-
ките възмоЖности. Човек моЖе да
Живее истински християнски Живот
само със силата на Светия Дух. Дото-
гава, докато очите ни следват само
Христос и нищо друго (ЕВр. 12:2), ние
моЖем да водим този свръхестествен
Живот. Но в момента, в който внима-
нието ни се насочи към самите нас
или към обстоятелствата, които ни
заобикалят, ние започваме да потъва-
ме. Тогава трябва да извикаме към
Христос за възстановяване и свръхес-
тествено вдъхновение.
Г. Изцеленията на Исус в Генисарет
(14:34-36)
Лодката стига до Генисарет, северо-
западния бряг на Галилейското море.
Веднага щом забелязват Исус, хората
обхоЖдат цялата област, за да наме-
рят всички болни и да ги доведат при
Него, като го молят само да се доп-
рат до края на дрехата Му. Всички,
които се допират, биват съвършено
изцелени. Така лекарите В оная земя
получават ваканция. Поне за известно
време болните изчезват. Вследствие
на посещението на Великия Лекар, хо-
рата от областта преЖивяВат пери-
од на пълно изцеление и здраве.
Д. ОскверняВането идва отвътре
(15:1-20)
Често се казва, че 6 първоначалните
глави на Евангелието от Матей съби-
тията не са записани в хронологичен
ред. От четиринадесета глава обаче
те започват до голяма степен да след-
ват последователността, в която са
станали.
Петнадесета глава белеЖи появата
на един нов диспенсационен ред. Най-

105

Mameii 14, 15

напред трябва да отбележим непре-
къснатите заяждания и предизвика-
телства от страна на фарисеите и
книжниците (1-20 cm.), които са ед-
но предупреждение за отхвърлянето
на Израел от Месията. На второ мяс-
то трябва да обърнем внимание на
случката с вярващата ханаанка (21-28
cm.), която е едно предусещане на се-
гашния век, в който евангелието се
благовестява и на езичниците. И на
трето място трябва да споменем из-
церението на огромните множества
(29-31 cm.) и нахранването на четири-
те хиляди (32-39 cm.), които сочат
към бъдещия хилядолетен век, когато
здравето и изобилието ще господст-
ват по целия свят.
15:1, 2 Книжниците и фарисеите
Остават непреклонни в усилията си да
уловят Спасителя. От Ерусалим
пристигат техни представители, кои-
то обвиняват учениците Му в нечис-
тота заради това, че яли с неизмити
ръце, понеже по този начин нарушава-
ли преданието на старейшините.
За да можем правилно да разберем
този случай, трябва да си изясним как-
во значи „чисто" и „нечисто" и какво
разбират фарисеите под „измиване на
ръцете". Понятията за „чисто" и „не-
чисто" се въвеждат от закона в Ста-
рия Завет. Нечистоплътието, в кое-
то се обвиняват учениците, е един
въпрос, който засяга изклкзчително
ритуала. Така например, ако един чо-
век се докосне до мъртвец или яде не-
що, което е определено като нечисто,
той осквернява ритуала, т. е. той не е
ритуално годен да се поклони на Бога.
Преди да може да се приближи до Не-
го, Божият закон изисква той да из-
върши един ритуал на очистване.
Старейшините обаче прибавят към
тези очистващи ритуали свои тради-
ции. Така например те изискват да се
извърши една сложна процедура на из-
миване на ръцете не само до китките,
но и до лактите включително. Дори и

да се намира на пазара, човек пак е
длъжен да извърши този очистващ ри-
туал. Именно в този смисъл фарисеи-
те критикуват учениците на Хрис-
тос, че не са спазили точно изисквани-
ята на умуването според logeuckomo
предание.
15:3-6 Господ Исус напомня на Свои-
те критици, че самите те чрез преда-
нието на старейшините престъпват
БоЖиите заповеди. Според закона те
са длъжни да почитат родителите си,
вкл!очително и да ги подкрепят фи-
нансово, когато това е нужно. Но
книжниците и фарисеите (и много дру-
ги) не желаят да отделят пари, за да
помагат на възрастните си родители,
и заради това си измислят едно преда-
ние, което да ги освободи от тази от-
говорност. Когато бащата или май-
ката на някой от тях се помоли за по-
мощ, те просто казват следните ду-
ми: „Всички пари, които имам и които
мога да използвам за вас, са посветени
на Бога и затова не мога да ви ги
дам", след което се смятат за абсо-
лк>тно свободни от каквото и да е фи-
нансово задължение. Следвайки това
изкривено предание, фарисеите обез-
силват БоЖието Слово, което им за-
повядва да се грижат за своите роди-
тели.
15:7-9 Лукавата им способност да
изопачават думите, както си искат,
изпълнява предсказаното от Исая в
29:13. Те почитат Бога само с уста-
та си, но сърцата им са далеч от Не-
го. Тяхното поклонение е напразно, за-
щото те повече почитат човешките
предания, отколкото Божието Слово.
15:10, 11 Обръщайки се към народа,
Исус прави едно изявление от огромно
значение. Той казва, че не това, което
влиза през устата, осквернява чове-
ка, а онова, което излиза. За нас е
малко трудно да оценим революцион-
ния характер на това изявление. Спо-
ред левитския кодекс обаче това, кое-
то влиза в устата, наистина осквер-

106

MameD 15

няВа чоВека. Юдеите не са имали пра-
во да ядат месото на ЖиВотни, които
не преЖиВят храната и нямат разце-
пени копита. Също така те нямали
праВо да ядат риба, с изклк>чение на
онази, която има лкзспи и перки. Има-
ло още много други подробни настав-
ления от Бога за това, коя храна е
чиста и коя нечиста.
Сега Законодателят започва да про-
карва пътя за отменяне на цялата
тази система на ритуалното оскВер-
няВане. Той казва, че храната, която
Неговите ученици поемат с немити
ръце, не ги оскВерняВа, а тоВа, което
наистина оскВерняВа, е лицемерието
на книжниците и фарисеите.
15:12-14 Когато Неговите ученици
Му казват, че фарисеите са засегна-
ти от това разобличение, Исус ги
сравнява с растения, които не са наса-
дени от Бога. Те не са пшеницата, а
плевелите. Те, заедно с техните уче-
ния, ще бъдат изтръгнати заедно с
корените си, т. е. ще бъдат унищоЖе-
ни. Накрая Исус добавя следното: „Ос-
тавете ги; те са слепи водачи/' Въп-
реки че се имат за много вещи В духов-
ните неща, те са толкова слепи за те-
зи реалности, колкото и хората, кои-
то водят. В такъв случай падането в
ямата и на водещия, и на водения е
неизбеЖно.
15:15 Несъмнено учениците са пот-
ресени от това пълно обръщане на по-
нятията за чисти и нечисти храни, с
които те са свикнали до този мо-
мент. Всичко това им прилича на
притча - толкова е неясно и завоали-
рано. Петър изразява това объркване,
като помолва Исус да им го разясни.
15:16, 17 Първоначално Господ изра-
зява учудване, че те толкова трудно
разбират тоВа, което Той иска да им
каЖе, но после им обяснява, че истинс-
кото осквернение е моралното, а не
физическото. Всъщност нито едно
материално нещо не е лошо само по
себе си, лоша е злоупотребата с това

нещо. Храната, която поема човек,
влиза през устата, отива в стомаха,
за да се смели, и накрая това, което не
се смила, се изхвърля. Всичко това не
засяга моралното същество на човека,
а само неговото тяло. Днес ние знаем,
че „всяко нещо, създадено от Бога, е
добро, и нищо не е за отхвърляне, ако
се приема с благодарение; понеЖе се
освещава чрез БоЖието Слово и мо-
литва" (1 Тим. 4:4, 5). Разбира се, това
не се отнася за отровните растения,
а само за питомните, които са създа-
дени от Бога за храна на човека. Всич-
ки храни са еднакво добри и трябва да
се приемат с благодарност. Ако човек
е алергичен към някоя храна или не мо-
Же да понася друга, не е длъЖен да я
яде, но като правило ние моЖем да
ядем всичко с увереността, че Бог из-
ползва храната, за да ни поддърЖа фи-
зически.
15:18 Ако храната не ни осквернява,
какво тогава ни осквернява? Исус от-
говаря: „... онова, което излиза от ус-
тата, произхоЖда от сърцето и то
осквернява човека." Тук под „сърце-
то" не се разбира органът на кръвооб-
ращението, а източникът на подли
подбуди и Желания. Този орган на чо-
вешката морална природа се изявява:
първо, чрез нечисти мисли; после, с
покварени думи; и накрая, с подли дейс-
твия.
15:19, 20 Някои от нещата, които
оскверняВат чоВека, са злите помис-
ли, убийствата, прелюбодеянията,
блудствата, краЖбите, лъжесвиде-
телствата и богохулствата (тази
дума В гръцкия език означава също и
оскърбление на други хора).
фарисеите и книЖниците проявя-
ват изключителна бдителност по от-
ношение на външното (например те са
педантично строги при съблюдаване
на ритуала за измиване на ръцете), но
техният вътрешен Живот е замърсен.
Те са силно напреднали в знанията си
за незначителните подробности и сил-

107

Mameii 15

но изостанали В знанията си за Вадени-
те и главните неща. Смеят да крити-
куват учениците на Христос, че не
спазват неВдъхноВени от Бога преда-
ния и едновременно с това да загоВор-
ничат за убийството на БоЖия Син,
както и да носят целия списък от гре-
хове, споменати в 19 cm.
Е. Господ благославя една езичница
заради вярата й (15:21-2)
15:21, 22 Исус се оттегля в земите на
Тир и Сидон при Средиземно море. До-
колкото е известно, това е единстве-
ният случай от Неговото обществено
слуЖение, когато излиза извън грани-
ците на Израел. Тук, във финикия, ед-
на ханаанка Го помолва да излекува
дъщеря и, която е обхваната от бесо-
ве.
Фактът, че Жената не е к>дейка, а
езичница, е много ваЖен. Тя е потомка
на ханаанците, едно безнравствено
племе, което Бог осъЖда на унищоЖе-
ние. Вследствие на неподчинението на
Израел някои от тях остават Живи
след нападението на Ханаан при Исус
Навиев. Жената явно е потомка на
оцелелите. Като езичница тя не моЖе
да се ползВа от БоЖията благодат,
от която се ползВа избраният БоЖий
народ на земята. Тя е чуЖденка, без
никаква надеЖда. Това нейно полоЖе-
ние не и дава праВо да иска каквото и
да било от Бога или от Неговия Ме-
сия.
Когато отива при Исус, ханаанката
използва обръщението „Господи, Сине
ДаВидоВ", което се използва и от
кздеите, когато говорят за Месията.
Въпреки че Исус е наистина Давидов
Син, нито един езичник не е имал пра-
во да се обръща към Него по този на-
чин. Затова първоначално Той не ii от-
говаря.
15:23 В този момент идват учени-
ците Му и започват да Го увещават
да я отпрати - за тях тя е една до-
садница. За Него обаче Жената е един

добре дошъл пример за вяра и един съд,
в който Исус ще излее Своята милост
и той ще засвети. Но най-напред Той
трябва да докаЖе и изпита нейната
вяра!
15:24, 25 Затова Господ й напомня,
че е изпратен тук до загубените овце
от „израилеВия дом", а не до езични-
ците, а още по-малко до ханаанците.
Тя не се обезсърчава от Неговия явен
отказ. Без да споменава този път об-
ръщението „Сине Давидов", Жената
продълЖава да Му се моли, покланяйки
Му се като на Господ: „Господи, по-
могни ми!" Ако не моЖе да дойде при
Него като logeuka при своя Месия, тя
моЖе да дойде като създание при своя
Създател.
15:26 За да изпита още повече нейна-
та вяра, Исус й казва, че Той няма да
направи добре, ако престане да храни
СВоите еврейски деца, за да нахрани
нееврейските кученца. Ако тези думи
ни прозвучат грубо, трябва да си
спомним, че тяхното предназначение,
както и това на хирургическия скал-
пел, е да лекуват, а не да раняват. Же-
ната наистина не е била еврейка. Юде-
ите са гледали на езичниците като на
улични кучета, дебнещи по улиците да
им хвърлят някоя троха за ядене. Още
повече че Исус използва тук умали-
телната дума за кученца лкзбимци.
Въпросът се състои в това, дали тази
Жена ще признае, че не е достойна да
получи и най-малката от Неговите
милости?
15:27 Нейният отговор е удивите-
лен. Тя напълно се съгласява с Негово-
то определение за нея. Заемайки мяс-
тото на недостойна езичница, тя се
оставя изцяло на Неговата милост,
лк»бов и благодат. Нейните думи мо-
гат да се перифразират така: „Ти ей
прав! Аз съм само едно от тези малки
кученца под масата. Но забелязвам, че
на пода понякога падат трохи от ма-
сата. Няма ли да ми позволиш да си
взема от тези трохи? Зная, че не зас-

108

Mameu 15,16

луЖавам да излекуВаш дъщеря ми, но
Те умолявам да направиш това за едно
от ТВоите недостойни създания."
15:28 Исус я поздравява за голямата
й вяра. НегоВите собствени невярва-
щи деца не са гладни за хляб, но ето че
едно „самопризнало се" кученце Го мо-
ли за него. Вярата на Жената е възнаг-
радена и дъщеря ii веднага оздравява.
Изцелението на дъщерята на тази
езичница от разстояние е преобраз на
Неговото сегашно слуЖение, когато
Той седи от дясно на Бога и дарява ду-
ховно изцеление на езичниците, от-
тегляйки благоволението Си от СВоя
дребен народ.
Ж.Исус изцеляба големи мноАества
от хора (15:29-31)
В Марко 7:31 ние научаваме, че Господ
напуска Тир, отива на сеВер до Сидон,
после пресича река Йордан на к>г и
продължава още на 1ог през Декаполс-
ката област. Там, близо go Галилейс-
кото езеро, Той изцерява куци, слепи,
неми, сакати и много други болни.
Удивеният народ прославя „Израиле-
вия Бог". Много е вероятно това да
са били езичници, Живеещи в съседство
до Израел. Хората, които свързват
Исус и Неговите ученици с Израел,
правилно решават, че Този, Който из-
вършва Своите дела сред тях, е Бо-
гът на Израел.
3. Изхранването на четирите
хиляди (15:32-39)
15:32 Невнимателни (или критично
настроени) читатели често смесВат
тази случка с нахранВането на петте
хиляди души и обвиняват Библията, че
била пълна с повторения, противоре-
чия и погрешни изчисления. Всъщност
тези два случая са напълно откъснати
един от друг и no-скоро се допълват,
отколкото противопоставят.
След като от три дни са с Господа,
хората са свършили храната. Той не
иска да ги пусне да си Вървят гладни,

защото моЖе да се случи да им прима-
лее по пътя.
15:33, 34 И отново учениците са
безсилни да се справят с нахранването
на такова огромно мноЖество от хо-
ра. Този път те имат само седем хля-
ба и няколко дребни риби.
15:35, 36 Както и в случая с петте
хиляди души, Исус първо разпределя
хората да седнат, благодари, разчуп-
ва хляба и рибите и ги дава на учени-
ците Си да ги раздадат. Той изчаква
учениците Си да направят, каквото
могат, после се намесва и извършава
онова, което не могат.
15:37-39 След като хората се наси-
щат, остават седем големи кошници
с храна в поВече. Нахранените са че-
тири хиляди мъзке освен Жените и
децата.
В следващата глава ще Видим, че
статистическите данни от двете чу-
деса с нахранВането са много ваЖни
(16:8-12). Всяка подробност в Библия-
та носи някакво значение. След като
разпуска тълпата, Господ се качва в
ладията и отива в Магадан на запад-
ния бряг на Галилейското езеро.
И. Квасът на фарисеите и садукеите
(16:1-12)
16:1 фарисеите и садукеите, тради-
ционни противници помеЖду си в тео-
логическите спорове, са представите-
ли на две крайни учения. Тяхната
враЖдебност обаче веднага изчезва,
когато им се налага да си сътрудни-,
чат при постигането на общата и за
двете групи цел - залавянето на Спа-
сителя. За да Го изпитат, този път
те искат от Него „да им покаЖе зна-
мение от небето". По някакъв начин,
който на нас не ни е съвсем ясен, те се
опитват да Го подмамят да изпадне в
компрометиращо полоЖение. С молба-
та си да им покаЖе „знамение от не-
бето" те вероятно искат да открият
някакъв противоположен източник на
Неговите чудеса. А моЖе би са търсе-

109

Mameu 16

ли някакъв свръхестествен знак на не-
бето, защото Всички чудеса на Исус са
извършени на земята: дали Той моЖе
да Върши също и чудеса на небето?
16:2,3 Исус отговаря, като използва
един пример с небето. Когато небето
е червено през вечерта, всички предс-
казват, че времето на другия ден ще
бъде хубаво. Ако небето е заплаши-
телно червено на сутринта, те зна-
ят, че времето през деня ще бъде бур-
но.31 Тези хора умеят да тълкуват
признаците на небето, но не умеят да
тълкуват признаците на времената.
Кои са тези признаци? Най-напред
тоВа, че се е появил пророкът - вес-
тител на идването на Месията, в ли-
цето на Йоан Кръстител. Освен тоВа
в тяхно присъствие са извършени де-
ла, които никой друг не бил вършил до-
тогава - чудеса, отдавна предречени
за Месията. Друг признак на Времена-
та е явното отхвърляне на Месията
от юдеите и разпространението на
евангелието сред езичниците. Всичко
това е изпълнение на предсказанията
от СЗ. Въпреки тези неопровержими
доказателства фарисеите и cagykeume
нямат усещане за съдбовността на
момента, нито за изпълнението на
предсказанията.
16:4 С молбата си за още знамения в
един момент, в който Самият Господ
стои пред тях, фарисеите и cagykeume
показват себе си като „зъл и прелк)бо-
деен род". Повече те няма да получат
никакво друго знамение, освен знаме-
нието на пророк Йона. Както беше
обяснено в белеЖките към 12:39, тук
става въпрос за възкресението на
Христос на третия ден. Злият и пре-
лк)бодеен род ще разпъне своя Месия
на кръст, но Бог ще Го въздигне от
мъртвите. ТоВа ще бъде знамение за
съдбата на всички, които откаЖат да
Му се поклонят като на законен Влас-
телин.
Случката завършва със следните
страшни думи: „И остави ги и си

отиде." Скритият духовен смисъл на
това изречение е ясен за всички.
16:5, 6 Учениците отиват при Гос-
пода на източния бряг на езерото, но
забравят да вземат със себе си храна.
Когато Исус още с първите си думи ги
предупреждава да се пазят от кваса
на фарисеите и cagykeume, me си мис-
лят, че Той им казва да не ходят за
храна при тези юдейски водачи. Тъй
като вниманието им е заето от ми-
сълта за храна, учениците приемат
думите на Исус буквално и не разби-
рат духовното значение на урока, кой-
то Той им преподава.
16:7-10 Тук ние виЖдаме, че те про-
дълЖават да се тревоЖат за храна,
без да осъзнават, че сред тях е Този,
Който нахрани петте и четирите хи-
ляди. Затова Исус отново им напомня
за чудесата с нахранването на гладни-
те. Урокът, който им се преподава,
засяга въпросите на боЖествената
аритметика и изобретателност, за-
щото ние виЖдаме, че колкото по-
малкб храна използва Исус, толкова
повече хора нахранва и толкова повече
храна остава. Когато има само пет
хляба и две риби, Той нахранва повече
от пет хиляди души и Му остават
дванадесет коша с храна. С малко по-
вече хлябове и риба той нахранва пове-
че от четири хиляди души и Му оста-
ват само седем пълни кошници. Ако
ние оставим нашите ограничени ре-
сурси на Негово разполоЖение, Той мо-
Же да ги умноЖи обратно пропорцио-
нално на първоначалното им количес-
тво. „И малкото е много, ако Бог раз-
полага с него."
Вместо „кошове", в които се слага
останалият хляб при първото чудо,
при второто чудо се използва думата
„кошници"32. Смята се, че седемте
кошници, В които се слага останалият
хляб при Второто чудо, са по-големи
от дванадесетте коша от първото
чудо. Но поуката, която леЖи в осно-
вата и на двете чудеса, е следната:

110

Mameu 16

трябва ли да се страхуваме от глада и
нуЖдата, когато сме свързани с Този,
у Когото леЖат безкрайните запаси и
власт?
16:11, 12 Когато говори за кваса на
фарисеите и садукеите, Господ няма
предвид хлебния квас, а злото им уче-
ние и поведение. В Лука 12:1 квасът на
фарисеите се нарича лицемерие. Те
казват, че спазват БоЖието Слово в
най-тънки подробности, но тяхното
послушание е само показно и външно.
Дълбоко под повърхността те са зли
и покварени.
Квасът на садукеите е рационализ-
мът. Те са носители на свободомисли-
ето по онова време, също както либе-
ралите в наши дни. Тяхното мислене
представлява една система от съмне-
ния и отрицания. Те отричат същест-
вуването както на ангелите, така и
на духовете. Според тях няма възкре-
сение на тялото, нито безсмъртие на
душата, нито вечно осъЖдение. Ако
му се позволи, този квас от скептици-
зъм моЖе да се разпространи и да про-
никне навсякъде - също като хлебният
квас.
X. Исус подготвя учениците си
(16:13-17:27)
А. Голямото признание на Петър
(16:13-20)
16:13, 14 Град Кесария Филипова е на
около двадесет и пет мили на север
от Галилейско море и на пет мили на
изток от река Йордан. Когато Исус
стига до околните на града села (Мар-
ко 8:27), става едно събитие, което се
смята от всички за връхна точка в
Неговото слуЖение като Учител. До
този момент Той наставлява учени-
ците Си как най-вярно да разбират
Неговата Личност. След като успява
да направи това, Той решително на-
сочва лицето Си по пътя към кръста.
В началото Исус пита учениците
Си да Му каЖат какво говорят хора-

та за Него - според тях кой е Той?
Отговорите вклк>чват различни лич-
ности - като се започне от Йоан
Кръстител и се стигне до Илия или
Еремия, или някой от другите проро-
ци. За средния човек Той е един от
многото: добър, но не Най-добрият;
велик, но не Най-великият; пророк, но
не Пророкът. Това мнение никога не
моЖе да бъде правилно. То униЖава
Исус, отдавайки Му много малко сла-
ва. Ако Той е считан само за един от
многото, все едно че е считан за из-
мамник, тъй като Той твърди, че е
равен на Бог Отец.
16:15, 16 Затова Исус сега пита уче-
ниците Си: „Но според както вие каз-
вате, Кой съм Аз?" Този въпрос пре-
дизвиква историческото признание на
Симон Петър „Ти си Христос, син на
Живия Бог". С други думи, Исус е из-
раелският Месия и БоЖий Син.
16:17, 18 Тук нашият Господ произ-
нася благословия върху Симон, сина на
Йона. Рибарят не е дошъл до това
заклк>чение 6 резултат на усилията на
собствения си интелект или на при-
родната си мъдрост: то му е било от-
крито по свръхестествен начин от
Бог Отец. Но Синът също има да ка-
Же на Петър нещо ваЖно. И така,
Исус добавя: „Пък и Аз ти казвам, че
ти си Петър и на тая канара ще сьг-
радя Моята църква; и портите на
ада няма да и надделеят." Всички зна-
ем, че това е най-оспорваният от
всички стихове в Евангелието. Проб-
лемът е кой или какво е канарата?
Част от този проблем възниква и по^
ради това, че гръцките думи за Петър
и за скала си приличат по звучене, но
се различават по значение. Първата
дума, petros, означава камък или клате-
ща се скала; втората, petra, означава
скала или no-скоро скална издатина.
Така че думите на Исус могат да бъ-
дат следните: „...ти си Петър (ка-
мък) и на тая скала ще съградя Моя-
та църква." Той не иска да каЖе, че

111

Mameu 16

ще съгради СВоята църкВа Върху ка-
мък, а Върху скала.
Ако Петър не е скала, тогава какбо
е? В този контекст яВно отговорът
на този Въпрос е, че скалата е призна-
нието на Петър, че Христос е Синът
на Живия Бог, истината Върху която е
основана църквата. В Еф. 2:20 се каз-
Ва, че църквата е съградена върху Исус
Христос, Който е нейният крайъгълен
камък. Твърдението, че ние сме изгра-
дени върху основата на апостолите и
пророците, няма предвид толкова са-
мите тях, колкото основата, положе-
на В техните учения, която е Господ
Исус Христос.
Исус се сравнява със Скала и в 1 Кор.
10:4. В тази връзка Морган ни припом-
ня нещо, което много моЖе да ни по-
могне:
„Спомнете си, че Исус говори на ев-
реи. Ако проследим преносната упот-
реба на думата „скала" в староеврейс-
ките Свещени Писания, ще открием,
че тя никога не се е употребявала във
връзка с човека, а винаги във връзка с
Бога. Затова и тук, в Кесария филипи,
Исус не казва, че църквата ще се съгра-
ди върху Петър. Господ не си играе със
символичното значение на думите.
Той взима староеврейския пример със
скалата - който винаги е бил символ
на БоЖеството - и казва следното:
„Върху Самия Бог, върху Христос, Сина
на Живия Бог, Аз ще съградя Моята
църква!"33
Петър никога не говори за себе си
като за основа на църквата. Той два
пъти говори за Христос като за Ка-
мък (Деян. 4:11, 12; 1 Петр. 2:4-8), но
там значението на думата е различно
- камъкът е „глава на ъгъла", не осно-
Ва.
„Ще съградя Моята църква." Това
е първото споменаване на църквата в
Библията. Тя не е съществувала в СЗ.
Не е съществувала и в момента на из-

ричането на тези думи. Църквата се е
образувала 6 деня на Петдесетница и
се състои от всички хора, които иск-
рено вярват в Христос, без значение
дали те са евреи или неевреи. Това е
едно ясно обособено общество, извес-
тно като тялото и невястата на
Христос, с уникално боЖестВено приз-
Вание и съдба.
ЕдВа ли моЖем да очакВаме темата
за църквата да се въведе в Евангелие-
то от Матей, където най-ваЖни са
темите за Израел и небесното царст-
во. Периодът на църквата (един до-
пълнително появил се период), който
продълЖава до момента на Грабване-
то й от Христос, идва след периода на
отхвърляне на Христос от Израел.
След това Господ отново ще възста-
нови отношенията Си с народа на Из-
раел. Затова ВъвеЖдането на църква-
та тук като следващ етап В Негова-
та диспенсационна програма е напълно
подходящо.
„Портите на ада няма да й надде-
леят." Това твърдение моЖе да се раз-
бере по два начина. От една страна,
портите на ада могат да упраЖняват
непрекъснат натиск Върху църквата,
но той ще бъде неуспешен: църквата
ще устои на Всички негови атаки. Въз-
моЖно е обаче църквата да отговори
на нападението и да излезе от него ка-
то победител. И В двата случая сили-
те на смъртта ще бъдат победени от
изменението на Живите християни и
от възкресението на мъртвите В
Христос.
16:19 Думите „ще ти дам клкшове-
те на небесното царство" не означа-
ват, че Исус дава власт на Петър да
отваря вратите на царството на не-
бето. Тук Той говори за небесното
царство на земята - онзи кръг от
вярващи, които твърдят, че са верни
на Царя; всички хора, които се смя-
тат за християни. Щом има клк>чове,
значи има и вход или Врата. КлкзчоВе-
те, които отварят вратата на Външ-

112

Mameii 16

ния кръг на царството, са изброени
ВъВ Великото поръчение (Мат. 28:19):
тоВа са клкковете на създаването на
ученици, на кръщението и на обучение-
то. (Кръщението не е задължително
условие за спасението, но то предс-
таВляВа един въвеЖдащ ритуал, с кой-
то хората публично признават своята
преданост на Царя.) За пръв път Пе-
тър използва клкзчовете в деня на
Петдесетница. Те не му.се дават само
на него, а чрез него и на всички оста-
нали ученици (ВЖ. Мат. 18:18, където
същото обещание се дава на Всички).
„Каквото върЖете на земята, ще
бъде вързано на небесата; и каквото
развърЖете на земята, ще бъде раз-
Вързано на небесата." Някои хора
тълкуват този и съответния на него
текст от Йоан 20:23 като пасаЖи, ко-
ито дават право на Петър и на него-
Вите евентуални приемници да проща-
ват грехове. Ние смятаме, че това не
е възмоЖно, тъй като само Бог моЖе
да прощава грехове.
Тези думи могат да се разбират по
два начина. От една страна, те могат
да означават, че апостолите имат
власт да „обвързват" или да „развърз-
ват" човека със или от неговия грях -
нещо, което ние нямаме Власт да пра-
вим днес. Например Петър обвързва
Анания и Жена му Сапфира с техните
грехове, така че те биват наказани с
незабавна смърт (Деян. 5:1-10), дока-
то филип освобоЖдава наказания мъЖ
от последствията на греха му, защо-
то човекът се покайва (2 Кор. 2:10).
От друга страна, стихът моЖе съ-
що да означава, че това, което апос-
толите завързват или осВобоЖдаВат
на земята, трябва вече да бъде забър-
зано или освободено в небесата. Така
например Райри пише, че „небето, а не
апостолите, Върши самото свързване
или освобоЖдаване; апостолите само
го провъзгласяват"34.
Единственият Валиден начин за при-
лоЖение на стиха днес е декларативна-

та му употреба. Когато един грешник
се покае искрено за своите грехове и
приеме Исус Христос за Господ и Спа-
сител, християнинът моЖе да потвър-
ди, че греховете на този човек са
простени. Когато един грешник отх-
върли Спасителя, християнинът моЖе
да потвърди, че греховете му си оста-
ват върху него. Уилиям Кели пише
следното: „Винаги, когато църквата
действа в името на Господа и наисти-
на изпълнява неговата Воля, БоЖият
печат утвърЖдава нейните дейст-
вия."
16:20 И отново ние четем, че Гос-
под Исус заповядва на учениците Си
да не казват на никого, че Той е Ме-
сията. Той знае, че заради неВерието
на Израел нищо добро няма да излезе
от тоВа разкритие. Всяко популярно
дВиЖение за издигането Му за Цар мо-
Же да причини само Вреда: такова едно
ненавременно Въстание ще бъде Жес-
токо потушено от римляните.
Стк>арт, който смята, че този
текст белеЖи поВрат 8 слуЖението
на Христос, пише така:
„Денят в Кесария Филипова предс-
тавлява повратен момент в Еванге-
лията. От това място нататък по-
токът на събитията започва да тече
в друга посока. Течението на популяр-
ността, което в ранните дни на слу-
зкението на Исус изглежда способно да
Го изведе до престола, остава далече
назад. Посоката на събитията започва
да Го тласка все по-близо до кръста.
При Кесария Исус като че ли стои на
водораздел - на билото на един хълм,
откъдето се вшкда както пътят, из-
вървян от Него до този момент, така
и тъмният и заплашителен път, кой-
то Го очаква оттук насетне. Той отп-
равя един последен поглед към все още
блуждаещите светлини на щастливи-
те дни, след което извръща лице и пое-
ма пътя на сенките, чиято посока со-
чи към Голгота. "35

113

Mameu 16

Б. Исус подготвя учениците Си за
Своята Смърт и Възкресение
(16:21-23)
16:21 Сега, след като учениците са
разбрали, че Исус е Месията, Синът
на Живия Бог, те Вече са готоВи да чу-
ят от Него и първото Му предсказа-
ние за НегоВата смърт и Възкресение.
Сега Вече те знаят, че Неговият план
никога няма да се провали, че те са от
страната на Победителя и че победа-
та е сигурна, каквото и да се случи.
Така че Господ съобщава новината на
подготвени сърца. Той им казва, че
трябва да отиде в Ерусалим, да пос-
трада много от религиозните водачи,
да бъде убит и да възкръсне на тре-
тия ден. Предсказанието е такова, че
моЖе да предопредели съдбата на кое-
то и да е двшкение - с изклкзчение на
последната част: трябва... да възк-
ръсне на третия ден. Това го прави
съвсем различно!
16:22 Петър е изпълнен с Възмуще-
ние при мисълта, че неговият Учител
трябва да изтърпи всичко тоВа. ХВа-
щайки Исус с Желание да препречи пъ-
тя Му, той изразява своя протест с
думите: „Бог да Ти се смили, Господи;
това никак няма да стане с Тебе."
16:23 Господ Исус отговаря на думи-
те на Петър с укор. Той е дошъл на
този свят именно за да умре за греш-
ниците. Всяко нещо или всеки човек,
който Му пречи да изпълни тази цел,
противоречи на БоЖията воля. Зато-
ва Исус казва на Петър: „Махни се
зад Мене, Сатано; ти си Ми събла-
зън; защото не мислиш за БоЖиите
неща, а за човешките." Когато нари-
ча Петър Сатана, Исус не иска да ка-
Же, че апостолът е обзет от бесове
или че е завладян от Сатана. Той само
казва, че действията и думите на Пе-
тър са такива, каквито могат да се
очакват от Сатана (чието име озна-
чава „противник"). Със своето възму-

щение Петър става пречка на Спаси-
теля.
Всеки християнин е призован да Взе-
ме своя кръст и да последва Господ
Исус, но винаги когато тоЗи кръст се
изправи пред него на пътя, се чува
един глас отВътре, който му казва:
„Махни го от себе си! Спаси се!" Поня-
кога и гласовете на обичани от нас хо-
ра също могат да се опитат да ни от-
клонят от пътя, който сме длъЖни да
следваме. В такива случаи трябва да
каЖем: „Махни се зад мен, Сатана! Ти
си ми пречка!"
В. Подготовка за истинско слуЖение
(16:24-28)
16:24 Сега Господ Исус ясно заявява
какво е необходимо да правиш, за да
станеш истински Негов ученик: да се
отречеш от себе си, да понесеш кръс-
та си и да Го следВаш. Да се отречеш
от себе си не е едно и също нещо като
самоотричането. ТоВа означава изця-
ло да оставиш себе си на Негово раз-
полоЖение, без да имаш претенции за
каквито и да било собствени права. Да
понесеш кръста означава да си готов
да понесеш срам, страдания и моЖе би
мъченичество в Негово Име; да умреш
за греха, за себе си и за света. Да Го
следваш означава да ЖиВееш, както
Той е ЖиВял - в смирение, бедност,
състрадание, лк>боВ, милост и всички
останали БоЖии добродетели.
16:25 Господ предвиЖда две пречки
по пътя на ученичеството. Първата
пречка е естественото Желание да
спасиш себе си от неудобства, стра-
дания, самота и загуба. Другата е Же-
ланието да забогатееш. Що се отнася
до първата, Исус ни предупреЖдава, че
всички, които изпълват Живота си със
задоволяване на егоистични Желания,
никога няма да намерят осъществява-
не. Тези, които всеотдайно посвеща-
ват Живота си на Него, ще намерят
смисъла на своето съществувание.

114

Mameii 16,17

Второто изкушение - Желанието да
станеш богат - е лишено от Всякаква
логика. „Представете си - казва Исус,
- че човек толкова забогатее, че ста-
не притежател на целия свят. Тази
луда гонитба на пари ще погълне цяло-
то му време и енергия и той няма да
има време да открие главната цел на
своя Живот. Какво ще го ползват
Всичките тези пари, ако той трябВа
да ги остави, когато умре, и остане с
празни ръце във вечността?" ЧоВек се
раЖда на този сВят за много по-ВаЖна
работа от трупането на пари. Него-
вото призвание е да представя инте-
ресите на своя Цар. Ако той пропусне
да направи това, той ще пропусне
Всичко. ВъВ 24 cm. Исус казВа на учени-
ците Си кое е най-страшното. ТоВа е
характерно за християнското учение -
още В началото човек знае най-лошо-
то; но също така човек никога не спи-
ра да открива нови и ноВи богатства
и благословения. Барнхаус изразява то-
ва по един прекрасен начин:
„След като човек знае кое е най-
страшното в Библията, не остава ни-
що скрито, което да моЖе да го изне-
нада. Всяко ново нещо, за което той
ще научи в този или следващия зкивот,
ще му донесе възторг. "36
16:27 Сега Господ посочва на Своите
славата, която идва след страдание-
то. Той гоВори за Своето Второ идва-
не, когато ще се завърне на земята за-
едно с ангелите Си В безпределната
слава на Своя Отец. Тогава Господ
ще възнагради онези, които Живеят
за Него. Единственият начин човек да
изЖиВее успешно сВоя ЖиВот е мисле-
но да се пренесе през Времето до този
Величествен момент, да разбере какво
ще бъде ВаЖно тогава и след това да
се стреми към него с Всички сили.
16:28 После Господ изказва удиви-
телното твърдение, че има някои от
стоящите там при Него, които няма

да вкусят смърт, преди да Го видят
да идва в царството Си. Проблемът
е в това, че всички онези ученици са
вече мъртви, а Христос все още не е
дошъл в сила и слава, за да установи
царството Си. Проблемът обаче се
разрешава, когато свърЖем този стих
с първите осем стиха от следващата
глаВа, които ни дават обяснение на за-
гадъчното твърдение. Тези стихове
описват събитието на планината на
Преображението. Там Петър, Яков и
Йоан ВиЖдат как Исус се преобразява
пред тях. Всъщност те са облагоде-
телствани да видят още тогава обра-
за на Христос в славата на Неговото
царство.
Ние имаме Всички основания да разг-
леЖдаме преображението на Христос
като преобраз на Неговото идещо
царство. Петър говори за събитието
като за „силата и пришествието на
нашия Господ Исус Христос" (2 Петр.
1:16). Тази сила и пришествие на Гос-
под Исус се отнасят до Неговото
Второ идване. Йоан също говори за
случката на планината като за време-
то, когато „... видяхме славата Му,
слава като на Единородния от Отца"
(Йоан 1:14). При Своето Първо идване
Христос бе подлоЖен на униЖение; при
Своето Второ идване Той ще бъде
увенчан със слава. По този начин пред-
сказанието от 28 cm. бе изпълнено на
планината. Петър, Яков и Йоан виЖ-
дат Човешкия Син не като скромен
Назарей, а В славния Му образ на Цар.
Г. Подготвяне на учениците
за времето на слабата:
преображението (17:1-8)
17:1, 2 Шест дни след случилото се В
Кесария Филипова, Исус заВеЖда Фи-
лип, ЯкоВ и Йоан на една висока плани-
на В Галилея. Много тълкуватели при-
дават особено значение на тези шест
дни. Например Гейбелин казВа следно-
то: „Шест е числото на човека; а така

115

Mameu 17

също и числото на шестте работни
дни. След шест дена - след свършване-
то на работата и изтичането на деня
на човека - идва денят на Царя, идва
Царството."
Когато Лука казва, че преображени-
ето става „около осем дни" по-късно
(9:28), освен към изтеклите 6 дни той
явно вклкзчва и деня, който ги пред-
хожда, и деня, който ги следва. И тъй
като осем е числото на възкресение-
то, Лука напълно уместно свързва
царството с новото начало.
Петър, Яков и Йоан, които Спаси-
телят чувства по-близо до Себе Си,
получават правото да видят Христос
преобразен. До този момент славата
Му е забулена от телесното тяло. Се-
га Неговото лице и дрехи стават
блестящи като слънцето и ослепи-
телно бели. Така божествеността на
Исус получава своето видимо проявле-
ние също като божествения облак или
скинията в Стария Завет, които сим-
волизират Божието присъствие. Глед-
ката ни показва какъв ще бъде Господ
Исус, когато дойде за втори път, за
да установи царството Си. Тогава
Той няма вече да бъде жертвения Аг-
нец, а ще дойде като Лъва от Юдово-
то племе. Всички, които Го видят, ще
го разпознаят незабавно като Божий
Син, Цар на царете и Господар на гос-
подарите.
17:3 На планината се появяват Мой-
сей и Илия и разговарят с Христос за
Неговата предстояща смърт в Еруса-
лим (Лука 9:30, 31). Мойсей и Илия мо-
гат да се приемат като представите-
ли на светиите от СЗ. Ако решим, че
Мойсей представлява Закона, а Илия -
пророците, можем да приемем, че и
двете части на СЗ сочат към страда-
нията на Христос и към славата, коя-
то ще ги последва. Трети начин на
тълкуване на това събитие е, че Мой-
сей, който отива на небето, след като
умира, представлява всички онези, ко-
ито ще бъдат възкресени от мъртви-

те, за да влязат в хилядолетното цар-
ство, докато Илия, който е бил граб-
нат на небето, представлява тези, ко-
ито ще бъдат грабнати в небесното
царство.
Учениците Петър, Яков и Йоан
представляват светиите от НЗ като
цяло. Освен това те олицетворяват
онзи верен остатък от еврейския на-
род, който ще живее при Второто
пришествие и ще влезе в царството
заедно с Христос.
Множеството от хора в подножие-
то на планината (14 cm., cp. c Лука
9:37) се приема като символ на езични-
ците, които също ще споделят бла-
гословенията на хилядолетното гос-
подство на Христос.
17:4, 5 Случилото се дълбоко раз-
търсва Петър, който истински чувс-
тва съдбовността на събитието. В
желанието си да улови величието на
момента той, без да се замисли, пред-
лага да се издигнат три паметни ски-
нии или палатки - една за Исус, една
за Мойсей и една за Илия. Петър пра-
вилно поставя Исус на първо място,
но прави грешка, като не Му отдава
никакво превъзходство пред останали-
те двама. Исус не е един от трима
равни по ранг, а Господ над всички. За
да покаже това Бог Отец покрива
всички с със светъл облак и заявява:
„Този е Моят възлк)бен Син, в Кого-
то е моето благоволение, Него слу-
шайте." В царството Исус ще бъде
насравнимият върховен Монарх и Не-
говото Слово ще бъде решаващо. Та-
кова То трябва да бъде и в сърцата на
Неговите последователи днес.
17:6-8 Зашеметени от облака на сла-
вата и от гласа на Бога, учениците
падат по лице, но Исус им казва да
станат и да не се страхуват. Когато
се изправят, те вече не Вшкдат нико-
го другиго, освен Исус. Така ще бъде и
в царството - Господ Исус ще бъде
„цялата слава в земята на Емануил".

116

Mameii 17

Д. Разговорът за предвестника
(17:9-13)
17:9 На слизане от планината Исус на-
реЖда на учениците Си да не казВат
какВо са Видели, докато Той не Възк-
ръсне от мъртвите. Юдеите, които с
огромно нетърпение очакват някой да
ги освободи от римското Владичест-
во, биха Го приветствали като Осво-
бодител от игото, но не биха Го по-
Желали като Спасител от греха. Как-
то и да се погледне, Израел беше отх-
върлил своя Месия и нямаше никакъв
смисъл да казват на logeume за това
видение на славата на Месията. След
възкресението те ще могат да разп-
ространят вестта по целия свят.
17:10-13 Учениците току-що видяха
една предварителна картина на идва-
нето на Христос в сила и слава. „Но
нали Неговият предшественик все
още не се е появил? Нали - според
предсказанието на Малахия - преди
идването на Месията трябва да дой-
де Илия (Мал. 4:5, 6)?" - питат учени-
ците Исус. Господ им отговаря, че
Илия наистина трябва да дойде първо
- като възстановител на всичко, и
след това обяснява, че Илия вече е до-
шъл. Явно Той има предвид Йоан
Кръстител (8Ж. 13 cm.). Йоан не е
Илия (Йоан 1:21), но е дошъл „в духа и
силата на Илия" (Лука 1:17). Ако Из-
раел беше приел Йоан и неговото пос-
лание, той щеше да изпълни ролята,
която пророците предсказаха за Илия
(Мат. 11:14), но народът на Израел не
осъзна ваЖността на мисията на Йо-
ан и се отнесе към него, както му бе-
ше удобно. Смъртта на Йоан беше
предварителен знак за това, което ще
се случи с Човешкия Син. Те отхвърли-
ха вестителя и щяха да отхвърлят и
Царя. След обяснението на Исус уче-
ниците разбират, че Той говори за Йо-
ан Кръстител.
Ние смятаме, че имаме всички осно-
вания да Вярваме, че преди Второто

пришествие на Христос ще се появи
пророк, който ще подготви Израел за
идването на Царя. Дали това ще бъде
самият Илия или някой друг, който ще
изпълни същата слуЖба, е почти не-
възмоЖно да се каЖе.
Б. Подготовка за слуЖение
чрез молитва и пост (17:14-21)
Животът не се състои само от съби-
тия, преЖивени на върха на планина-
та. След моменти на духовно извися-
ване идват дни и часове на напреЖение
и труд. Идват времена, когато тряб-
ва да слезем от планината и да рабо-
тим в низината на човешките нуЖди.
17:14, 15 В подноЖието на планина-
та един разстроен баща чака Спаси-
теля. Той коленичи пред Него и пла-
менно Го моли за изцеление на своя об-
хВанат от бяс син. Синът му страда
от силни епилептични припадъци, от
които понякога „пада 8 огън и често
Във Водата", така че освен нещастие-
то, често има и изгаряния или бива по-
луудавен. Този човек е класически при-
мер за страданията, причинени от Са-
тана, най-Жестокият от всички над-
зиратели.
17:16 Бащата вече е бил при учени-
ците за помощ, но е научил само, че
„помощта на човека е напразна". Те са
били безсилни да излекуват сина му.
17:17 „О, роде, невярващ и извра-
тен, докога ще бъда с вас? Докога ще
ви търпя?" - казва Исус на Своите
ученици. Те нямат вярата да излеку-
ват епилептично болното момче и в
това отношение са като Всички други
к>деи по оноВа Време - невярващи и из-
вратени.
17:18 Веднага щом довеЖдат епилеп-
тичното момче, Исус смъмря бяса и
страдалецът незабавно е изцелен.
17:19, 20 Озадачени от своята без-
помощност, учениците молят Исус
насаме да им обясни случая. В отгово-
ра Си Той им казва направо, че причи-
ната е в тяхното неверие. Ако те

117

Mameu 17

имаха Вяра колкото синапоВо зърно
(най-малкото зърно), моЖеха да запо-
Вядат на планината да бъде хвърлена
в морето и това щеше да стане. Нека
поясним обаче, че истинската Вяра се
основава на заповед или обещание от
Бога. Очакването на изпълнението на
някой зрелищен номер само за да се
удовлетвори някоя твоя лична при-
щявка, не е Вяра, а самонадеяност. Но
ако Вярващият бъде насочен от Бога
или получи запоВед да напраВи нещо
то той моЖе да бъде сигурен, че по чу-
ден начин ще бъдат преместени пла-
нини от трудности. Няма нищо невъз-
можно за онези, които вярват в Хрис-
тос.
17:21 „А тоя род не излиза освен с
молитва и пост." Това изречение е из-
пуснато в РИСПБ u в повечето съвре-
менни Библии, защото липсва в много
от ранните ръкописи. Но то присъст-
ва в повечето ръкописи и подхоЖда на
контекста като цяло, който третира
един изклктително труден проблем.
Ж. Исус подготвя учениците Си за
предателството (17:22,23)
И отново без излишна драматичност
и фанфари Господ Исус предупреждава
Своите ученици, че ще бъде убит. И
отново думите Му завършват с обе-
щание за реабилитиране и победа: „... и
на третия ден ще бъде възкресен."
Ако Господ не беше казал за Своята
смърт предварително, учениците щя-
ха да бъдат напълно разочаровани, ко-
гато това се случеше. Една унизител-
на и мъченическа смърт изобщо не съ-
ответстваше на техните очаквания
за Месията.
И така, учениците се наскърбяват
твърде много, че Исус ще ги напусне и
ще бъде убит. Те чуват цялото предс-
казание за Неговите мъки, но изглеЖ-
да изпускат обещанието за Неговото
Възкресение.

3.    Петър и Неговият Учител пла-
щат своя данък (17:24-27)
17:24, 25 В Капернаум събирачите на
данъка за храма питат Петър дали
Неговият Учител си е платил двете
драхми, които събират за поддърЖа-
нето на храма. Петър отговаря с
„Да". Вероятно заблуденият ученик
иска да спести на Исус тази гриЖа.
Това, което следва, ни показва колко
е всемогъщ нашият Господ. Когато
Петър се прибира Вкъщи, Исус го заго-
варя, преди още да е казал каквото и
да било. „Какво мислиш, Симоне?
Земните царе от кои събират данък
или налог? От своите ли хора, или от
чуЖденците?" Въпросът трябва да се
разгледа в контекста на тогавашно-
то време. По онова време всеки владе-
тел облагал поданиците си с данъци,
за да поддърЖа царството и семейст-
вото си, но неговото собствено се-
мейство не плащало данъци. При съв-
ременната форма на управление всич-
ки - включително и владетелят, и не-
говото семейство - се облагат с данъ-
ци.
17:26 Петър отговаря съвсем пра-
вилно, че владетелите събират данъ-
ци от чуЖденците, след което Исус
прави заклкзчението, че „своите им са
свободни". Проблемът е в това, че
храмът е БоЖи дом. Когато Исус, Бо-
Жият Син, плаща данък за поддърЖа-
нето на този храм, Той все едно пла-
ща данък на Себе Си.
17:27 Вместо да създава излишно
напреЖение, Господ се съгласява да
плати данъка. Но откъде пари? Никъ-
де не пише, че Исус лично е носел пари.
Тогава Господ изпраща Петър до Га-
лилейското езеро и му казва да донесе
първата риба, която хване. В устата
на тази риба има една монета или
един статир, който Петър моЖе да
използва, за да плати данъка - половин
статир за Господ Исус и половин за
самия него.

118

Mameu 17,18

Поразяващото чудо, разказано с въз-
моЖно най-голяма сдържаност, ясно
показва Всемогъщието на Христос.
Той знае точно коя от Всички риби В
Галилейското езеро има статир В ус-
тата си. Знае точно къде се намира
тази риба. И знае, че тя ще бъде пър-
вата риба, която Петър ще улови.
Ако случаят засягаше някой от Бо-
Жествените принципи, Исус нямаше
на плати данъка. Но за Него тоВа не е
бил морален проблем и затова Той е
предпочел да плати, отколкото да
съблазни някого. Като Вярващи ние не
сме свободни от закона. Но Въпреки
тоВа за неща, които не засягат мо-
рални въпроси, е по-добре да уваЖава-
ме съВестта на другите хора и да не
правим нищо, което ще ги съблазни.
XI. Царят наставлява учениците си
(18-20 гл.)
А.   Относно смирението (18:1-6)
18 гл. съдърЖа беседата на Господ
Исус върху величието и прощението.
В нея Той очертава принципите на по-
ведение на онези, които искат да бъ-
дат поданици на Царя на царството -
Христос.
18:1 Учениците винаги са си предс-
тавяли небесното царство като
златния Век на мира и благоденствие-
то. Сега те започват да си мечтаят
какви места да си поЖелаят в него.
Техният егоистичен дух намира израз
въб въпроса: „Кой е по-голям в небес-
ното царство?"
18:2,3 Исус отговаря, като използва
един Жив обект, за да онагледи урока
Си: взема едно малко дете и го слага
по средата, като казва, че хората
трябва да се обърнат и да станат
като малки деца, за да влязат в не-
бесното царство. Тук Той говори за
хората, които принадлеЖат към вът-
решния кръг на царството. За да бъ-
дем истински християни, ние трябва
да се откаЖем от всички мисли за соб-

ствено величие и да заемем ниското
полоЖение на едно дете. Това моЖе да
стане, когато ние признаем своята
греховност и недостойност и прие-
мем, че единствената ни надеЖда е
Исус Христос, и това трябва да про-
дълЖи през целия ни християнски Жи-
вот. Исус не иска да каЖе, че Негови-
те ученици не са спасени. Всички те, с
изклк)чение на Юда, вярват в Него и
затова са оправдани. Но те още не са
получили СВетия Дух като Личност,
Която да Живее вътре в тях, и затова
на тях им липсва истинското смире-
ние, което ние имаме днес (но не из-
ползваме както трябва). Те се нуЖда-
ят от преустройство на цялото тях-
но фалшиво мислене, така че то да
отговаря на нормите на царството.
18:4 Най-големият в царството е
онзи, който смири себе си като едно
малко дете. Очевидно нормите и цен-
ностите в небесното царство са на-
пълно противоположни на тези в све-
та. Нашият начин на мислене трябва
изцяло да се „преобърне" - ние трябва
да следваме Христос и в Неговите
мисли (фил. 2:5-8).
18:5 Тук Исус неусетно преминава
от сравнението с материалното дете
към сравнението с духовното дете.
Всеки човек, който приеме един от
Неговите скромни последователи в
Негово име, ще бъде възнаграден та-
ка, сякаш е приел Самия Господ. Това,
което се прави за ученика, се счита ка-
то направено за Учителя.
18:6 От друга страна, всеки, който
съблазни някой християнин да извърши
грях, си навлича голямо осъЖдение: „за
него би било по-добре да се окачеше на
врата му един воденичен камък и да
потънеше 6 морските дълбочини."
(Камъкът, за който става въпрос
тук, е толкова голям, че, за да бъде
повдигнат, е необходимо да се използ-
ва някое тоВарно Животно.) Много е
лошо да съгрешиш, но още по-лошо е
да подведеш някой друг вярващ да съг-

119

Mameu 18

реши. Това означава да унищоЖиш не-
говата невинност, да поквариш него-
вите мисли и да опетниш неговото
име. По-добре да умреш от насилстве-
на смърт, отколкото да се отнесеш
несериозно към чистотата на друг чо-
Век!
Б. Относно съблазните (18:7-14)
18:7 Исус продължава да обяснява, че
съблазните неизбеЖно ще дойдат.
Светът, плътта и дяволът са в един
общ сък>з, за да подвеЖдат към грях и
да извращават. Но когато един човек
стане проводник на силите на злото,
неговата вина ще бъде много голяма.
Затова Спасителят предупреждава
хората да се борят решително със
злото, като сами се Възпират и само-
дисциплинират да не изкушат или съб-
лазнят някое БоЖие дете.
18:8, 9 Без значение коя част от тя-
лото е съгрешила - ръката, кракът
или окото - по-добре да я Жертваш
под ноЖа, отколкото да я оставиш да
разруши БоЖието дело в Живота на
друг човек. По-добре да влезеш в Жи-
вота без крака или очи, отколкото да
запазиш всички части на физическото
си тяло, а да влезеш в ада. Господ не
казва, че някои християни ще бъдат
без крака или ръце 6 небето, а само
описва физическото състояние на ня-
кои от тях, когато напускат този
Живот, за да отидат в другия. Няма
съмнение, че нашето тяло след възк-
ресението ще бъде цяло и съвършено.
18:10 След това БоЖият Син пре-
дупреЖдава да не презираме „ни един
от тия малките", независимо дали е
дете или някой друг, който принадле-
Жи на царството. За да подчертае
колко са ваЖни те за Него, Той добавя,
че техните ангели стоят непрекъсна-
то В присъствието на Бога и гледат
лицето Му. Тук под „ангели" Вероятно
се разбира „ангели-пазители" (ВЖ. съ-
що ЕВр. 1:14).

18:11 Макар и да липсва в РИСПБ u
в повечето съвременни издания на
Библията, този стих, който обобщава
целта на мисията на нашия Господ, е
подходящ кулминационен завършек на
тази част от главата и освен това
присъствува в повечето стари ръко-
писи.37
18:12, 13 Тези „малките" са и обект
на спасителното слуЖение на лкзбя-
щия Овчар. Дори само една от стоте
Му овце да се заблуди, Той оставя де-
ветдесет и деветте, за да отиде да
търси изгубената, и не се връща, дока-
то не я намери. Радостта, която ов-
чарят изпитва, след като намери заб-
лудената овца, трябва да ни научи да
уваЖаваме и ценим Неговите „малки".
18:14 Те са ваЖни не само за ангели-
те и за Овчаря, но и за Бог Отец. Не е
по Неговата воля да загине нито един
от тия малките. Ако те са толкова
ваЖни, че занимават вниманието на
ангелите, на Господ Исус и на Бог
Отец, то ясно е, че ние никога не
трябва да ги презираме, независимо
от това, колко непривлекателни или
прости могат да ни изглеЖдат те.
В.   Относно отношението към съг-
решилите (18:15-20)
Текстът от тук до края на главата
ни учи как да разрешаваме разногласи-
ята помеЖду си и колко е ваЖно да се
научим безкрайно да прощаваме.
18:15 Тук са дадени специални нас-
тавления за тоВа, което християни-
нът е длъЖен да прави, когато друг
вярващ е съгрешил спрямо него. Пър-
вото нещо, което трябва да се напра-
ви в този случай, е да се направи опит
да се разреши проблемът меЖду два-
мата. Ако виновният признае грешка-
та си, те трябва да се помирят. Беда-
та е в това, че ние не винаги постъп-
ваме по този начин, а започваме да
одумваме провинилия се пред всички
останали. В такъв случай проблемът
избухва с нова сила като поЖар на от-

120

Mameii 18

kpumo u караницата расте като лаВи-
на. Нека запомним, че първото нещо,
което трябва да направим, е да идем,
да покаЖем на провинилия се грешка-
та му и да се помирим насаме.
18:16 Ако Виновният брат не послу-
ша, оскърбеният трябва да вземе още
един или двама други братя със себе
си и да се опита да му покаЖе грешка-
та още веднъЖ. По този начин моЖе
да му покаЖе също колко сериозно не-
що е неговата растяща непреклон-
ност. Освен това така се осигурява и
необходимият брой свидетели, които
са задължителни според Библията:
„чрез думите на двама свидетели или
чрез думите на трима свидетели да
се установява всяко дело" (Второзак.
19:15). Никой не моЖе да изчисли вре-
дите, които църквата е понесла зара-
ди неспазването на това просто пра-
вило, според което обвинението срещу
един човек трябва да се потвърди от
свидетелството на други двама или
трима свидетели. В това отношение
светските съдилища често действат
по-справедливо от християнските
църкви.
18:17 Ако виновният и този път от-
каЖе да признае грешката си и да се
извини, случаят трябва да се отнесе
до местната църква. Искаме да под-
чертаем, че не граЖданският съд, а
местното християнско събрание носи
отговорността за разглеЖдане на слу-
чая. Християнинът няма право да се
съди с друг християнин пред граЖданс-
ки съд (1 Кор. 6:1-8).
Ако Виновният откаЖе да признае
вината си и пред църквата, тогава
трябва да се смята за езичник и бир-
ник. Най-явното значение на това
твърдение е, че на него трябва да се
гледа като на човек извън сферата на
дейността на църквата. Въпреки че
този човек моЖе да е истински Вяр-
ващ, към него трябва да се отнасят
като към неВярВащ, тъй като той не
Живее като такъв. Макар и да принад-

леЖи към световната църква, той
трябва да бъде отделен от привилеги-
ите на местната църква. Тази мярка е
една много сериозна стъпка. Тя вре-
менно оставя вярващия във властта
на Сатана „за погубване на плътта
му, за да се спаси духа му в деня на
Господа Исуса" (1 Кор. 5:5). Целта на
всичко това е той да се Вразуми и да
признае греха си. Докато стане това,
другите християни трябва да се отна-
сят към него с внимание и лк)бов и ед-
новременно с това да показват, че не
извиняват греха му и че не могат да
общуват с него като с вярващ. Еднов-
ременно с това, събранието трябва да
бъде готово да го приеме веднага,
щом получи доказателство за истинс-
кото му покаяние.
18:18 18 cm. е свързан с предхоЖда-
щия го текст. Когато християнското
събрание взема възпитателни мерки
спрямо някой брат в молитва и послу-
шание на Бога, тези негови действия
се зачитат в небесата. Когато нака-
заният брат се покае и признае своя
грях, събранието го приема обратно
при себе си и това „развързващо" дейс-
твие също се одобрява от Бога (вЖ.
Йоан: 20-23).
18:19 Проблемът, който моЖе да
възникне тук, е колко голямо трябва
да бъде това християнско общество,
за да моЖе да „завързва" и „развърз-
ва"? Отговорът е, че двама Вярващи
са достатъчни, за да поставят таки-
ва въпроси в молитва пред Бога и да
могат да бъдат сигурни, че ще бъдат
чути. Освен като обещание за отго-
вор при конкретната молитва, засяга-
ща въпроса за дисциплината в църква-
та, 19 cm. моЖе да се разглеЖда и ка-
то обещание за отговор при всяка мо-
литва. При разглеЖдане на второто
му значение обаче не трябва да се заб-
равя и цялостното учение на Библия-
та по въпроса за молитвата. Така
например нашите молитви трябва да
бъдат:

121

Mameii 18

1.	В съответствие с изявената ни
БоЖия воля (1 Йоан 5:14,15).
2.	Изказани с вяра (Як. 1:6-8).
3.	Искрени (Евр. 10:22а).
18:20 20 cm. трябва да се тълкува в
светлината на контекста, в който се
намира. Тук не става въпрос за съста-
ва на новозаветната църква в най-
простия й вид, нито за общото мо-
литвено събрание, а за случая, когато
двама християни, които са разделени
от някакъв грях, се събират, за да се
сдобрят. Разбира се, това е валидно и
за всички други събрания на вярващи, в
центъра на които стои Христос, но
контекстът като цяло говори за един
точно определен вид събрание.
Да се съберем „в Негово име" озна-
чава да се съберем по Неговата воля,
да се съберем в потвърЖдение на всич-
ко, което представлява Той, и да се
съберем в подчинение на Неговото
Слово. Няма събрание, което да моЖе
да претендира, че е единственото, ко-
ето се среща в Неговото име. Ако бе-
ше така, Господното присъствие ще-
ше да се ограничи само до една малка
част от тялото Му на земята. Нав-
сякъде, където се събират двама или
трима, признавайки Христос за Гос-
под и Спасител, Той също е там, мезк-
ду тях.
Г.   Относно необходимостта
безкрайно да прощаваме
(18:21-35)
18:21, 22 На това място Петър пов-
дига въпроса колко пъти трябва да
прощава на своя брат, който е съгре-
шил срещу него. Сигурно той си мисли,
че е изклкочително милостив, предла-
гайки числото седем като максимален
брой пъти за прощаване. Исус отгова-
ря: „Не ти казвам: До седем пъти -
до седемдесет пъти по седем." Тук
Господ едва ли има предвид буквално-
то число 490, а вероятно иска да изра-
зи по-образно идеята да простиш „без-
крайно число пъти".

Някой моЖе да попита: „Защо да си
правя труда да минавам всичките те-
зи етапи, описани в Библията? Защо
да трябва да отивам при виновния
първо сам, после с още двама или три-
ма, а накрая да го водя и пред църква-
та? Не мога ли просто да му простя и
да слоЖа край на всички това?"
Отговорът е, че даването на прош-
ка трябва да има няколко етапа:
1.	Когато някой брат ме обиди или
съгреши спрямо мен, аз трябва не-
забавно да му простя в сърцето си
(Еф. 4:32). Това ме освобождава от
духа на горчивина и злопаметност
и аз оставям теЖестта на пробле-
ма да леЖи само върху него.
2.	Въпреки че съм му простил в сър-
цето си, аз все още не му казвам
това. Няма да бъде правилно да
призная, че съм му простил, преди
той да се е покаял. Затова съм длъ-
Жен да отида при него и да го пори-
цая с лкобов и надеЖда, че това ще
го доведе до разкаяние (Лука 17:3).
3.	Веднага щом той се извини и приз-
нае своя грях, аз му казвам, че съм
му простил (Лука 17:4).
18:23 После Исус разказва една
притча за небесното царство, с коя-
то иска да ни предпази от последст-
вията на духа на злопаметност за
онези, които са били простени по ми-
лост.
18:24-27 В притчата се говори за
един цар, който искал да изчисти
дълговете на слугите си. Един от тях,
който му дълЖал десет хиляди та-
ланта, не бил в състояние да изплати
дълга и затова царят наредил той и
семейството му да бъдат продадени
като роби. Отчаяният слуга помолил
за отсрочка, обещавайки да изплати
всичко, ако му дадат тази възмоЖ-
ност.
„Като всички длъжници топ бил
твърдо убеден, че всичко ще се оправи,
стига само да му дадат време (cm. 26).
Общият приход на Галилея по онова

122

Mameu 18,19

Време наброявал 300 таланта, а този
човек дълЖал 10 000! Това е една много
ваЖна подробност. Тази огромна циф-
ра има за цел да порази читателите,
да грабне тяхното внимание и освен
това да покаЖе колко е огромен дъл-
гът ни към Бога. Мартин Лутер казва,
че ние всички сме просяци пред Бога и
нямаме никаква надеЖда да изплатим
нашия дълг." (Всекидневни белеЖки на
Библейското друЖество)
Когато господарят Видял разкаяни-
ето на сВоя слуга, той му простил це-
лия дълг от 10 000 таланта. ТоВа не-
гово действие не е продиктувано от
справедливост, а от една огромна по
размери милост.
18:28-30 Но този слуга имал един
свой слуЖител, който му дълЖал сто
пеняза (няколко хиляди лева). Вместо
да му ги опрости, той го сграбчил за
брата и поискал от него да му изпла-
ти цялата сума. Злощастният длъЖ-
ник напразно молил за отсрочка. Той
бил хвърлен в затвора, докато си изп-
лати дълга - нещо което било почти
невъзможно, тъй като вече нямал ни-
каква възмоЖност да печели пари.
18:31-34 Другите слузкители, разгне-
вени от тази немилостива постъпка,
казали за стореното на господаря си,
който се ядосал страшно много. Него-
вият дълг бил толкова голям и госпо-
дарят въпреки това му го простил, а
той самият не могъл да прости тако-
ва дребно задълЖение! Така слугата
бил хвърлен В затвора, за да изплати
целия си дълг.
18:35 Значението на тази притча е
ясно. Бог е Царят. Всички Негови слу-
Жители са натрупали един голям дълг
от грехове, който не са в състояние
да платят. В Своята чудна милост и
състрадание Господ изплаща дълга и
дава на всички пълно и свободно про-
щение. Сега си представете, че един
християнин съгреши спрямо друг хрис-
тиянин. След като го порицаят, той
се извинява и моли другия да му прос-

ти. Засегнатият християнин обаче
отказва да му даде своята прошка.
Получава се така, че този, на когото
са опростили милиони левове дълг, от-
казва да опрости няколко дребни сто-
тинки, които му дълЖат на него. Ще
позволи ли Царят да остане ненаказа-
но едно такова поведение? Разбира се,
че не! Виновният ще бъде наказан в
този Живот и ще претърпи загуба
пред Христовото съдилище.
Д.  Относно брака, развода
и безбрачието (19:1-12)
19:1, 2 След като приклк»чва слуЖение-
то Си в Галилея, Христос се отправя
на 1ог към Ерусалим. Въпреки че не е
известно откъде точно е минал, ста-
ва ясно, че е пътувал през Перея, една
област на изток от река Йордан. Ма-
тей говори за нея като за „пределите
на Юдея отвъд Йордан". СлуЖението
на Христос в Перея е описано от 19:1
до 20:16 или 28. Не е казано ясно кога
точно Исус пресича Йордан и влиза в
Юдея.
19:3 Вероятно фарисеите разбират
къде точно се намира Исус по мноЖес-
твата, които Го следват, за да ги из-
цели. Те се струпват около Него като
глутница диви кучета, надявайки се да
Го уловят за някоя от Неговите думи.
Сега те Го питат дали човек моЖе да
се разведе по каквато и да е причина.
Какъвто и отговор да даде, Исус знае,
че ще засегне една или друга група
togeu, тъй като някои от тях имат
много либерално отношение към раз-
вода, докато други са изклЬчително
консервативни.
19:4-6 Исус обяснява, че първоначал-
ното намерение на Бога е било един
мъЖ да има само една Жена. Бог, Кой-
то е създал мъЖа и Жената, е наредил
така, щото брачната връзка да замес-
ти родителската връзка. Той е казал
също, че бракът е сък>з меЖду две лич-
ности. Според идеалния замисъл на
Бога този боЖествен сък)з не бива да

123

Mameu 19

се разрушава от никакво човешко
действие или закон.
19:7 фарисеите веднага решават, че
са хванали Исус в явно противоречие
със СЗ. Нима Мойсей не е предвидил
една клауза, според която мъЖът мо-
Жел да се разведе, стига само да напи-
ше на Жена си разводно писмо (Второ-
зак. 24:1-4)?
19:8 Исус потвърждава, че Мойсей
наистина е разрешил развода, но това
е станало така не защото Бог го е ис-
кал като най-доброто нещо за човека,
а заради отстъплението на Израел от
Бога: „Поради вашето корабосьрде-
чие Мойсей Ви е оставил да си напу-
щате Жените; но отначало не е било
така." Според БоЖия съвършен зами-
съл не е трябвало да има развод; но
Бог често търпи неща, които са про-
тивополоЖни на Неговата направля-
ваща воля.
19:9 След това Господ заявява като
абсолютен Авторитет, че старата
снизходителност на закона по отно-
шение на развода вече не съществува.
Оттук нататък има само едно осно-
вание за развод - изневярата. Ако чо-
век се разведе по някаква друга причи-
на и се оЖени повторно, той се обви-
нява в прелюбодеяние.
Въпреки че това не е казано изрично,
моЖе да се направи извод, че при полу-
чаване на развод поради изневяра не-
винният партньор е свободен да склю-
чи повторен брак. В противен случай
разводът практически няма да се раз-
личава от обикновената раздяла.
Сексуалната изневяра или непозво-
лените полови отношения извън брака
се наричат прелюбодеяние. Много спо-
собни ученици на Библията мислят, че
това се отнася само до предбрачните
полови връзки, които стават явни
след Женитбата (8Ж. Второзак. 22:13-
21). Други смятат, че това ваЖи само
за юдейските брачни обичаи и че тази
е причината, поради която за „клауза-
та на изключението" се говори само

тук, в Евангелието от Матей или та-
ка нареченото „еврейско Евангелие".
19:11 Когато учениците чуват нас-
тавленията на Господ за развода, те
реагират съвсем крайно и застават на
абсурдното мнение, че ако има само
едно основание, според което могат
да се разведат, то по-добре да не се
Женят изобщо, за да избегнат греха.
Оказва се обаче, че безбрачието също
не е гаранция срещу греха.
19:11 Спасителят им напомня, че
способността да Живееш неЖенен не
се дава на всеки, а само на оня, на ко-
гото е дадена специална благодат.
Афоризмът „не могат всички да при-
емат тая дума, но ония, на които е
дадено", не означава, че не всички мо-
гат да разбират думите, които след-
ват, а че не всички могат да Живеят
във въздърЖание, но само ония, които
са призовани към такъв Живот.
19:12 Господ Исус обяснява, че има
три вида ебнуси. Някои са евнуси, за-
щото се раЖдат, без да имат способ-
ност да се възпроизвеждат. Други са
такива, защото са били кастрирани
от хората (в ориенталските страни
често пъти пазачите на харема са би-
ли подлагани от господарите си на хи-
рургическа операция, за да бъдат ско-
пени). Но когато Исус говори за безб-
рачието, Той има предвид онези, „кои-
то сами себе_си са скопили заради не-
бесното царство". Това са мъЖе, кои-
то са напълно здрави физически и са
годни за Женитба, но са се отказали
съзнателно от брак, за да се посве-
тят на Царя и Неговото царство и да
отдадат всичките си сили в слуЖение-
то на Христос, без нищо да ги отделя
от Него.
Както Павел пише по-късно, „неЖе-
неният се гриЖи за това, което е Гос-
подно, как да угаЖда на Господа" (1
Кор. 7:32). Това безбрачие не се дълЖи
на някакъв физически недостатък, а е
въпрос на доброволно въздърЖание.

124

Mameu 19

He Всички могат да Живеят така, а
само тези, които са получили тази си-
ла от небето: „Но Всеки има сВоя осо-
бен gap от Бога, един така, а друг
инак" (1 Кор. 7:7).
Е. Относно децата (19:13-15)
Интересно е да се Види, че непосредс-
твено след беседата за разВода стаВа
дума и за децата (6Ж. също и Марко
10:1-16). Често пъти децата понасят
най-Жестоките последствия от разру-
шаването на едно семейство.
Родителите довеЖдат малките си
деца при Исус, за да ги благослови Учи-
телят-Овчар, но учениците приемат
това като досадно натрапване и за-
почват да се карат на родителите.
Исус се намесва с думите, които Го
правят много близък на децата от
Всички Възрасти: „Оставете дечица-
та и не ги възпирайте да дойдат при
Мене, защото на такива е небесното
царство."
Тези думи ни дават няколко ваЖни
поуки. ПърВо, те трябва да внушат на
ХристоВия слуЖител колко е ВаЖно да
се работи с децата, тъй като техни-
те умоВе са най-Възприемчиви към Бо-
Жието Слово. Второ, децата, които
Желаят да изповядат Вярата си В
Христос, не трябва да се Възпират да
направят това, а напротив - да се на-
сърчават. Никой не знае каква е Въз-
растта на най-младия човек в ада. Ако
едно дете искрено Желае да бъде спа-
сено, не трябва да му се казва, че е
прекалено малко за това. Но също та-
ка децата не трябва да се принуЖда-
Ват да правят фалшиви признания.
Колкото и да са податливи на емоцио-
нални Въздействия, те трябва да се
пазят от прекалено бързи методи на
еВангелизация. Не децата трябва да
стават възрастни, за да бъдат спасе-
ни, а Възрастните трябва да стават
като деца (18:3, 4; Марко 10:15).
Трето, тези думи на нашия Господ
отговарят на въпроса, „Какво става с

децата, които умират преди да дос-
тигнат Възрастта на отговорност-
та?" Исус казВа: „...защото на таки-
ва е небесното царство." Мисля, че
тоВа е достатъчно уверение за роди-
телите, които са претърпели загуба
на някое от децата си.
Понякога този пасаЖ се използва, за
да се подкрепи идеята за кръщаването
на малките деца, вследствие на което
те стават Христови чада и наследни-
ци на царството. Едно по-Внимателно
прочитане на текста ще покаЖе, че
родителите, за които става дума В
този стих, не Водят децата си при
Исус, за да ги кръсти. От Неговите
думи личи също, че те Вече са наслед-
ници на царството. Освен това тук
никъде не се говори за Вода.
Ж. Относно богатството: случката
с младия богаташ (19:16-20)
19:16 Следващото събитие ни отвеЖ-
да точно в обратната посока. След
като току-що сме видели, че небесно-
то царство принадлеЖи на малките
деца, сега ще Видим колко е трудно на
Възрастните да Влязат В него.
Някакъв богаташ спира Господ, ка-
то Му задава един явно искрен въпрос.
Той Го спира с обръщението „Учите-
лк)" и Го пита какво трябва да напра-
ви, за да има вечен Живот. Въпросът
сам по себе си показва невеЖеството
на богаташа по отношение на истинс-;
ката самоличност на Исус и начина на
спасение на човека. Той нарича Исус
„Учител" и по този начин Го поставя
на едно и също ниво с други велики мъ-
Же, Освен това той мисли, че вечни-
ят Живот моЖе да се спечели чрез из-
пълнението на няколко задълЖения, а
не да се получи като дар от Бога.
19:17 Нашият Господ продълЖава
разговора с цел да покаЖе какво е от-
ношението на младеЖа към тези две
полоЖения. Когато Исус му задава
въпроса „Защо питаш Мене за добро-
то? Един [Бог] има, Който е добър",

125

Mameu 19

Той не отрича Своята Божественост,
но дава на младеЖа възмоЖност да ка-
Же: „Затова Те питам за доброто: за-
щото Ти си Бог."
За да провери как младият човек
разбира пътя на спасението, Исус му
казва: „Но ако искаш да влезеш 6 Жи-
Вота, пази заповедите." Това не озна-
чава, че човек моЖе да се спаси, като
пази заповедите. Господ използва за-
кона, за да предизвика изобличение за
грях в сърцето на този човек, тъй ка-
то младеЖът все още Живее със заб-
луЖдението, че моЖе да наследи царс-
твото заради делата си. Щом мисли
така, нека да се подчинява на закона,
който му казва какви трябва да бъдат
тези дела.
19:18-20 След това Господ изреЖда
петте заповеди, които особено пряко
засягат младия богаташ, като ги сте-
пенува по ваЖност, завършвайки с най-
ваЖната: „Обичай блшкния си като
себе си." Сляп за собствения си егои-
зъм, младеЖът има наглостта да се
похвали, че винаги е спазвал тези запо-
веди.
19:21 Тогава Господ показва на мла-
деЖа, че не обича блиЖния си както се-
бе си, като му казва, че трябва да про-
даде всичко, което притеЖава, и да
даде парите на бедните, след което
да дойде при Исус и да Го последва.
Господ не иска да каЖе, че младе-
Жът би могъл да се спаси, като прода-
де имота си и употреби парите за бла-
готворителни цели, защото има само
един начин за спасение - вярата в Гос-
под Исус.
Но за да бъде спасен, човек трябва
да признае, че е съгрешил и че не е ус-
пял да изпълни светите БоЖии запове-
ди. НеЖеланието на богаташа да се
раздели с богатствата си показва, че
той не обича блиЖния си както себе
си. Той трябваше да отговори на Гос-
под така: „Господи, ако от мен се иска
такова нещо, то аз наистина съм
грешник и не мога да се спася със собс-

твените си усилия. Затова Те моля да
ме спасиш по Твоята милост." Ако
младеЖът беше разбрал правилно уро-
ка на Спасителя, щеше да научи от
Него и пътя на спасението.
19:22 Вместо това той си отива
наскърбен.
19:23, 24 Тази реакция на младия бо-
гаташ кара Исус да отбелеЖи, че за
богатия е трудно да влезе в небесно-
то царство. Богатствата имат спо-
собността да се превръщат в идоли.
Много е трудно да ги притеЖаваш, без
да започнеш да се уповаваш изцяло на
тях. Нашият Господ заявява, че е по-
лесно „камила да мине през иглени
уши, отколкото богат да влезе в Бо-
Жието царство." Тук Той използва ед-
но езиково средство, познато като хи-
пербола или силно преувеличение на
факт от действителността за произ-
веЖдане на незабравимо впечатление
върху слушателя.
Ясно е, че една камила никога няма
да успее да мине през иглено ухо. Мно-
го хора приемат, че игленото ухо е об-
раз на малката вратичка в градската
порта. Камилата би могла да се про-
муши през нея, ако падне на колене, но
това ще стане много трудно. Дума-
та, която използва Лука в сходния
текст, е същата дума, която се из-
ползва и за хирургическа игла. От це-
лия контекст става ясно, че Господ
няма предвид, че това е трудно да
стане, а че е невъзмоЖно да стане.
Казано просто, богатият не мсаке да
се спаси.
19:25 Учениците са поразени от те-
зи думи. Като к>деи, които Живеят
според Мойсеевия закон, който обеща-
ва благоденствие на всички, които му
се подчиняват, те правилно си предс-
тавят богатството като показател
за БоЖието благословение. Но щом ка-
то богатите не могат да се спасят,
то тогава кой моЖе?
19:26 В отговор Господ казва: „За
човеците това е невъзможно, но за

126

Mameii 19

Бога Всичко е възмоЖно." Като чове-
ци за нас е невъзможно да се спасим
сами - само Бог може да ни спаси. Но
за богатия е много по-трудно да под-
чини волята си на Христос, отколко-
то за бедния, което личи и от факта,
че има много малко искрено Вярващи
богати християни. За богатите е поч-
ти невъзможно да спрат да се упова-
ват на видимия материален свят и да
повярват в един невидим Спасител.
Само Бог може да извърши тази про-
мяна.
На това място повечето тълкува-
тели и проповедници на Библията не
пропускат да кажат, че няма нищо ло-
шо в това, християните да бъдат бо-
гати. Странно защо, в подкрепа на
това мнение, което оправдава нат-
рупването на богатства на земята, се
използва пасаж от Библията, В който
Господ изтъква богатствата като
пречка за вечното благоденствие на
човека. Как може един истински хрис-
тиянин да държи толкова много на
материалните богатства, като виж-
да толкоВа много нуждаещи се хора
навсякъде около себе си; като съзнава
колко е категорична забраната на
Господ да си събираме богатства на
земята; и като знае, че е наближило
времето за връщането на Христос на
земята! Натрупаните богатства са
нашето изобличение за това, че ние не
обичаме ближните си както себе си.
3.   Относно наградата на онези, ко-
ито Жертват Живота си за
Христос (19:27-30)
19:27 Петър успява да улови посоката
на мисълта на Спасителя. Осъзнавай-
ки, че това, което Исус казва, означа-
ва всъщност: „Оставете всичко и Ме
последвайте!" Петър изтъква, че той
и другите ученици са направили точно
това и алчно пита: „Ние, прочее, как-
во ще имаме?" Това егоистично пове-
дение на Петър показва, че неговата

стара природа отново се опитва да се
изяви. Това е дух, от който всеки един
от нас трябва постоянно да се пази.
Петър започва да се пазари с Господа.
19:28, 29 Господ уверява Петър, че
всяко нещо, което правим за Него, ще
получи своята награда. Що се отнася
до дванадесетте апостоли, те ще по-
лучат такива места, които ще ги об-
лекат с власт през хилядолетието.
Времето на обновлението е времето
на бъдещото господство на Исус на
земята. Това става ясно от израза
„когато Човешкият Син ще седне на
славния Си престол". По-рано ние го-
ворихме за този етап в развитието
на царството като за времето на
проявлението на царството. През то-
зи период дванадесетте апостоли ще
седнат на дванадесет трона, за да
съдят дванадесетте израелски пле-
мена. В НЗ наградите са тясно свър-
зани с местата за управление по време
на хилядолетието (Вж. Лука 19:17, 19).
Те се връчват по Време на Христово-
то съдилище, но се изпълняват след
връщането на Христос на земята, за
да властва.
За другите вярващи Исус добавя:
„всеки, който е оставил къщи, или
братя, или сестри, или баща, или
майка, [или Жена], или чада, или ниви
заради Моето име, ще получи сток-
ратно и ще наследи вечен Живот." В
този живот ти ще се радваш на обще-
ние с вярващи от целия свят, което
стократно ще компенсира прекъсна-
тите ти земни връзки. За единия дом,
който напускаш, ти ще получиш сток-
ратно повече домове, където винаги
ще бъдеш добре дошъл. За нивите или
другите богатства, които оставяш,
ще получиш духовни богатства, които
са неизмерими.
Бъдещата награда за Всички вярва-
щи е вечният Живот. ТоВа не означа-
ва, че ние можем да спечелим вечния
жиВот, като изоставим и поЖертва-
ме всичко. Вечният живот е дар и не

127

Mameu 19, 20

моЖе да се заработи или заслуЖи. Ми-
сълта на Христос е, че хората, които
се откаЖат от Всичко, получават ка-
то награда по-голяма способност да
се наслаЖдават на Вечния Живот В не-
бесата. Всички Вярващи ще получат
този Живот, но не Всички ще могат да
му се наслаЖдаВат 8 еднаква степен.
19:30 Господ завършва беседата Си с
предупреждението да се пазим от ду-
ха, който ни кара да се пазарим с Него.
Неговите думи към Петър могат да
се перифразират по следния начин:
„Всичко, което правиш за Мен, ще бъ-
де възнаградено; но ти внимавай да не
се поддадеш на егоистични подбуди,
защото „мнозина първи ще бъдат
последни, а последните първи." Тази
мисъл се потВърЖдава и от една друга
притча В следващата глава. Тя също
моЖе да се приеме като предупреЖде-
ние, че само доброто начало на учени-
чеството не е достатъчно. Това, кое-
то има значение, е неговият край.
Преди да приклкзчим с тази част от
главата, искаме да отбелеЖим, че из-
разите „небесно царство" и „БоЖие
царство" имат едно и също значение в
23 и 24 cm., което означава, че двата
термина са синонимни.
И.  Относно възнаграждението на
труда на работниците на лозето
(20:1-16)
20:1,2 Тази притча, която продълЖава
беседата за наградите от края на 19
гл., онагледява факта, че всички учени-
ци на Христос ще бъдат възнаградени,
но наградите им ще бъдат различни и
ще се определят от духа, с който са
слуЖили.
Притчата разказва за един стопа-
нин, който излязъл рано сутринта да
наеме работници за своето лозе и се
спазарил с тях да му работят за един
пеняз на ден (доста солидна сума за
онова време). Нека приемем, че те са
започнали работа в 6 ч. сутринта.

20:3, 4 В 9.00 ч. стопанинът намерил
още няколко ненаети работници на
пазара. С тях той не се споразумял за
заплащането, а само, им дал дума, че
ще им плати каквото трябва, след
което те отишли на работа.
20:5-7 По обед и в 3.00 ч. следобед
стопанинът наел още мъЖе, като и на
тях казал, че ще им даде „каквото е
право". В 5.00 ч. следобед намерил още
свободни работници, които стояли на
пазара не защото били мързеливи, а за-
щото не моЖели да си намерят рабо-
та. Той и тях изпратил на лозето, без
да се уговаря за заплащането.
Обърнете внимание на факта, че са-
мо първите работници са били наети,
след като са се споразумели със стопа-
нина за заплащането. Всички други ос-
тавят въпроса със заплащането на
волята на стопанина.
20:8 В края на работния ден стопа-
нинът накарал своя касиер да плати
на работниците, като започне от
последния и завърши с първия. (Така
първите Видели какво получават ос-
таналите.)
20:9-12 Всички получили еднакво зап-
лащане - по един пеняз. МъЖете, кои-
то започнали работа В 6.00 ч. сутрин-
та, мислели, че ще им се плати повече,
но също получили по един пеняз. В ре-
зултат на това те се почувствали
силно огорчени - В края на краищата
те не само работили повече от всич-
ки, но работили и през най-горещото
време.
20:13, 14 Отговорът на стопанина
към един от тях ни дава вечните поу-
ки от притчата. Най-напред той каз-
ва следното: „Приятелк), не те онеп-
равдавам. Не се ли погоди с мене за
един пеняз? Вземи си своето и иди си;
моята воля е да дам на тоя послед-
ния както и на тебе." Първите се
спазаряват да работят за един пеняз
на ден и получават точно толкова.
Другите се оставят на милостта на
стопанина и получават според негова-

128

Mameii 20

ma милост. По-добре е да оставиш
наградата си в ръцете на Господ, от-
колкото да склкзчваш споразумение с
Него.
20:15 После стопанинът казва: „Не
ми ли е позволено да сторя със свое-
то, каквото искам?" Това, което
трябва да научим от тези думи, е, че
Бог е суверен. Той моЖе да прави то-
ва, което Желае. А това, което Той
Желае, е винаги правилно, справедливо
и почтено. След това стопанинът до-
бавя: „Или твоето око е завистливо,
защото аз съм добър?" Този въпрос
изобличава егоистичния характер на
човешката природа. МъЖете, които
работят от 6.00 ч. сутринта получа-
ват точно толкова, колкото заслуЖа-
ват, но въпреки това завиЖдат на ос-
таналите, че са получили същото за
по-малко труд. Нека си признаем, че и
много от нас също си мислят, че това
е малко нечестно. Но то е само още
едно доказателство, че в небесното
царство ние трябва да възприемем
един съвършено различен начин на мис-
лене, че трябва да се отървем от то-
зи ненаситен дух на съперничество и
да започнем да мислим като Господ.
Стопанинът знае, че всички тези
мъЖе имат нуЖда от пари: той им
плаща според необходимостта, а не
според алчността. Никой не получава
по-малко от това, което заслуЖва, и
всички получават според нуЖдите си и
според нуЖдите на техните семейст-
ва. Според ДЖеймз Сткзард поуката
се състои в това, че „човекът, който
мисли да се пазари за крайното си въз-
награЖдение, винаги ще сгреши, дока-
то БоЖията милостива лкзбов винаги
ще има последната неоспорима ду-
ма"38. Колкото по-задълбочено изслед-
ваме притчата в тази светлина, тол-
кова повече осъзнаваме не само нейна-
та истинност, но и изключителната
и красота. МъЖете, които стопани-
нът нае в 6.00 ч. сутринта, трябваше
да прибавят като допълнително въз-

награЖдение към надницата си и изк-
лкзчителната възмоЖност да слуЖат
на такъв забележителен господар през
целия ден.
20:16 Исус завършва притчата с ду-
мите: „Така последните ще бъдат
първи, а първите последни" (вЖ.
19:30). При получаването на награди-
те ще има изненади. Някои, които са
си мислели, че ще бъдат първи, ще ос-
танат последни, защото тяхното
слуЖение е било вдъхновявано от гор-
дост и амбиции. Други, които са слу-
Жили с лк)бов и благодарност, ще полу-
чат по-големи награди.
Делата и заслугите,
с които сме се хвалели,
Бог ще ни покаЯсе, че са грях.
Малките милости,
които сме забравили,
Той ще ни показке, че са за 'Христос.
От анонимен автор
Й.  Относно Неговата смърт
u възкресение (20:17-19)
От 29 cm. става ясно, че Господ на-
пуска Перея и тръгва към Ерусалим
през Ерихон. Още веднъЖ Той се отде-
ля насаме с дванадесетте Си учени-
ци, за да им каЖе какво ще се случи,
когато стигнат в светия град. Там
Той ще бъде предаден на главните
свещеници и кншкниците (един явен
намек за измяната на Юда); ще бъде
осъден на смърт от logeuckume вода-
чи, които няма да могат да Му нало-
Жат смъртно наказание поради липса-
та си на власт, но ще Го предадат на
езичниците, т. е. на римляните, кои-
то ще Го поругаят, ще Го бият и ще
Го разпънат. Но смъртта няма да
има власт да задърЖи своята плячка,
защото на третия ден Той ще възк-
ръсне.
К.  Относно почетните места
в царството (20:20-28)
Следващите стихове са особено тъЖ-
но свидетелство за човешката приро-

129

Mameii 20

ga. В момента, В който Спасителят
за трети път предсказва на ученици-
те Си мъките, които Го очакват,
техните умове са заети най-вече с
въпроса за собствената им слава, а не
със страданията на техния Господ.
„Първото предсказание за страдани-
ята на Христос предизвиква възраже-
нията на Петър (16:22). Второто Му
предсказание е последвано от въпроса,
„кой е по-голям в небесното царство?"
Като капак на всичко това след тре-
тото предсказание идва амбициозното
Желание на Яков и Йоан да седнат от
дясната и от лявата Му страна в цар-
ството. Всички те упорито си затва-
рят очите пред предупрежденията за
беда и ги отварят само пред обещани-
ята за слава, получавайки една погреш-
на, материалистична представа за
царството." (Всекидневни белеЖки на
Библейското друЖество)
20:20, 21 Майката на Яков и Йоан
идва при Господ и Го моли да даде си-
новете й да седнат от дясната и от
лявата Му страна В Неговото царст-
во. Желанието на тази Жена да пос-
тави синовете си близо до Исус и на-
деЖдата и да види Неговото идващо
царство й правят чест, но не моЖем
да не отбелеЖим, че тя не успява да
разбере истинските принципи за раз-
даване на почестите в небесното цар-
ство.
В Евангелието от Марко (10:30) се
казва, че самите синове отправят та-
зи молба към Господ, което те моЖе
би правят по нейно указание. ВъзмоЖ-
но е обаче и тримата да отиват при
Господ едновременно. В случая това
няма особено значение.
20:22 Исус открито им заявява, че
те не разбират какво молят. Те ис-
кат Венец без кръст, трон без Жерт-
вен олтар и слава без страданието,
което Води към нея. Затова Господ им
задава следния насочващ Въпрос: „Мо-
Жете ли да пиете чашата, която Аз
имам да пия?" ТоВа, което трябва да

разберем тук, е значението на думата
„чаша". Исус току-що ни го е обяснил
В 18 и 19 cm., където Той ни е казал, че
трябва да пострада и да умре.
Яков и Йоан казват, че са способни
да споделят Неговите страдания, ма-
кар че тази тяхна увереност сигурно
се основава много повече на чувства,
отколкото на знание.
20:23 Исус ги уверява, че те наисти-
на ще пият от Неговата чаша. Яков
ще стане мъченик, а Йоан ще бъде
преследван и изпратен на заточение
на остров Патмос. Робърт Литъл пи-
ше, че наистина „Яков умира като мъ-
ченик, а Йоан Живее като мъченик".
След това Исус обяснява, че Той не
моЖе своеволно да раздава почести в
царството; Неговият Отец е дал спе-
циално основание за раздаване на зас-
лугите. Те веднага си помислят, че
става въпрос за нещо като „полити-
ческо покровителство" и решават, че
близките им отношения с Христос им
дават право да поискат специални по-
чести. Тогава Исус им казва, че тук не
става въпрос за лични предпочитания.
Според БоЖието право местата от
лявата и дясната страна на Христос
ще се дадат на основание на мъките,
изстрадани за Него. ТоВа значи, че
най-почетните места В царството
ще се дадат не непременно на христи-
яни от първия век: някои хора, които
Живеят сега, също могат да ги спече-
лят чрез страдания.
20:24 Другите десет ученици оста-
ват много недоволни от молбата на
Зеведеевите синове. Вероятно тяхно-
то негодувание е породено от факта,
че те също искат да заемат най-по-
четните места в царството, но ето
че Яков и Йоан ги изпреварват!
20:25-27 Този разговор дава на Исус
възмоЖност да направи едно револю-
ционно изказване за величието в царс-
твото. Езичниците считат за велики
онези, които са господари и имат го-
ляма власт над останалите. В царст-

130

Mameu 20

вото на Христос величието се проявя-
ва чрез служението. Онзи, който се
стреми към величие, трябва да стане
слуга; и всеки, който Желае да бъде
пръв, трябва да стане роб.
20:28 Човешкият Син ни дава идеал-
ния пример за смирение в служението.
Той дойде на света не за да Му слу-
Жат, а за да слуЖи и да даде Живота
Си като изкупление за мнозина. Ця-
лото предназначение на Неговото
превъплъщение може да се изрази нак-
ратко с две думи - слуЖене и даване.
Не е ли удивително това, че Господ
смири Себе Си дотам, че прие да се ро-
ди в ясли и да пострада на кръста!
Той даде Своя живот като откуп за
много хора. Неговата смърт удовлет-
ворява всички справедливи искания на
Бога по отношение на греха. Тя е дос-
татъчна, за да заличи всички грехове
на всички хора по света, но може да
направи това само за онези, които са-
ми Го приемат като Господ и Спаси-
тел. Вие, самият, приели ли сте Го?
Л.   Изцелението на двамата слепи
(20:29-34)
20:29, 30 Сега Исус вече е пресякъл ре-
ка Йордан откъм Перея и е пристиг-
нал в Ерихон. В момента, в който Той
напуска града, двама слепи мъже за-
почват да викат след Него: „Смили се
за нас, Господи, Сине Давидов!" Обръ-
щението „Сине Давидов" показва, че
независимо от своята физическа сле-
пота мъжете притежават такова ос-
тро духовно зрение, че могат да раз-
познаят Исус като Месията. Те мо-
гат да се приемат като представите-
ли на вярващия остатък от Израел,
който ще признае Исус като Христос,
когато се върне, за да владее (Ис. 35:5;
42:47; Римл. 11:25, 26; 2 Кор. 3:16;
Откр. 1:7).
20:31-34 Множеството се опитва да
ги накара да млъкнат, но те продъл-
жават още по-настойчиво да викат
след Исус. На въпроса Му какво искат

те не се впускат в_ подробни обясне-
ния, както ние често правим, когато
се молим, а Му казват точно своето
желание: „Господи, да се отворят
очите ни." Конкретната им молба
получава и конкретен отговор. Исус се
съЖалява над тях и докосва очите
им. Те незабавно проглеЖдат и тръг-
ват след Него.
Гейбелин дава следния коментар
върху този пасаж:
„Вече знаем от предишните случаи
какво е символичното значение на из-
целението чрез докосване в това Еван-
гелие. Винаги, когато Господ изцелява
чрез докосване, това е свързано с Него-
вото лично присъствие на земята и
милостивите Му взаимоотношения с
Израел по време на тази диспенсация.
Изцелението чрез Словото, без телес-
ното присъствие на Господ, или изце-
лението, когато някой се докосне до
Него чрез вяра, се отнася до времето
на Неговото отсъствие от земята,
когато езичниците ще отидат при Не-
го с вяра и ще бъдат изцелени. "39
Когато сравняваме този случай със
сходните случаи в Евангелията на
Марко (10:46-52) и на Лука (18:35-43),
виждаме някои различия, които е
трудно да си обясним. Матей говори
за двама слепци, докато Марко и Лука
- само за един. Някои изследователи
предполагат, че Марко и Лука споме-
нават само този слепец, когото поз-
нават - Вартимей, докато Матей
споменава и двамата слепеца, тъй ка-
то неговото Евангелие е написано из-
рично за logeume, за които трябва да
има двама свидетели, за да бъде едно.
свидетелство валидно (2 Кор. 13:1). В
Марко и Матей се казва, че събитие-
то е станало на излизане от Ерихон,
докато в Лука е записано, че това се
случва, когато Исус отива към Ери-
хон. Всъщност по онова време е имало
два Ерихона - стар и нов, и чудото ве-
роятно става, когато Исус напуска
единия и влиза в другия.

131

Mameii 21

XII. Представянето u отхвърлянето
на Царя (21-2'3 гл.)
А.    Триумфалното влизане на Исус в
Ерусалим (21:1-11)
21:1-3 След излизането Си от Ерихон
Исус минаВа през източната страна
на Елеонския хълм, където се нами-
рат Витания и Витфагия. Оттук пъ-
тят Му заобикаля през 1оЖния край на
Елеонския хълм, слиза В ЙосафатоВа-
та долина, пресича потока Кедрон и се
изкачва до Ерусалим.
Тук Той изпраща двама от ученици-
те Си до Витания, знаейки предвари-
телно, че там ще намерят Вързана
ослица и осле с нея. Исус им заръчва да
отвърЖат Животните и да ги дове-
дат при Него. Ако някой им се скара
за това, което правят, те трябва да
му обяснят, че ослицата и ослето
трябват на Господа. Тогава собстве-
никът ще престане да се сърди. Въз-
можно е притеЖателят на магарета-
та да е познавал Исус и вече да Му е
предлагал помощта си. ВъзмоЖно е
обаче и да не Го е познавал, което е
още една илюстрация на Всезнанието
и Всемогъщието на Господа. Всичко
стаВа така, както го е предсказал
Исус.
21:4, 5 ТоВа събитие се случва в из-
пълнение на пророчествата от Исая u
Захария:
„Речете на Сионовата дъщеря:
Ето, твоят Цар иде при тебе,
Кротък и възседнал на осел
и на осле, роЖба на ослица."
21:6 След като учениците намятат
на Животните дрехите си, Исус възся-
да ослето (Марко 11:7) и тръгва към
Ерусалим. Моментът е исторически.
Според сър Робърт Андерсън вече са
изминали шестдесет и девет седмици
от пророчеството на Даниил (моЖе-
те да прочетете неговите изчисления

в книгата „Идещият Принц"). Това,
което следва, е посичането на Месия-
та (Дан. 9:26).
Влизането на Исус в Ерусалим е още
един Негов преднамерен и явен опит
да покаЖе, че именно Той е Месията.
Ланг отбелязва:
„Исус съзнателно изпълнява едно
предсказание, което по Негово време се
тълкува от всички като пророчество
за Месията. Ако преди това Исус смя-
таше, че е опасно да се разпространява
истината за Неговата самоличност,
сега Той мисли, че премълчаването и е
немислимо... Оттук нататък никой
няма да мозке да каЖе, че Исус никога
не е заявил истината за Себе Си по
един категоричен начин. Когато по-
късно Ерусалим бъде обвинен в убийст-
вото на своя Месия, той няма да мо-
jke да казке, че неговият Месия е про-
пуснал да даде един знак за Себе Си, ед-
накво разбираем за всички."40
21:7, 8 Господ стига до града по
път, постлан с дрехи и палмови клон-
ки, придруЖен от възторжените Вико-
ве на хората около Него. За един кра-
тък миг Той е признат за Цар.
21:9 Множествата викат: „Осанна
на Давидовия Син! Благословен, Кой-
то иде в ГОСПОДНОТО име!" Този
цитат от Пс. 118:25, 26 говори яВно за
идването на Месията. Първоначално
„Осанна!" е означавало „Спаси сега!".
По-късно думата приема значение на
хвала. Както обръщението „Да Ви до-
вият Син", така и Възклицанието
„Благословен, Който иде в ГОСПОД-
НОТО име!" явно показват признава-
нето на Исус като Месия. Той е Бла-
гословеният, Който идва със силата
на Йехова, за да върши Неговата воля.
В Евангелието от Марко е записано,
че мноЖествата викат още: „Благос-
ловено градущето царство на баща ни
Давида [което иде В Господното име]"
(Марко 11:10). Това показва, че хората
са очаквали скорошното въздигане на
царството със Христос на трона на

132

Mameii 21

Давид. С възклицанието „Осанна във
висините!" тълпата призовава небе-
сата да се присъединят към земята в
хвалението на Месията и едновремен-
но с това моЖе би призовава Бога да
ги спаси от най-високото място в не-
бесата.
Марко в 11:11 пише, че след като
влиза в Ерусалим, Исус отива в храма,
но не в самата сграда, а в двора на
храма. Както моЖе да се предполага,
храмът е БоЖият дом, но Исус не се
чувства там като у дома Си, защото
свещениците и хората отказват да
Му дадат полагаемото Му се място.
След като го разглеЖда за малко, Спа-
сителят се оттегля заедно с дванаде-
сетте апостоли във Витания. Неделя
вечер е.
21:10, 11 МеЖдувременно хората в
града започват да се чудят кой е Той.
Техният отговор е, че Исус е проро-
кът от Назарет в Галилея. Това по-
казва, че много малко хора наистина
разбират, че Исус е Месията. След по-
малко от седмица непостоянната
тълпа ще закрещи точно обратното:
„Разпни Го!"
Б. Изчистването на храма (21:12,13)
21:12 При да започне Своето общест-
вено слуЖение, Исус изгонва търговци-
те от стените на храма (Йоан 2:13-
16). Но печалбарството от допълни-
телни данъци отново се разпростра-
нява във външния двор на храма. Про-
даЖбата на Жертвени Животни и пти-
ци при изключително високи цени вър-
ви с пълна пара. Срещу допълнително
възнаграждение сарафите обменят
чуЖда валута за половин пеняз, който
logeume трябва да платят като так-
са за влизане 6 храма. Сега, когато
слуЖението на Исус наблиЖава своя
край, Той отново изгонва печалбари-
те от храма.
21:13 Изричайки едновременно цита-
ти от Исая u от Еремия, Исус осъЖда
светотатството, търгашеството и

високомерието. С цитат от Исая 56:7
Той им напомня, че Желанието на Бога
е храмът да бъде „молитвен дом", до-
като хората са го направили „разбой-
нически вертеп" (Ер. 7:11).
Изчистването на храма е първото
открито действие на Исус след влиза-
нето Му в Ерусалим. Чрез него Той
твърдо утвърЖдава Своето господс-
тво в храма.
За хората днес това събитие съдър-
Жа едно двойно послание. В Живота на
църквата ние наистина се нуЖдаем от
пречистващата сила на Господ, за да
моЖем да се отървем от властта на
базарите, суперите и хилядите други
машинки за правене на пари. Освен то-
ва в личния си Живот ние непрекъсна-
то имаме нуЖда от очистващото
действие на Господ в нашите тела,
които са храмове на Светия Дух.
В.    Възмущението на свещениците
и книЖниците (21:14-17)
21:14 В следващия момент ние вшкда-
ме нашия Господ да лекува слепите и
куците в двора на храма. Навсякъде,
където отива, Исус привлича нуЖдае-
щите се и не ги отпраща, без да е от-
говорил на техните нуЖди.
21:15, 16 Но злите очи на главните
свещеници и кншкниците не преста-
ват да Го следят. И когато чуват как
децата приветстват Христос като
Давидов Син, сърцата им се изпълват
с гняв. Тогава те се обръщат към Не-
го с въпроса: „Чуваш ли какво казват
тия?", като че ли очакват, че Той ще
забрани на децата да се обръщат към
Него като към Месия. Ако Исус не бе-
ше Месията, това щеше да бъде едно
подходящо време да заяви този факт
веднъЖ завинаги. Но Неговият отго-
вор показва, че децата са прави. В от-
говора Си Исус цитира Пс. 8:2 от Сеп-
туагинтата: „Из устата на младен-
ците и сучещите приготвил си хва-
ла." Щом тези, които всички считат
за вещи познавачи на Словото, не Же-

133

Mameu 21

лаят да Го Възхвалят като Помаза-
ник, тогава нека да Му се поклонят
малките деца! Много често децата
притеЖаВат духовно проникновение,
което не отговаря на тяхната въз-
раст, и техните думи на вяра и лк>боВ
донасят необикновена слава на Гос-
подното име.
21:17 След като оставя религиозни-
те водачи да разсъЖдаВат върху тази
история, Исус се връща във Витания
и прекарва там нощта.
Г. Безплодната смокиня (21:18-22)
21:18, 19 На сутринта, когато се връ-
ща в Ерусалим, Исус вшкда една смо-
киня и отива при нея, очаквайки да на-
мери малко плодове, за да засити гла-
да Си. Като не намира нищо друго ос-
вен листа, Той казва: „Отсега ната-
тък да няма плод от тебе до века."
И смокинята изсъхва незабавно.
В Евангелието от Марко (11:12-14)
се казва още, че сезонът не е за смоки-
ни, от което някои могат да заклю-
чат, че наказанието на смокинята се
дълЖи на някакъв каприз или неблаго-
разумие. Но това е така само на пръв
поглед. Как тогава да обясним това
противоречие, като знаем, че това не
моЖе да е истина?
Смокините в библейските земи са
давали първо едни ранни плодове, кои-
то са моЖели да се ядат, преди да се
появят листата. Тези плодове са били
предвестници на по-късната, нормал-
на реколта. Когато смокинята не да-
вала по-ранен плод, какъвто бил случа-
ят с това дърво, тя не давала плод и
по-късно.
Това е единственото чудо на Хрис-
тос, което донася no-скоро прокля-
тие, отколкото благословение; което
разрушава Живот, а не оЖивотворява.
Много често тази случка се изтъква
като един труден проблем за тълкува-
не. Този род критика обаче гоВори най-
вече за едно невеЖестВо по отноше-
ние на Личността на Христос. Той е

Бог, Върховен Господар на вселената.
Някои от Неговите действия моЖе и
да ни изглеЖдат малко странни, но
ние винаги трябва да подхоЖдаме към
тях с предпоставката, че те винаги са
правилни. В конкретния случай Господ
знае, че смокинята никога няма да ро-
ди плодове и прави тоВа, което един
стопанин би направил с, безплодното
дървото в градината си - би го отся-
къл.
Дори и онези, които критикуват
Господ за проклятието на смокинено-
то дърво, признават, че това е едно
символично действие. Това събитие
показва как Господ тълкува бурното
Му посрещане от Ерусалим. Както ло-
зата и маслината, така и смокинята
са символи на народа на Израел. Кога-
то Исус идВа при него, Той ВиЖда само
листа, без никакви плодове, което го-
вори за едно чисто формално призна-
ване на Бога. Исус е гладен за плодове-
те от този народ.
Липсата на тези ранни плодове го-
Вори на Исус, че този народ няма да
даде и по-късни плодове, което е и
причината Той да прокълне смокиня-
та. Това проклятие предвещава нака-
занието, което ще се изсипе върху Из-
раел В 70 год. сл. Хр.
Нека не забравяме, че само невярва-
щата част от израелския народ ще ос-
тане безплодна завинаги; след Грабва-
нето ще има един остатък от този
народ, който ще се върне при Месия-
та. Той ще роди за Него плод по време
на годините на Голямата скръб и Хи-
лядолетното Му господство.
И макар че главното значение на
това събитие се свързва със съдбата
на израелския народ, то моЖе да се
отнесе и до хората от всички възрас-
ти, които „много говорят, но нищо не
вършат".
21:20-22 Когато учениците изразя-
ват учудване от внезапното изсъхване
на дървото, Господ им казва, че стига
да имат Вяра, те биха могли да изВър-

134

Mameii 21

шат u no-големи чудеса. Биха могли да
каЖат на една планина „Дигни се и се
хвърли в морето!" и това ще стане. И
всичко, каквото и да поискат в мо-
литва, ще стане.
И отново трябва да обясним, че
всички тези обещания - на пръв поглед
неоснователни - трябва да се разби-
рат в контекста на цялото Библейско
учение. 22 cm. не означава, че христия-
ните могат да молят за каквото си
поискат и да мислят, че ще го полу-
чат, а трябва да се молят според ус-
ловията, дадени от Библията.
Д.    Властта на Исус се поставя под
съмнение (21:23-27)
21:23 Когато Исус идва в двора на
храма, главните свещеници и старей-
шините прекъсват Неговото пропо-
вядване, за да Го попитат кой Му е
дал власт да поучава, да извършва чу-
деса и да изчиства храма. Те се надя-
ват да Го уплетат в мреЖите си неза-
висимо от Неговия отговор. Ако Той
каЖе, че има власт като БоЖий Син,
те ще Го обвинят в богохулство. Ако
каЖе, че е получил тази власт от хо-
рата, ще могат да Го опозорят. Ако
каЖе, че я е получил от Бога, ще Го
предизвикат да го докаЖе. Това са хо-
ра, които се считат за единствените
пазители на вярата и за единствени-
те професионални познавачи, които
имат власт да контролират религиоз-
ния Живот на човека поради това, че
имат религиозно образование, и пора-
ди това, че са назначени от по-Висшес-
тоящи човешки инстанции. Исус няма
никакво официално образование и ни-
какво специално назначение от управ-
ниците на Израел. Предизвикателно-
то отношение на главните свещеници
и старейшините отразява вечното
недоверие на професионалните религи-
озни слуЖители към хората, получили
властта си чрез небесно помазание.
21:24, 25 Господ предлага да им обяс-
ни каква е Неговата власт, ако те от-

говорят на един Въпрос: „Йоановото
кръщение откъде беше? От небето
или от човеците?" Под „Йоановото
кръщение" тук Исус има предвид Йоа-
новото слуЖение. Всъщност въпросът
на Исус моЖе да се перифразира така:
„Кой е дал власт на Йоан, за да извър-
шва своето слуЖение? Неговото наз-
начение от човеци ли е или от Бога?
Имал ли е той пълномощия от израел-
ските управници?" Отговорът е ясен
- Йоан е бил изпратен от Бога. Него-
вата власт е дошла по БоЖие благово-
ление, а не по човешко назначение.
Свещениците и старейшините изпа-
дат в затруднение: ако каЖат, че Йо-
ан е бил изпратен от Бога, ще паднат
в собствения си капан, тъй като сами-
ят Йоан беше казал на хората, че
Исус е Месията. Освен това, след ка-
то Йоановата власт е била дадена от
Бога, те защо не са се покаяли и не са
повярвали в Христос?
24:26 От друга страна, ако каЖат,
че Йоан не е бил упълномощен от Бо-
га, ще застанат на едно мнение, кое-
то ще ги направи за посмешище пред
хората, които вярват, че Йоан е Бо-
Жий пророк. ПолоЖителният отговор
на въпроса за слуЖението на Йоан во-
ди до полоЖителен отговор и на въп-
роса за слуЖението на Христос: Исус
е Месията, Чийто предвестник е Йо-
ан.
21:27 И така, свещениците и ста-
рейшините не Желаят да погледнат
фактите в очите и решават да изпол-
зват невеЖеството за оправдание, ка-
то казват, че не знаят какъв е източ-
никът на властта на Йоан. Тогава
Исус им казва: „Нито Аз ви казвам с
каква власт правя тия неща." Защо
да им казва нещо, което те Вече зна-
ят, но не Желаят да признаят?
Е.    Притчата за двамата сина
(21:28-32)
21:29-30 Тази притча е едно сериозно
порицание на главните свещеници и

135

Mameii 21

cmapeuuiuHume за неЖеланието им ga
отговорят на призива на Йоан за по-
каяние и Вяра. В нея се говори за един
човек, който помолил двамата си си-
на да отидат да работят на лозето
му. Първият отказал, но после проме-
нил решението си и отишъл. Вторият
се съгласил да отиде, но не отишъл.
21:31, 32 Когато Исус ги пита кой
от двамата синове е изпълнил волята
на баща си, религиозните водачи от-
говарят „Първият", без да съзнават,
че с този отговор осъЯсдат сами себе
си.
След това Господ дава тълкувание
на притчата. Бирниците и блудници-
те са като първия син. Те не казват
Веднага, че се подчиняват на проповед-
та на Йоан Кръстител, но после мно-
го от тях наистина се покайват и
стават вярващи. Религиозните Водачи
са като втория син. формално те каз-
ват, че признаВат проповедта на Йо-
ан Кръстител, но всъщност никога не
признават своите грехове и не вярват
в Спасителя. Затова истинските
грешници влизат в БоЖието царство,
докато самодоволните религиозни во-
дачи остават вън от него. Това поло-
Жение не се е променило и в наши дни.
Има отяВлени грешници, които прие-
мат евангелието с много по-голяма
готовност от хората, които са надя-
нали облеклото на фалшивата набоЖ-
ност и нямат никаква вяра.
Думите „Йоан дойде при вас в пъ-
тя на правдата" означават, че той е
дошъл да проповядва необходимостта
от праведност чрез покаяние и Вяра.
Ж. Притчата за лозарите
злосторници (21:33-46)
21:33-39 По-нататък, пак В отговор
на Въпроса за Властта, Исус разказва
притчата за един стопанин, който
насадил лозе и го оградил с плет, пос-
ле изкопал в него лин ... построил кула
и го дал под наем на едни лозари, след
което заминал в една далечна страна.

Когато дошло Времето на гроздобера,
изпратил свои слуги при лозарите, за
да му дадат неговия дял от реколта-
та, но лозарите набили единия, убили
втория, а третия умъртвили с ка-
мъни. Изпратил и други слуги, но ло-
зарите ги посрещнали по същия начин.
На третия път той изпратил сина
си, като си мислел, че ще покаЖат
уваЖение поне към него. Знаейки мно-
го добре, че той е наследникът, лоза-
рите го убили с мисълта, че сега ще
могат да грабнат наследството му.
21:40, 41 На това място Господ пре-
късва притчата, за да попита свеще-
ниците и старейшините какво ще
стори стопанинът на лозарите. Те
Му отговарят, че „злосторниците
лк)то ще погуби, а лозето ще даде под
наем на други земеделци, които ще
му дават плодовете на времето им".
Тълкуването на притчата не е
трудно. Бог е стопанинът, а Израел -
лозето (Пс. 80:8; Ис. 5:1-7; Ер. 2:21).
Плетът е Мойсеевият закон, който
разграничава кздеите от езичниците и
ги съхранява като народ, отделен за
Господа. Линът, посредством мето-
нимия, означава плода, който Израел
трябваше да произведе за Бога. Кула-
та говори за Внимателния надзор, кой-
то Йехова упраЖнява над СВоя народ.
Наетите лозари са главните свещени-
ци и книЖниците.
Бог неколкократно изпраща Своите
слуги, пророците, при народа на Изра-
ел, за да изискат от него плодове на
братство, сВятост и лк>бов. Но хора-
та преследват пророците, а някои от
тях дори и убиват. Най-накрая Бог из-
праща Сина Си, като си мисли: „Ще
почетат Сина Ми" (37 cm.). Главните
свещеници и книЖниците казват: „То-
Ва е наследникът": едно признание с
фатални последици. За себе си те
признаВат, че Исус е БоЖият Син
(въпреки че пред хората Го отричат),
като по този начин отговарят на соб-
ствения си въпрос за това, кой е дал

136

Mameu 21, 22

тази власт на Христос. Властта на
Христос произлиза от факта, че Той е
Бог-Син.
В притчата се посочва изрично как-
ва е тяхната реакция на този факт:
„Той е наследникът; елате да го убием
и да присвоим наследството му" (38
cm.). Техните думи означават следно-
то: „Ако Го оставим на свобода, всич-
ки ще повярват в Него и римляните
ще дойдат и ще ни отнемат и приви-
легированите ни места, и народа"
(Йоан 11:48). Затова те се отричат
от Него, изхвърлят Го навън и Го раз-
пъват на кръста.
21:42 Думите, с които главните све-
щеници и книжниците отговарят на
въпроса на Исус за това, какво ще нап-
рави стопанинът на лозето, са осъж-
дение на самите тях, както им показ-
ва и Самият Исус в 42 и 43 cm., къде-
то Той цитира Пс. 118:22: „Камъкът,
който отхвърлиха зидарите, Той
стана глава на ъгъла; От Господа е
това. И чудно е в нашите очи." Кога-
то Христос (камъкът) отиде при
строителите (водачите на Израел),
Той намери, че в техните планове за
строеж нямаше място за Него. Те Го
бяха изхвърлили като нещо безполезно.
Но след смъртта Си Той възкръсна
от мъртвите и Бог Му даде най-важ-
ното място в Своя дом - Той стана
„глава на ъгъла". „Затова и Бог Го
превъзвиши, и Му подари името, кое-
то е над всяко друго име" (фил. 2:9).
21:43 После Исус недвусмислено зая-
вява, че БоЖието царство ще се от*
неме от Израел и ще се даде на хора,
които ще принасят плодовете му. И
точно така и става. Бог оттегля бла-
говолението Си от еврейския народ и
го наказва със слепота. Народът, кой-
то отхвърли своя Месия, бе сполетян
от закоравяване. Пророчеството, че
Божието царство „ще се даде на на-
род, който принася плодовете му", се
отнася: (1) или до църквата, която се
състои както от вярващи евреи, така

и от вярващи неевреи - „свят народ,
лЬде, които Бог придоби" (1 Петр.
2:5); (2) или до вярващия остатък от
израелския народ, който ще живее по
време на Второто пришествие. Изку-
пеният Израел ще принесе плодове за
Бога.
21:44 „И който падне върху тоя ка-
мък, ще се смаЖе; а върху когото
падне, ще се пръсне." В първата поло-
вина на този стих камъкът е на земя-
та; във втората половина той е опи-
сан като падащ от високо. Това е една
картина, която много напомня за две-
те пришествия на Христос. Когато
Той дойде за първи път, еврейските
водачи се препънаха в Него и бяха сма-
зани на парчета. Когато дойде отно-
во, Той ще слезе на земята, за да съди,
и ще разпръсне враговете Си като
прашинки.
21:45, 46 Главните свещеници и фа-
рисеите разбират, че тези притчи со-
чат към тях и им се дават като отго-
вор на техния въпрос за властта на
Христос. Те биха желали да Го уловят
още тогава и още на това място, но
се боят от хората, които все още
смятат Исус за пророк.
3. Притчата за сватбата
на царския син (22:1-14)
22:1-6 Исус все още не е приклЬчил
разговора Си с главните свещеници и
фарисеите. Следващата притча за
сватбения обяд е още една илкзстра-
ция за оттеглянето на Божието бла-
говоление от облагодетелствания из-
раелски народ и приемането на езични-
ците като гости на сватбената тра-
пеза. Тук Исус сравнява небесното
царство с един цар, който искал да
направи сватбено тържество за своя
син. Поканата била отправена на два
етапа. Първоначално царят изпратил
една предварителна покана чрез слуги-
те си, на която получил пряк отказ.
Втората покана гласяла, че обядът
вече е сложен. Някои, които били пре-

137

Mameu 22

калено заети с работата си или с ни-
Вите си, посрещнали поканата с през-
рение; други и отговорили с насилие,
като хванали слугите и ги оскърбили,
а някои даже убили.
22:7-10 Царят толкова се разгневил,
че унищоЖил убийците и изгорил гра-
да им. После скъсал списъка с имената
на поканените и издал обща покана
към всички, които биха пожелали да
дойдат. След тази покана на сватбе-
ната трапеза не останало нито едно
празно място.
22:11-13 Сред гостите обаче се на-
мерил един, който не бил облечен в
сватбарска дреха. Когато го попита-
ли защо няма сватбарска дреха, той
нищо не могъл да отговори. Тогава
царят наредил на служителите си да
изгонят този човек навън в нощта,
където имало „плач и скърцане със
зъби". Служителите в 13 cm. са раз-
лични от служителите в 3 cm.
22:14 Господ завършва притчата с
думите: „Защото мнозина са покане-
ни, а малцина избрани."
Според тази притча царят е Бог, а
неговият син - Господ Исус. Сватбе-
ната трапеза е символ на небесното
веселие, което характеризира небесно-
то царство. Някои тълкуватели гово-
рят тук и за църквата на Христос ка-
то за Неговата невяста, но ние смя-
таме, че това само излишно усложня-
ва картината. Главната идея тук е
идеята за отхвърлянето на Израел, а
не идеята за призоваването на църква-
та и нейната съдба.
Първият етап от поканата е мо-
ментът на служението на Йоан Кръс-
тител и дванадесетте апостоли, кои-
то милостиво канят Израел да дойде
на сватбата, но народът отхвърля
поканата. Думите „но те не искаха да
дойдат" получават най-ужасното си
изпълнение в Разпятието.
Вторият етап от поканата е вре-
мето на разпространението на еван-
гелието сред евреите, за което се го-

вори в Деяния на апостолите. Някои
се отнасят към благата вест с през-
рение, други посрещат вестителите с
насилие, като убиват повечето от
апостолите.
Царят, справедливо разгневен на Из-
раел, изпраща „армиите Си", т. е. Turn
и неговите римски легиони, за да уни-
щожат Ерусалим и неговия народ през
70 год. от н. е. Това са „Негови ар-
мии", 8 смисъл че Бог използва тези
легиони като инструменти, за да на-
каже Израел. Официално те са Негови,
въпреки че не са Го познавали лично.
В наше време Бог е отвърнал лице-
то Си от Израел и е дал евангелието
да се разпространява сред езичниците
- „зли и добри", сред всички обществе-
ни слоеве (Деян. 13:45, 46; 28:28). На
сватбата всеки се проверява дали има
истинска вяра. Човекът без сватбарс-
ка дреха е онзи, който само на думи се
нарича участник в сватбения обяд, но
който никога не е бил облечен в Божи-
ята праведност чрез Господ Исус
Христос (2 Кор. 5:21). Всъщност нико-
га не е имало и няма да има извинение
за човека без сватбарска дреха. Както
обяснява Райри, в онези дни е имало
обичай гостите, които не са имали
специални сватбарски дрехи, да полу-
чават такива на самата сватба. Този
човек явно не се е възползвал и от то-
ва предложение. Без Христос той не
може да отговори нищо на въпроса с
какво право е влязъл в царството
(Римл. 3:19). Неговата съдба е да бъде
изхвърлен навън, в света на тъмнина-
та, където има „плач и скърцане със
зъби". Плачът е символ на страдания-
та в ада. Някои тълкуват скърцането
със зъби като непрекъсната омраза и
бунт срещу Бога. Ако е. така, това
противоречи на представата, че ог-
ньовете на ада упражнявали пречист-
ващо действие.
14 cm. се отнася до цялата притча,
а не само до човека без сватбарската
дреха. Мнозина са поканените (пока-

138

Mameii 22

ната на евангелието стига go мнози-
на), но малцина са избраните. Има хо-
ра, които отказват да приемат пока-
ната, а някои от онези, които отгова-
рят благосклонно, не я приемат искре-
но. Всички, които отговарят положи-
телно на благата Вест, са избраните.
Единственият начин, по който човек
моЖе да разбере дали е от избраните
или не, е да се запита какви са му от-
ношенията с Господ Исус Христос.
Както казва ДЖенкинз: „Всички са по-
канени да се Веселят на сватбата, но
не всички Желаят да се доверят на
Раздавача на сватбени дрехи, за да мо-
гат да участват в празника."
И. Кесаревото на Кесаря, а БоЖието
на Бога (22:15-22)
22 гл. е пълна с въпроси, задавани от
три групи от хора, които се опитват
да провокират БоЖия Син с цел „да Го
впримчат в говоренето Му".
22:15, 16 Първи се опитват да нап-
равят това фарисеите и иродианите.
Общата омраза към Спасителя е обе-
динила тези две враЖдебни една на
друга партии. Те имат за цел да под-
мамят Христос да направи някое по-
литическо изявление, заради което да
могат да го обвинят В измяна. И та-
ка, те решават да се възползват от
разделението на logeume no въпроса за
верността на императора. Една част
от logeume се противопоставят на
политиката на подчинение на импера-
тора езичник. Друга част, към която
принадлеЖат иродианите, показва по-
голяма търпимост.
22:17 В началото на разговора фари-
сеите и иродианите изказват няколко
неискрени похвали по отношение на
чистотата на характера на Исус, на
Неговата истинност и безстрашие,
след което изстрелват подвеЖдащия
въпрос: „Право ли е да даваме данък
на Кесаря или не?"
Ако Исус отговори с „Не", не само
Ще настрои срещу Себе Си иродиани-

те, но и ще бъде обвинен в подстрека-
телство за бунт срещу римското пра-
вителство, фарисеите веднага ще Го
арестуват и ще Го подведат под от-
говорност. Ако отговори с „Да", ще
влезе в конфликт с национализма на
logeume и ще загуби до голяма степен
подкрепата на обикновените хора, ко-
ято да този момент пречи на усилия-
та на водачите да се разправят с Не-
го.
22:18, 19 Исус открито ги изоблича-
ва като лицемери, които се опитват
да Му слоЖат капан. После им казва
да Му покаЖат един пеняз - монета-
та, с която плащат данъците на рим-
ското правителство. Всеки път, кога-
то logeume виЖдат образа и титлата
на Цезар върху монетата, тя им на-
помня неприятната истина, че Живе-
ят под езичническа власт и че плащат
данъци на езичниците. Пенязът тряб-
ва да им напомня, че подчиненото им
полоЖение към Рим е резултат от
техния грях и че ако бяха останали
верни на Бога, никога нямаше да им се
налоЖи да поставят този въпрос с
плащането на данъци.
22:20, 21 След това Исус ги пита:
„Чий е този образ и надпис?", на кое-
то те са принудени да отговорят, че е
на Кесаря. Тогава Господ им казва:
„Като е тъй, отдавайте Кесаревите
на Кесаря, а БоЖиите на Бога."
Така въпросът им се връща отново
при тях. фарисеите и иродианите
много се надяват да излоЖат Исус с
този въпрос, но всъщност излагат са-
ми себе си, защото не плащат данъка
си на Бога. Колкото и да е унизително
за тях, те плащат данъка си на импе-
ратора, но за съЖаление пренебрегват
БоЖиите искания по отношение на
техния Живот. Защото в този мо-
мент пред тях стои Онзи, Който.е
„отпечатък" на БоЖието Същество
(Евр. 1:3), а те отказват да Му дадат
полагаемото Му се място.

139

Mameu 22

Отговорът на Исус показва, че вяр-
ващият има двойно гражданство. От
една страна, той е длъЖен да се под-
чинява и финансово да подкрепя чо-
вешкото правителство, под чието уп-
равление Живее; да не злослови по ад-
рес на своите господари и да не рабо-
ти за сваляне правителството си, а
да се моли за хората, които са на
власт. От друга страна обаче, като
граЖданин на небесното царство той
е длъЖен да се подчинява на Бога. Ако
двете царства се противопоставят
едно на друго, той трябва да предпо-
чете верността към Бога пред вер-
ността към земното царство (Деян.
5:29).
Когато цитират 21 cm., много хора
обръщат особено голямо внимание на
думите, които ни казват да отдаваме
дълЖимото на Кесаря, и много малко
се замислят за това, което дълЖат на
Бога. По този начин те допускат съ-
щия грях като фарисеите.
22:22 Когато фарисеите чуват от-
говора на Исус, те разбират, че са
надхитрени. Единственото нещо, кое-
то им остава да направят, е да се за-
чудят и да си отидат.
Й. Садукеите и тяхната гатанка за
възкресението (22:23-33)
22:23, 24 Както споменахме по-рано,
садукеите са представители на либе-
ралните теолози по онова време, кои-
то отричат възкресението на тяло-
то, съществуването на ангелите и чу-
десата. Като цяло онова, което отри-
чат, е много повече от това, което
признават.
И така, няколко садукеи идват при
Исус и Му разказват една история, 6
която идеята за възкресението е
представена във възмоЖно най-глупа-
вата светлина. В нея се говори за за-
кона за брака меЖду роднини (Второ-
зак. 25:5), според който, ако един евре-
ин умре, без да остави деца, неговият
брат трябва да се оЖени за вдовица-

та, за да остане името на семейство-
то в Израел и за да се запази семейно-
то наследство.
22:25-28 В гатанката на садукеите
се говори за една Жена, която загубва
първия си мъЖ, след което се оЖенва
за един от неговите братя. Вторият
брат също умира, така че тя се оЖен-
ва за третия, и т. н. до седмия. Най-
накрая умира и Жената. Сега садукеи-
те задават въпроса, с който се надя-
ват да униЖат Този, Който е самото
възкресение (Йоан 11:25): „И тъй, Във
възкресението на кого от седмината
ще бъде Жена? Защото всички я има-
ха."
22:29 В основата на този въпрос
стои аргументът, че учението за въз-
кресението съдърЖа непреодолими
трудности и следователно то не е ни-
то достатъчно разумно, нито истин-
но. Исус отговаря, че трудностите не
се съдърЖат в учението, а в техните
умове и в невеЖеството им по отно-
шение на Светите Писания и БоЖия-
та сила.
. Преди всичко те не познават Писа-
нията, защото Библията никъде не
казва, че съпруЖеските отношения ще
продълЖат да съществуват и на небе-
то. Въпреки че мъЖете ще продълЖат
да бъдат мъЖе, а Жените - Жени, всич-
ки те ще бъдат като ангели, в смисъл
че няма да се Женят.
Освен това садукеите не познават и
БоЖията сила. Щом Бог е създал хо-
рата от прах, моЖе ли за Него да бъде
проблем да възкреси праха на тези, ко-
ито са умрели, и да го извае отново в
тела, облечени със слава!
22:30-32 После Господ Исус използва
един аргумент от Библията, за да по-
каЖе, че възкресението е съвършено
необходимо. В Изход 3:6 Бог говори за
Себе Си като за Бог ...на Авраам, ...на
Исаак ...и на Яков. Исус особено под-
чертава думите, че „Той не е Бог на
мъртвите, а на Живите". Бог е склк>-
чил завети с тези хора, но те умират,

140.

Mameu 22

npegu заветите да са изцяло изпълне-
ни. Как моЖе Бог да гоВори за Себе Си
като за Бог на трима мъЖе, които са
6 гроба? МоЖе ли Бог, Който Винаги
удърЖа обещанията Си, да не изпълни
обещанията, които е дал на тези хора,
които са Вече мъртВи? Има само един
отгоВор на тези Въпроси - Възкресени-
ето.
22:33 Естествено множествата се
чудят на Неговото учение. Ние също!
К. Голямата заповед (22:34-40)
22:34-36 Когато фарисеите чуват, че
Исус накарал техните противници са-
дукеите да замълчат, те също идват
при Него за разговор. Техният гоВори-
тел, един законник, иска от Исус да
им посочи коя е най-голямата заповед
на закона.
22:37, 38 Исус много умело обобщава
задълЖението на човека към Бога и го
посочва като първата и най-голяма за-
повед: „Да възл!обиш ГОСПОДА
твоя Бог с цялото си сърце, с цялата
си душа и с всичкия си ум." Към това
Марко добавя „и с всичката си сила"
(Марко 12:30). Това означава, че най-
ваЖното задълЖение на човека е да
обича Бога с цялото си същество.
Както вече посочихме, сърцето е из-
разител на емоционалната ни природа,
душата - на волята, умът - на инте-
лекта, а силата - на физическата ни
природа.
22:39, 40 След това Исус казва, че
второто задълЖение на човека е да
обича блиЖния си както себе си.
Барнс пише, че „л1обовта към Бога и
човека съдърЖа в себе си цялата рели-
гия: пораЖдането на тази лкзбоВ беше
целта на МойсееВия закон, пророците,
Спасителя и апостолите". Ние тряб-
ва по-често да се замисляме върху ду-
мите: „Да 6ъзлк)биш блшкния си как-
то себе си." Помислете си само колко
много обичаме себе си и каква голяма
част от нашия ЖиВот преминава в

гриЖи за осигуряване на собственото
ни спокойствие. Представете си как-
во би станало, ако ние излеехме цяла-
та тази л1обов Върху нашите блиЖни.
А сега го направете! ТоВа поведение
не е естествено, нали? То е свръхес-
тествено! Само родените отново мо-
гат да се дърЖат по този начин, и то
само тогава, когато позволят на
Христос да направи тоВа чрез тях.
Л. ДавидоВият Син не е Дабидобият
Господ (22:41-46)
22:41, 42 Докато фарисеите още се
Възхищават на думите на Христос,
Той им задава един проВокационен Въп-
рос: „Какво мислите за Христа? Чий
Син е?"
Повечето фарисеи не вярват, че
Исус е Христос, и продълЖават да ча-
кат Месията. Исус не ги пита: „Какво
мислите за Мен?" (макар че въпросът
Му е зададен и В този смисъл), но ги
пита за нещо по-общо - Той иска да
разбере чий Син ще бъде според тях
Месията, когато се появи.
Те правилно отговарят, че Месията
ще бъде потомък на Давид.
22:43, 44 Тогава Исус цитира Пс.
110:1, където Давид казва: „Рече ГОС-
ПОД на моя Господ: седи отдясно
Ми, докле полоЖа враговете Ти под
нозете Ти." Първото споменаване на
Господ се отнася до Бог-Отец, а вто-
рото - до Месията. Така че Давид го-
вори за Месията като за свой Господ.
22:46 Сега Исус поставя въпроса: „Ако
прочее Давид Го нарича Господ, как е
Негов Син?" Отговорът е, че Месия-
та е и Господ, и Син на Давид, т. е. и
Бог, и Човек. Като Бог Той е Господ
на Давид, а като Човек Той е негов
Син.
Ако фарисеите бяха проявили Жела-
ние да се поучат от Исус, щяха да раз-
берат, че Той е Месията - ДаВидоВ
Син по кръвна линия от Мария и Бо-
Жий Син по думите, делата и поведе-
нието Си.

141

Mameu 22, 23

22:46 Те обаче отказват да разбе-
рат. Напълно объркани от Неговата
мъдрост, фарисеите прекъсват опи-
тите си да Го впримчат в своите Въп-
роси, но решават да използват друго
оръЖие - насилието.
М. Пазете се от големите приказки
и празните дела (23:1-12)
23:1-4 В началните стихове на тази
глава Спасителят предупреждава хо-
рата и учениците Си да се пазят от
кншкниците и фарисеите. Това са хо-
рата, които В този момент седят на
Мойсеевото седалище, т. е. те са, ко-
ито преподават Мойсеевия закон. Ка-
то цяло тяхното учение е надеЖдно,
но делата, които вършат, не са. В слу-
чая става въпрос за хора, които при-
казват големи неща, но делата им не
съответстват на тоВа, което каз-
ват. Затова Исус казва: „Всичко, що
ви заръчат, правете и пазете, но
според делата им не постъпвайте;
понеЖе говорят, а не вършат."
Тези хора обикновено предявяват го-
леми изисквания към хората (най-вече
поради някои много крайни тълкува-
ния на буквата на закона), но факти-
чески те не им предлагат никаква по-
мощ при носенето на тези непосилни
за тях товари.
23:5 фарисеите и кншкниците съб-
лк>дават много точно религиозните
норми, но не поради Вътрешна убеде-
ност, а за да бъдат Видени от хората.
Особено показателен за това е начи-
нът, по който използват филактерии-
те. Когато* Бог заповядва на Израел
да връзват Господните думи „за знак
на ръката си, и... като надчелие меЖду
очите си" (Изх. 13:9, 16; Второзак. 6:8;
11:18), Бог всъщност иска да им каЖе,
че законът непрекъснато трябВа да
бъде пред тях и да управлява техните
действия, фарисеите и книжниците
свеЖдат тази духовна заповед само до
буквалното й материално изпълнение.

Те слагат части от Святото Писание
в коЖени подвързии и ги връзват на
челата си или на ръцете си, без изоб-
що да се стараят да изпълняват зако-
на. На тях им е достатъчно само да
изглеЖдат много духовни. Законът съ-
що така запоВядВа на logeume да но-
сят „ресни по краищата на дрехите си
и да турят син ширит по ресните на
всичките краища" (Чие. 15:37-41; Вто-
розак. 22:12). Тези особени украшения
трябва да им напомнят, че те са изб-
ран народ и че трябва да се отлича-
ват от другите народи, фарисеите
отново пренебрегват духовния урок и
се задоволяват само с по-дългите рес-
ни на полите на дрехите си.,
23:6-8 Тяхното голямо самолк>бие и
егоизъм могат да се видят от начина,
по който се борят за почетни места
на празниците и в синагогите, и от
удоволствието, с което посрещат
поздравленията по пазарите, от кои-
то най-много им харесва обръщението
„Равви" (което означава „мой високо-
поставени" или „учителко").
23:9, 10 Тук Господ предупреждава
учениците Си да не използват за себе
си никакви отличителни титли, а да
ги запазят за БоЖеството. Ние не
трябва да наричаме никого „Равви",
защото имаме само един Наставник -
Христос. Не трябва да наричаме ни-
кого и свой отец, защото Бог е наши-
ят Отец. По този въпрос Уестън пи-
ше с голямо проникновение следното:
„Тук Господ заявява какви са основ-
ните взаимоотношения меЖду човека
и Бога. Три са основните неща, които
характеризират християнина: това,
което е; това, в което вярва; и това,
което прави: т. е. учението, опитът и
практиката. За да съществува като
духовно създание, човекът се нуЖдае от
три неща: Живот, наставление и води-
телство - точно това, което Господ
заявява в седемте думи на евангелие-
то: „Аз съм пътят и истината, и Жи-
вотът. " Не признавайте нито един чо-

142

Mameii 23

век за ваш Отец, защото нито един
човек не мозке да дава или да отнема
духовен Живот. Не обявявайте ник&го
за безпогрешен учител и не позволявай-
те на никого да ви бъде духовен нас-
тавник: Вашите взаимоотношения с
Бога и Христос са толкова близки,
колкото и на всеки друг човек.<<41
Явното значение на думите на Спа-
сителя е, че В небесното царство
всички вярващи са членове на едно рав-
ноправно братство, в което няма да
има отличителни титли, които да
поставят едните над другите. Забеле-
жете обаче какви високопарни титли
съществуват В християнския свят
днес: негово преподобие, негово преос-
вещенство, отче и пр. Дори и безобид-
ната на пръв поглед титла „доктор"
означава учител по латински. (Това
предупреждение на Исус се отнася яв-
но до духовните, а не до семейните,
професионалните или академичните
отношения. Той не забранява детето
да нарича своя родител „татко", ни-
то пациента лекаря „докторе".) Що
се отнася до човешките взаимоотно-
шения, там правилото е: „Отдавайте
на всички дължимото: ...комуто по-
чит, почитта" (Римл. 13:7).
23:1 i, 12 Още ВеднъЖ революционни-
ят характер на небесното царство се
ВиЖда от това, че истинското Вели-
чие се постига по точно обратния на-
чин на този, с който са свикнали хора-
та. Исус казва: „Който възвишава се-
бе си, ще се смири; и който смири се-
бе си, ще се Възвиси." Истинското Ве-
личие се смирява, за да слугува, фари-
сеите, които сами се възвишават, ще
паднат ниско. Истинските ученици,
които смиряват себе си, ще бъдат
ВъзВисени, когато му дойде времето.
Н. Горко на кншкниците
и фарисеите (23:13-36)
След това Господ Исус произнася
шест пъти „горко" на гордите религи-
озни лицемери от Неговото време.

Това не са проклятия, а начин, по кой-
то Господ изразява мъката Си за тях-
ната съдба - нещо като „Жалко за
вас!".
23:13 Първото „горко" е насочено
към тяхното коравосърдечие и склон-
ността им към противопоставяне. Те
сами отказват да влязат в небесното
царство и упорито пречат и на други-
те да влязат. Странно наистина, но
обикновено религиозните водачи са
най-активните противници на еванге-
лието за благодатта. Те са изкл!очи-
телно толерантни към всичко с изк-
лкзчение на благата вест за спасение.
Естественият човек не Желае да бъде
обект на БоЖията милост, нито Же-
лае Бог да проявява милост към други-
те хора.
23:14 Второто „горко"42 осъЖда фа-
рисеите за това, че си присвояват
„домовете на вдовиците", прикривай-
ки истинските си деяния с „дълги мо-
литви". Някои съвременни култови
двиЖения правят същото, като при-
нуЖдаВат възрастни вдовици (някои
от които неразбиращи християнки) да
припишат своята собственост на
„църквата". Такива лъЖливи набоЖни
слуЖители ще получат по-голямо
осъЖдение.
23:15 Третото „горко" ги обвинява в
погрешно насочено усърдие. Те пола-
гат излишни усилия, за да направят
един прозелит, но резултатът от те-
зи усилия е два пъти по-зъл човек от
тях. Аналогични на този случай са и
действията на фалшивите култове.
Хората от тези организации са гото-
ви да почукат на хиляда врати, за да
спечелят един човек за своето учение,
но крайният резултат на Всичко тоВа
е още по-голямо зло. Както някой бе-
ше казал: „Често най-Въодушевените
са и най-покварените."
23:16-22 На четвърто място Господ
ги обвинява заради тяхната казуисти-
ка или нечестния им начин на водене
на спор. С цел да избегнат изпълнение-

143

Mameu 23

mo на cBoume обещания, фарисеите
построяват една фалшива система на
мислене. Така например те казват, че
ако се закълнеш в храма, не си длъЖен
да изпълниш клетвата си, но ако се за-
кълнеш в златото на храма, си длъ-
Жен. Казват съ*що, че ако се закълнеш
В дара на олтара, се задълЖаваш да
платиш, но ако се закълнеш В празния
олтар, не се задълЖаВаш. Така те пос-
тавят златото по-високо от Бога
(тъй като храмът е БоЖият дом) и
дара на олтара (богатството под
каквато и да било форма) - по-високо
от самия олтар. Те повече се интере-
суват от получаването (дара), откол-
кото от даването (олтара - мястото
на даване на дара).
Обръщайки се към тях с думите
„слепи водители", Исус ги изобличава
като хора, които мамят другите с не-
честните си приказки. Златото само
по себе си няма стойност: то добива
особена стойност само когато се
свърЖе с храма, който е БоЖието оби-
талище. Именно олтарът е това, кое-
то придава стойност на дара върху
него. Хората, които си мислят, че
златото притеЖава стойност само
по себе си, са слепи, защото то става
ценно само тогава, когато се използва
за БоЖията слава. ДароВете, които се
принасят с плътски мотиви, нямат
никаква стойност. Онези, които са да-
дени В името на Господ, имат Вечна
стойност.
Въпросът е В това, че каквато и
клетва да произнасят, фарисеите за-
сягат с нея и Бога и затова са длъЖни
да я изпълнят. Хората не могат да из-
бягат от своите задълЖения с благо-
видни оправдания. Клетвите задълЖа-
ват и обещанията трябва да се изпъл-
няват. Безсмислено е да се позоваваме
на технически подробности, за да из-
бегнем задълЖенията си.
22:23, 24 С петото Си „горко" Исус
се противопоставя на ритуалите с
Външна показност, но без Вътрешно

съдърЖание. Когато дават десятъка
от реколтата на дребните подправки,
които отглеЖдат, книЖниците и фа-
рисеите са точни до педантизъм.
Исус не ги осъЖда заради това, но ги
разобличава заради безскрупулното им
поведение към хората, към които
трябва да покаЖат справедливост,
милост и почтеност. Използвайки
един езиков израз, ненадминат и до се-
га по изразителност, Той ги описва ка-
то хора, които прецеЖдат комара, а
поглъщат камилата. Често пъти, ко-
гато фарисеите пиели вино, в чашата
им попадало някое дребно насекомо,
като например комарът, който те
много внимателно прецеЖдали през
зъбите си, за да не би да го погълнат
заедно с виното. На фона на тяхната
готовност да погълнат най-голямото
и нечисто Животно в Палестина - ка-
милата, тази тяхна загриЖеност изг-
леЖда абсолкмпно нелепа! Обикновено
фарисеите проявяват особено голяма
заинтересованост към дребните неща
и абсолк>тна слепота към такива ваЖ-
ни грехове като лицемерието, безчес-
тието, Жестокостта и алчността.
Те изгубват всякаква реална предста-
ва за истинските стойности на неща-
та!
23:25, 26 Шестото „горко" разобли-
чава лк>бовта към показността. Фа-
рисеите, които много внимателно
съблюдават пред хората религиозни-
те и морални норми, вътре в себе си
носят сърца на грабители и насилни-
ци.43 Затова те първо трябва да из-
чистят вътрешността на чашата и
бл!одото, което ще рече да очистят
сърцата си с покаяние и вяра, и тога-
ва, и само тогава, тяхното външно
поведение ще стане приемливо. Има
разлика меЖду нашето истинско „Аз"
и нашата личност. Обикновено ние об-
ръщаме много по-голямо внимание на
личността си, защото тя е онова, ко-
ето ни представя пред другите. Бог
обаче обръща много по-голямо Внима-

144

Mameu 23

ние на нашето „Аз" - тоВа, което ние
В действителност сме. Бог „Желае ис-
креност Вътре В човека" (Пс. 51).
23:27, 28 Седмото „горко" отново
критикува външната показност. Раз-
ликата е, че шестото „горко" осъЖда
прикриването на алчността, докато
седмото изобличава прикриването на
лицемерието и беззаконието.
Юдеите варосват гробниците, за да
не би хората да ги докоснат неволно и
да се осквернят. Исус оприличава
кншкницшпе и фарисеите на варосани
гробници, които отвън изглеЖдат бе-
ли и чисти, но отвътре са пълни с
мръсотия и поквара. Хората си мис-
лят, че общуването с тези религиозни
водачи ще им подейства освещаващо,
но на практика то им действа оскВер-
няВащо, защото фарисеите са пълни с
лицемерие и безчестие.
23:29, 30 Последното „горко" зак-
леймява убийството, маскирано като
уваЖение. КниЖниците и фарисеите
претендират, че проявяват особена
почит към старозаветните пророци,
като им строят нови гробници и/или
поправят старите, и носят венци на
паметниците им. Във възпоменател-
ните си речи те казват, че никога не
биха се присъединили към своите
предци, за да убиват пророците.
23:31 Исус им казва: „Така щото
свидетелствувате против себе си, че
сте синове на ония, които избиха
пророците." Как всъщност те свиде-
телстват за това? От предишния
стих излиза, че те почти се разграни-
чават от бащите си, които са убивали
пророците. Най-напред те признават,
че техните бащи, чиито кръвни сино-
ве са те, наистина са проливали кръв-
та на пророците. Но под „синове на
ония, които избиха пророците" Исус
няма предвид техни синове по кръвна
линия, а хора, които са техни „сино-
ве", защото носят същите характе-
ристики като тях. Исус знае, че дока-
то украсяват гробовете на пророци-

те, тези хора кроят заговор за Него-
вото умъртвяване. На второ място,
когато показват толкоВа голяма заг-
риЖеност към гробниците на мъртви-
те пророци, те все едно казват: „Мър-
твите пророци са единствените про-
роци, които ние харесваме." В този
смисъл те също са синове на своите
бащи.
23:32 После Господ добавя: „Допъл-
нете и вие, прочее, мярката на бащи-
те си." Бащите вече са напълнили ед-
на част от чашата на убийството с
кръвта на пророците. КниЖниците и
фарисеите скоро ще я допълнят до го-
ре с кръвта на Исус и Неговите после-
дователи, като по този начин ще до-
ведат докрай гнусното дело, което
бащите им са започнали.
23:33 В този момент Исус произнася
съкрушителните думи: „Змии! РоЖби
ехиднини! Как ще избегнете осъжда-
нето в пъкъла!" ВъзмоЖно ли е Сама-
та Съвършена Лк>бов да произнесе та-
кива огнени слова? Да, възмоЖно е, за-
щото истинската лк>бов трябва да
бъде справедлива и сВята. Популярно-
то мнение за Исус като за безобиден
реформатор, който не моЖе да изпит-
ва никакво друго чувство освен лкзбов,
не се подкрепя от Библията. Лк)бовта
моЖе да притеЖава твърдост и Вина-
ги трябва да бъде справедлива.
Освен това нека не забравяме, че
тези осъдителни думи са насочени сре-
щу религиозните водачи, а не срещу
пияниците и нехранимайковците. Нека
в нашия християнски свят, в който
някои християни евангелисти склкоч-
ват сък)3 с отявлени врагове на Хрис-
товия кръст, си спомним за примера
на Исус и нека не забравяме това, кое-
то Ииуй каза на Йосафат: „На нечес-
тивия ли помагаш, и тия ли, които
мразят Господа, обичаш?" (2 Лет.
19:2).
23:34, 35 Исус не само предвиЖда
Собствената Си смърт, но съвсем яс-
но казва на фарисеите и книЖниците,

145

Mameu 23,24

че me ще убият и някои от НегоВите
пратеници - пророци, мъдреци и
кншкници. Онези, които ще избегнат
мъченичеството, ще бъдат бити в си-
нагогите и ще бъдат гонени от град в
град. Така религиозните Водачи на Из-
раел ще понесат Върху себе си греха за
пролятата мъченическа кръв през ця-
лата история на мъченичеството.
Върху тях ще дойде „всичката пра-
ведна кръв, проляна на земята от...
Авел... до... Захария", чието убийство
е записано ВъВ Втора книга на Лето-
писите 24:20, 21 - последната книга
от еврейската Библия. (Това не е съ-
щия Захария, който е автор на една
от книгите В СЗ.)
23:36 Вината за цялото минало ще
падне върху това поколение или върху
този-род хора, към които се обръща
Христос, в смисъл че цялата пролята
кръв ще се събере така, че престъпле-
нието да достигне своя връх В смърт-
та на безгрешния Спасител. Вълна от
наказания ще залее народа, който без
никаква причина намрази своя Месия и
Го прикова на кръста като престъп-
ник.
О. Исус плаче за Ерусалим (23:37-39)
23:37 Не моЖем да не изтъкнем значе-
нието на факта, че главата, която съ-
дърЖа най-много „горко"-та от Всич-
ки останали, завършва със сълзите на
Исус! След решителното осъЖдане на
фарисеите Исус произнася горчив во-
пъл за съдбата на града, който е про-
пуснал своите най-големи ВъзмоЖнос-
ти. Повторението на обръщението
„Ерусалиме! Ерусалиме!" е заредено с
неизразими чувства. Градът е убил
пророците и избил с камъни БоЖиите
пратеници, но Въпреки тоВа Господ го
обича и В голямата Си милост би Же-
лал да го защити и да събере неговите
деца при Себе Си така, както „кокош-
ката прибира пиленцата си под кри-
лата си", но той самият не Желае то-
Ва.

23:38 Господ Исус заВършва Своята
Жалба с думите: „Ето, вашият дом се
оставя пуст." Тук домът е символ на
храма, но моЖе да се приеме и като
символ на град Ерусалим и на целия на-
род. МеЖду смъртта на Господ Исус и
Неговото Второто идване ще има пе-
риод, в който невярващият Израел ня-
ма да Го ВиЖда (след възкресението
Той е бил видян само от вярващи).
23:39 39 cm. говори за Второто ид-
ване на Христос, когато вярващите В
Израел ще Го приемат за свой Месия-
Цар. Това става ясно от думите:
„Благословен, който иде в ГОСПОД-
НОТО име."
Нищо не подсказва, че ще има втора
ВъзмоЖност за онези, които убиха
Христос. Тук Господ говори за Еруса-
лим, но има предвид не само Ерусалим,
а Израел като цяло. Следващият път,
когато Жителите на Ерусалим ще Го
Видят след Неговата смърт, ще бъде
времето, когато те ще погледнат на
Него, Когото прободоха, и ще. плачат
за Него така, „както плаче някой за
едничкия си син" (Зах. 12:10). За кздеи-
те няма по-теЖка скръб от скръбта
при загубата на единствения им син.
XIII. Проповедта на Елеонския хълм
(24 и 25 гл.)
24 и 25 гл. ни дават „Елеонската про-
повед", наречена така, защото Исус
прави тези ваЖни предсказания на Еле-
онския хълм. Беседата е изцяло проро-
ческа: тя засяга Времето на Голямата
скръб и Второто пришествие на
Христос. В нея се говори най-Вече (ма-
кар и не само) за съдбата на израелс-
кия народ. Мястото на описаните съ-
бития е Палестина (което се ВиЖда
от следните думи: „ония, които са 8
Юдея, нека бягат по планините")
(24:16). Определено моЖе да се каЖе,
че средата, в която се развиват тези
събития, е еврейска, например: „... мо-
лете се да не се случи бягането ви в
съботен ден" (24:20). Избраните, за

146

Mameii 24

koumo се споменава в 22 cm., са избра-
ните от Бога евреи, а не църквата. За
църквата не се говори нито 6 предска-
занията, нито в притчите на пропо-
ведта, както ще видим по-нататък.
А. Исус предсказва разрушението
на храма (24:1, 2)
Беседата започва с красноречивото
изречение „И като... излезе Исус от
храма и си отиваше..." Това действие
е особено показателно в контекста на
думите, които Исус е изрекъл току-
що: „... вашият дом се оставя пуст"
(23:38). То ни напомня за оттегляне-
то на славата от храма, описано от
Езекиил 6 9:3; 10:4 и 11:23.
Учениците насочват вниманието на
Исус към архитектурните достойнс-
тва на храма, на които те особено се
възхищават. Предложението им по-
казва, че в този момент тяхното вни-
мание е заето от временното, а не от
вечното: от материалните сенки, а не
от духовните реалности. На това
предложение Исус отговаря с предска-
занието, че сградата ще бъде разруше-
на толкова окончателно, че „няма да
остане... камък на камък, който да се
не срине". Ние знаем, че Тит се опит-
ва да спаси храма, но опитите му се
оказват безуспешни, тъй като факли-
те на неговите войници възпламеня-
ват цялата сграда, изпълнявайки точ-
но пророчеството на Христос. Кога-
то огънят стопява златните украше-
ния, металът започва да тече меЖду
камъните. За да могат да го изгребат,
войниците събарят всичките камъни
един по един, точно според предсказа-
нието на нашия Господ. Това наказа-
ние е изпълнено през 70 г. от н. е., ко-
гато римляните разграбват Ерусалим
под ръководството на Тит.
Б. Първата половина на времето
на Голямата скръб (24:3-14)
24:3 Когато Исус стига до Елеонския
хълм, учениците идват при Него на-

саме и Го питат за следните три не-
ща:
1.	Кога ще се случи всичко това (или
кога ще бъде разрушен храмът)?
2.	Какъв ще бъде знакът за Негово-
то пришествие (или какво свръхес-
тествено събитие ще предхоЖда
Неговото завръщане на земята за
установяване на царството Му)?
3.	Какъв ще бъде знакът за края на
века (или какво ще извести края на
века точно преди установяването
на Неговото славно господство)?
(В основата си вторият и трети-
ят въпрос се отнасят до едно и съ-
що нещо.)
Не трябва да забравяме, че умът на
тези ученици евреи е зает непрекъсна-
то от мисълта за славното царуване
на Месията на земята. В този мо-
мент те изобщо не мислят за Грабва-
нето на църквата от Христос - уче-
ниците знаят твърде малко за този
етап на Неговото пришествие (ако
изобщо знаят нещо). Те очакват Той
да дойде в сила и слава, за да унищоЖи
враговете Си и да властва над света.
Искаме също да подчертаем, че тук
учениците не питат за края на света
(според превода на думата в ПБКДЖ),
а за края на века (гр. aion).
Исус не отговаря на първия въпрос
директно. Той като че ли свързва об-
садата на Ерусалим през 70 г. от н. е.
(виЖ Лука 21:20-24) с подобна обсада
на града през последното време. При
изследване на пророчествата моЖем
да установим, че Господ често пре-
мества Своето внимание от едно по-
ранно, частично изпълнение на проро-
чеството, към друго, по-късно и окон-
чателно негово осъществяване. Отго-
ворите на втория и третия въпрос са
дадени в 24:4-44. Тези стихове описват
седемгодишния период на Голямата
скръб, който предхоЖда славното при-
шествие на Христос. Първите три и
половина години са описани в пасаЖа

147

Mameu 24

om 4 go 14 cm. Последните три и поло-
вина години, познати като периода на
Голямата скръб и времето на утеше-
нието на Яков (Ер. 30:7) ще бъдат го-
дини на невиЖдани дотогава страда-
ния за хората на земята. Много от ус-
ловията, характеризиращи първата
половина на периода на Скръбта, са
съществували в някаква степен в чо-
вешката история, но тогава те ще се
проявят в най-интензивната си фор-
ма. Хората от църквата също ще пре-
живеят скръб (Йоан 16:33), но тя мно-
го ще се различава от скръбта, която
ще се излее върху света, който е от-
хвърлил БоЖия Син.
Ние вярваме, че църквата ще бъде
грабната от света (1 Сол. 4:13-18),
преди да започне времето на БоЖия
гняв (1 Сол. 1:10; 5:9; 2 Сол. 2:1-12;
Откр. 3:10).
24:4, 5 През първите три и половина
години на Скръбта ще се появят мно-
го лъЖливи пророци, които ще успеят
да измамят мноЖествата. Възниква-
нето на много лъЖливи култове напос-
ледък моЖе да се тълкува като прелк>
дия към този период, но не и като из-
пълнение на предсказанието. Тези лъЖ-
ливи религиозни водачи ще бъдат ев-
реи, които ще казват, че са Христос.
24:6, 7 Ще има войни и слухове за
войни. Народ ще се повдигне против
народ и царство против царство. Те-
зи събития вече се наблкодават и в на-
ши дни, но те не са нищо 6 сравнение с
това, което ще бъде. Следващото съ-
битие в БоЖия план е Грабването на
църквата (Йоан 14:1-6; 1. Кор. 15:51-
57). Друго предсказание преди него ня-
ма. След оттеглянето на църквата
БоЖият пророчески часовник ще се за-
действа и всички тези събития ще за-
почнат бързо да се развиват. В раз-
лични части на земята ще има глад,
епидемични болести и земетресения.
Дори и понастоящем призракът на
глада вследствие на все по-голямото
нарастване на населението вече тре-

воЖи световните ръководители. По-
лоЖението ще се влоши още повече
поради недоимъка, който ще последва
войните.
Земетресенията привличат все по-
вече и повече нашето внимание - не
само тези, които наблкздаваме 6 мо-
мента, но и онези, които очакваме да
се случат. Но Всички тези неща са са-
мо предизвестия, а не действителни
изпълнения на думите на Спасителя.
24:8 В 8 cm. този период е определен
ясно като „начало на страдания" -
предвестници на родилните болки, ко-
ито ще дадат Живот на един нов све-
товен ред под ръководството на Ме-
сията-Цар.
24:9, 10 Истинските Вярващи ще
преЖивеят големи изпитания по време
на периода на Скръбта. Народите ще
провеЖдат Жестока политика на ом-
раза срещу всички, които останат
верни на Христос. Те не само ще бъ-
дат изправяни на съд в религиозни и
граЖдански съдилища (Марко 13:9), но
много от тях ще бъдат измъчвани, за-
щото няма да искат да се откаЖат
от Него. Историята на християнст-
вото свидетелства за такива изпита-
ния през всички периоди на християнс-
твото. МоЖе би тези думи се отна-
сят най-Вече до онези 144 000 Вярващи
от еврейския народ, които ще имат
специално слуЖение през този период.
Много хора ще предпочетат да от-
стъпят от вярата, вместо да пост-
радат и да умрат. Членове на семейс-
твото ще доносничат срещу собстве-
ните си роднини и ще ги предават В
ръцете на скверни гонители.
24:11 Ще се появят много лъЖепро-
роци, които ще измамят хиляди хора.
Тези ще се различават от лъЖемесии-
те, за които става дума в 5 cm. Лъ-
гкепророците ще се представят за
БоЖии говорители. Те ще могат да се
разпознаят по два признака: техните
пророчества не винаги ще се сбъдват
и техните учения винаги ще отдалеча-

148

Mameii 24

Bam хората от истинския Бог. Споме-
наването на лъЖепророците потвър-
ЖдаВа още веднъЖ нашето твърдение,
че Времето на Скръбните години има
еврейски характер. ЛъЖливите проро-
ци ще се появят сред народа на Изра-
ел, а сред църквата ще се появят лъЖ-
ливи учители (2. Петр. 2:1).
24:12 С все no-голямото разраства-
не на злото чувствата на обич и при-
вързаност меЖду хората Все повече
ще намаляват. Действията на омра-
зата ще бъдат нещо обикновено.
24:13 „Но който устои до края, той
ще бъде спасен." ТоВа не означава, че
хората тогава ще се спасяват благо-
дарение на своята издръЖливост - в
Библията спасението винаги се предс-
тавя като дар на БоЖията милост,
който се получава чрез Вяра в замес-
тителната смърт на Христос и Него-
вото възкресение. То също така не оз-
начава, че всички, които издърЖат, ще
избегнат физическите страдания -
ние вече знаем, че много християни ще
бъдат Вече измъчвани (9 cm.). Повече-
то изследователи признаВат, че онези
Вярващи, които устоят на Всички
преследвания, без да изменят на Вяра-
та, ще бъдат спасени при Второто
пришествие на Христос. Никой не
трябва да си Въобразява, че отстъпле-
нието от Вярата моЖе да бъде средс-
тво за бягство от страданията или
за получаване на сигурност. Само оне-
зи, които имат истинска вяра, ще бъ-
дат спасени. Въпреки че спасителна-
та вяра моЖе от време на време да
показва известно отклонение, тя при-
теЖава качеството да бъде постоян-
на.
24:14 По това време благовестието
на царството ще се проповядва из це-
лия сВят „за свидетелство на всички
народи". Както бе обяснено В белеЖ-
ките към 4:23, благовестието на царс-
твото е добрата новина, че Христос
иде, за да установи Своето царство
на земята, и че онези, които Го прие-

мат с Вяра по Време на периода на
Скръбта, ще се наслаЖдаВат на Него-
вото хилядолетно господство.
Често някои тълкуват погрешно 14
cm., за да покаЖат, че Христос не мо-
Же да се върне за Своята църква всеки
момент, защото много човешки пле-
мена все още не са чули благата вест.
Проблемът се разрешава веднага, щом
разберем, че тук се говори за идване-
то на Христос с Неговите светии, а
не за идването на Христос за Негови-
те светии. Освен това тук се говори
за благовестието на царството, а не
за благовестието на БоЖията благо-
дат (ВЖ. белеЖките към 4:23).
МоЖе да се открие един впечатля-
ващ паралел меЖду събитията от 3-14
cm. и тези от Откровение 6:1-11. Ез-
дачът на белия кон е лъЖливият ме-
сия; ездачът на червения кон - война-
та; ездачът на черния кон - гладът;
ездачът на бледия кон - епидемиите
или смъртта. Душите под олтара са
мъчениците. Събитията, които се
описват в Откровение 6:12-17, са
свързани със събитията, описани в
Матей 24:19-31.
В. Времето на Голямата скръб
(24:15-28)
24:15 Тук ние стигаме до средата на
периода на Скръбта, което моЖем да
разберем, като сравним 15 cm. c Дани-
ил 9:27. Даниил предсказва, че в среда-
та на седемдесетата седмица, т. е. В
края на периода от три и половина го-
дини, на святото място, т. е. в храма
на Ерусалим, ще бъде издигнат един
идолопоклоннически образ. Всички ще
трябва да се поклонят на този отвра-
тителен идол. Който откаЖе да се
подчини, ще бъде наказан със смърт
(Откр. 13:15).
„Затова, когато видите мерзост-
та, която докарва запустение, за ко-
ято говори пророк Даниил, стояща
на светото място (който чете, нека

149

Mameii 24

разбира)..." Издигането на идола ще
бъде сигнал за онези, които познават
БоЖието слоВо, че Времето на Голя-
мата скръб е дошло. Забележете, че
Господ иска този, който чете проро-
чеството, да го разбере.
24:16 Онези, които са в Юдея,
трябва да бягат В планината: В бли-
зост до Ерусалим техният отказ да
се поклонят на идола ще се забележки
много скоро.
24:17-19 Всичко трябва да се праВи
много бързо. Ако чоВек се намира на
покрива на къщата, трябва да изос-
тави всичките си вещи и да не мисли
за тях. Времето, изгубено за събиране
на вещите, моЖе да се окаЖе фатално.
Човекът, който работи на полето, не
бива да се връща, за да си вземе дрехи-
те, без значение къде ги е оставил.
Бременните Жени и кърмачките ще
бъдат явно в неизгодно полоЖение - за
тях ще бъде много трудно да избягат
бързо.
24:20 Вярващите трябва да се мо-
лят нещастието да не ги сполети
през зимата, което допълнително ще
утеЖни пътуването, и да не бъде в съ-
ботен ден, когато разстоянията, кои-
то могат да се изминат, са ограниче-
ни от закона (Изх. 16:29). Един събо-
тен ден пътуване няма да бъде доста-
тъчен, за да ги изведе Вън от опасна-
та област.
24:21 „Защото тогава ще има голя-
ма скръб, небивала от началото на
света до сега и каквато не ще има."
Това описание отличава този период
от всички останали периоди на инкви-
зиции, погроми, избивания, кланета и
геноциди в човешката история. Не е
възмоЖно това предсказание да е било
изпълнено от някое изтекло вече съби-
тие, тъй като тук ясно се казва, че
то ще завърши с Второто пришест-
вие на Христос.
24:22 Бедствията ще бъдат толко-
ва уЖасни, че ако онези дни не се сък-
ратят, никой не би оцелял. Това не оз-

начава, че времето на Голямата
скръб, което толкова често се опре-
деля като период от три и половина
години, ще бъде съкратено. МоЖе би
Бог ще съкрати продължителността
на деня, тъй като по-голямата част
от бойните действия и убийства се
извършват, докато е светло. „Но за-
ради избраните" (заради онези, които
са приели Исус) Господ ще даде вре-
менно отдих с ранното идване на нощ-
та.
24:23-26 23 и 24 cm. съдърЖат нови
предупреждения срещу лъЖемесиите и
лъЖепророците. В това бурно време
ще се носят много слухове, че Месия-
та се намира на някое тайно място.
Тези слухове често ще се използват, за
да излъЖат хората, които с цялото си
сърце и лк)бов търсят Христос. Зато-
ва Господ предупреЖдава всички Свои
ученици да не вярват на новини за ид-
ването на Христос на някое определе-
но място. Дори и онези, които ще из-
вършват чудеса, няма да бъдат изпра-
тени непременно от Бога: чудесата
също могат да имат сатанински прои-
зход. Човекът на злото ще получи са-
танинска власт, за да извършва чудеса
(2 Сол. 2:9,10).
24:27 Пришествието на Христос не
моЖе да се сбърка с нищо друго - то
ще бъде внезапно, явно на всички, ед-
новременно по целия свят и много
славно. Както се виЖда светкавица-
та, така и то ще се види веднага и яс-
но от всички хора.
24:28 И нищо, което е нравствено
покварено, няма да избегне Неговата
ярост и наказание, защото „дето бъ-
де мършата, там ще се съберат и ор-
лите". Мършата е символ на отстъп-
ниците от кздеизма и християнство-
то и на целия свят, който се е сък>зил
против Бога и Неговия Христос. Ор-
лите или лешоядите символизират
БоЖиите наказания, които ще се от-
прищят във връзка с появяването на
Месията.

150

Mameii 24

Г. Второто пришествие (24:29-31)
24:29 Преди края на периода на Голя-
мата скръб ще има уЖасяващи косми-
чески катастрофи. Слънцето ще по-
тъмнее и тъй като лунната светлина
е само отраЖение на слънчевата, лу-
ната ще престане да свети. Звездите
ще паднат от небето и планетите ще
излязат от своите орбити. Едва ли е
нуЖно да обясняваме, че тези страш-
ни космически катастрофи ще засег-
нат времето, водните маси и сезони-
те на земята.
Една слаба представа на това, кое-
то ще дойде, се дава в описанието на
Великовски, където той обяснява как-
во би могло да се случи при приблшка-
ването на някое небесно тяло до земя-
та и накланянето на земната ос.
„Земетресения ще разтърсват земя-
та. Въздухът и водата ще продълЖат
да се двшкат по инерция. Урагани ще
вилнеят из цялата земя. Те ще носят
пясък, чакъл и морски Животни и ще ги
хвърлят върху земята. Ще се развият
високи температури; скалите ще се
стопят; ще изригнат вулкани; от пук-
натините на разцепената земя ще
блика лава и ще тече върху огромни
площи. Равнините ще се превръщат в
планини, които ще се преместват и
Ще се изкачват върху други планини и
Ще се образуват нови пукнатини и про-
пасти. Езерата ще се накланят и ще се
изпразват; реките ще излизат от ко-
ритата си; огромни земни пространс-
тва заедно с хората, които Живеят
върху тях, ще попаднат под водните
маси. Горите ще пламнат, а ураганите
и вилнеещите води ще изтръгват дър-
ветата от местата, където растат,
и заедно с корените им ще ги струп-
ват на огромни купчини. Водите на
моретата ще изтекат и те ще се пре-
върнат в.пустини."44
24:30 „Тогава ще се яви на небето
знамението на Човешкия Син." Тук
не се казва какво ще бъде това знаме-

ние. Първото идване на Христос беше
придруЖено от небесно знамение - по-
явата на звезда. МоЖе би някоя чудна
звезда ще възвести и Неговото Второ
идване! Някои изследователи вярват,
че това знамение ще бъде Самият Чо-
вешки Син! Каквото и да е, ваЖното
е, че когато се случи, всички ще го раз-
берат. „Тогава ще заплачат всички
земни племена" - без съмнение заради
това, че са Го отхвърлили. Но най-ве-
че ще заплачат племената от израелс-
ката земя - дванадесетте израилеви
племена: „... и те ще погледнат на Ме-
не, Когото прободоха; и ще плачат за
Него, както плаче някой за едничкия
си син..." (Зах. 12:10).
И ще „видят Човешкия Син идещ
на небесните облаци със сила и голя-
ма слава." КакъВ изумителен момент!
Онзи, Който бе оплкшг и разпънат на
кръст, ще се Върне като Господар на
Живота и слабата! Кроткият и сми-
рен Христос ще се появи В образа на
Самия Йехова! Жертвеният Агнец ще
слезе като всепобеЖдаващия Лъв!
Презреният Дърводелец от Назарет
ще дойде като Цар на царете и Госпо-
дар на господарите! Неговите колес-
ници ще бъдат небесните облаци. Той
ще дойде облечен в царствена власт и
великолепие - миг, за който създание-
то стене в продълЖение на хиляди го-
дини.
24:31 След като слезе, Христос „ще
изпрати Своите ангели" из цялата
земя, за да съберат Неговите избра-
ни - вярващия Израел - в земята на
Палестина. Те ще бъдат събрани от
цялата земя, за да поздравят своя Ме-
сия и да се радват на Неговото славно
господство.
Д. Притчата за смокиновото дърво
(24:32-35)
24:32 „А научете притчата за смо-
ковницата." Господ отново използва
природата, за да ни даде духовен урок:

151

Mameu 24

„Когато клоните й Вече омекнат и
развият листа, знаете, че е близо ля-
тото." Вече Видяхме, че смокинята е
символ на израелския народ (21:18-22).
В продълЖение на стотици години Из-
раел беше В състояние на летаргичен
сън - без свое правителство, без земя,
без храм, без свещеничество, без ника-
къв признак на национален Живот.
И изведнъЖ през 1948 г. Израел ста-
на нация със собствена земя, прави-
телство, парична единица, марки и т.
н. В духовно отношение нацията е все
още безплодна и студена и все още не
дава плодове за Бога. Но що се отнася
до официалното й полоЖение, моЖе да
се каЖе, че „клоните ii вече са омекна-
ли и са развили листа".
24:33 „Също така и вие, когато ви-
дите всичко това, да знаете, че Той
е близо до вратата/1 Признаването
на Израел като нация гоВори не само
за приближаването на годините на
Скръбта, но и за това, че Господ е
много близо - при самата врата!
Щом господството на Христос е при
самата Врата, то Времето на ГрабВа-
нето на църквата е още по-близо! И
щом Вече забелязваме предвестници-
те на събитията, които предхоЖдат
Неговото появяване В слава, то колко
ли много е наблиЖило Времето на пър-
вия етап на Господното пришествие
(1. Сол. 4:13-18)!
24:34 След тази аналогия със смоки-
новото дърво Исус добавя: „Истина
ви казвам: това поколение няма да
премине, докле не се сбъдне всичко
това." Под „това поколение" не мо-
гат да се разбират хората, които са
Живели на земята по времето на Гос-
под Исус, тъй като те вече са умрели,
а събитията, за които се гоВори в 24
гл. Все още не са се сбъднали. Какво
тогава моЖе да има предвид Исус под
„това поколение"? Във Връзка с този
въпрос има две правдоподобни обясне-
ния.

ф. Грант и някои други автори смя-
тат, че под „това поколение" Исус ис-
ка да каЖе, че „същото това поколе-
ние, което ще види началото на съби-
тията, ще Види и техния край"47, т. е.
че хората, които ще Видят обособява-
нето на Израел като отделна нация
(или онези, които ще видят началото
на годините на Скръбта), ще видят и
как Господ Исус слиза на небесните
облаци, за да Властва на земята.
Според другото мнение думата „по-
коление" моЖе да се тълкува и като
„раса", което ще рече хора от един и
същ корен, род или семейство (Мат.
12:45; 23:35, 36). По този начин Исус
предрича, че еврейският народ ще про-
съществува и ще види осъществяване-
то на всичките тези предсказания.
Неговото оцеляване отново и отново,
въпреки зверските изтребления, на ко-
ито е подлоЖен, е едно истинско ис-
торическо чудо.
Но на мен ми се струва, че има и
още нещо. По времето на Исус „това
поколение" са били онези хора, които
упорито са отказвали да Го признаят
за Месия. Аз мисля, че предсказанието
на Исус означава, че Израел като на-
род ще продълЖи да Живее, отхвърляй-
ки Христос, докато Той дойде за Вто-
ри път. Тогава съпротивата срещу
Него ще бъде победена и онези, които
се подчинят доброволно и приемат
господството Му, ще бъдат пощадени
и ще влязат в хилядолетното царст-
во!
24:35 За да потвърди още поВече
окончателния характер на СВоите
предсказания, Исус добавя, че небето
и земята могат да преминат, но Не-
говите думи „няма да преминат". Ко-
гато говори за преминаване на небето,
Исус има предвид космоса и звездите,
и синьото небе над нас, а не небесата,
които са обиталище на Бога (2 Кор.
12:2-4). Изчезването на небето и земя-
та се описва в 2 Петр. 3:10-13 и се спо-
менава отново в Откровение 20:11.

152

MameO 24

Б. Денят и часът, които никой не
знае (24:36-44)
24:36 Що се отнася go точния ден и
час на Неговото Второ пришествие,
тях „никой не знае, нито небесните
ангели, нито Синът, а само Отец".
Това е предупреждение както срещу
тия, които се изкушават да предсказ-
ват точното време на идването на
Христос, така и срещу ония, които им
вярват. Това, че ангелите също не
знаят точното време, не трябва да
ни изненадва - те са същества с огра-
ничени възмоЖности и знания.
И макар че хората, които ще Живе-
ят преди завръщането на Христос,
няма да знаят деня или часа, изглеЖда,
че тези, които са запознати с проро-
чеството, ще знаят годината. Извес-
тно е например, че това ще стане
приблизително три и половина години
след издигането на идолния образ в
храма (Дан. 9:27; виЖ също Дан. 7:25;
12:7,11; Откр. 11:2, 3; 12:14; 13:5).
24:37-39 В онези дни повечето хора
Ще бъдат безразлични - както хората
по времето на Ной. Въпреки че време-
ната преди потопа са били уЖасно по-
рочни, хората са яли, пили, Женели са
се и са се омъЖВали и изобщо са се
дърЖали така, като че ли ще Живеят
вечно. Макар и предупредени за иде-
щия потоп, те са Живеели така, като
че ли са имали „гаранция срещу удавя-
не". И така, когато дошъл потопът,
те са се оказали абсолютно неподгот-
вени и извън единственото сигурно
място. Така ще бъде и при завръщане-
то на Христос. Само тези, които са в
Христос - ковчегът на Спасението,
ще бъдат спасени.
24:40, 41 Тогава двама мъже ще бъ-
дат на полето. Единият ще бъде
взет, за да бъде съден, а другият ще
бъде оставен, за да влезе в хилядолет-
ното царство. Две Жени ще мелят
жито на мелницата и за един миг ще
бъдат разделени. Едната ще бъде от-

несена от урагана на наказанието, а
другата ще остане да се радба на бла-
гословенията на Христовото господс-
тво. (40 и 41 cm. често се тълкуват
като предупреждение към неспасени-
те във връзка с Грабването - първия
етап от идването на Христос, кога-
то Той ще отведе всички вярващи в
небето и ще остави всички невярващи
за осъЖдане. Това обяснение също мо-
Же да се приеме за вярно, но ние смя-
таме, че в светлината на целия кон-
текст е по-правилно тези стихове да
се свърЖат с втория етап от идване-
то на Христос - когато Той ще дойде,
за да установи царството Си.)
24:42-44 Тъй като не знаят точно
деня и часа, хората са длъЖни да
бдят. Ако човек знае, че в къщата му
ще влязат крадци, той ще се подготви
за това, дори и да не е сигурен кога
точно ще дойдат. Човешкият Син ще
дойде тогава, когато хората най-мал-
ко Го очакват.
Ж. Притчата за разумния и злия
слуга (24:45-51)
24:45-47 В последните стихове на та-
зи глава Господ Исус ни учи, че истин-
ският характер на един слуга личи от
начина, по който той се дърЖи при
завръщането на Господаря си! Всеки
слуга е длъЖен да храни домочадието
на господаря си в определеното за то-
ва време. Но не всеки, който твърди,
че е слуга на Христос, е истински Не-
гов слуга.
Разумният слуга е този, когото
Христос ще завари да се гриЖи за Бо-
Жия народ. Такъв слуга ще има честта
да носи голяма отговорност 8 царст-
вото. Неговият господар ще го напра-
ви управител на целия Му имот.
24:48-51 Злият слуга е онзи, който е
християнин само на думи и неговото
поведение не се влияе от новината за
скорошното идване на Господаря. Той
започва да бие сВоите колеги - други-
те слуги, и да яде и пие заедно с пия-

153

Mameu 24, 25

Huuume. НегоВото поведение показва,
че той не е подготвен за царството.
Когато дойде Царят, Той ще го нака-
Же и ще му отреди наказание като на
лицемерите, като го изпрати там,
където „ще бъде плач и скърцане със
зъби".
Тази притча се отнася до Видимото
завръщане на Христос като Месия-
Цар на земята, но нейните принципи
са Валидни и за Грабването. Много хо-
ра, които твърдят, че са християни,
със своето враждебно отношение към
БоЖия народ и с приятелските си
връзки с безбоЖниците показват, че
те не очакват завръщането на Хрис-
тос. За тях тоВа завръщане означава
осъЖдение, а не благословение.
3. Притчата за десетте девици
(25:1-13)
25:1-5 Думата „тогава", свързваща 24
с 25 гл., ясно показва, че В тази притча
се говори за времето непосредствено
преди завръщането и за самото завръ-
щане на Царя на земята. Исус оприли-
чава небесното царство в този мо-
мент на десет девици, които са взели
своите светилници и са излезли да
посрещнат младоженеца. Пет от
тях са били разумни и са налели масло
в светилниците си, а другите пет не
са били разумни и не са налели масло.
Петте разумни девици представля-
ват истинските ученици на Христос
по Време на Скръбните години. Све-
тилниците говорят за формално
признание на вярата, а маслото моЖе
да се тълкува като символ на Светия
Дух. Неразумните девици са онези хо-
ра, които твърдят, че притеЖават
надеЖдата за Месията, но които ни-
кога не са повярвали истински и зато-
ва нямат Светия Дух. МладоЖенецът
е Царят Христос. НегоВото бавене
символизира периода меЖду двете при-
шествия, фактът, че всичките десет
девици са заспали, показва, че външно
те по нищо не се различават.

25:6 Посреднощ се е чула вестта за
идването на Младоженеца. От пре-
дишната глава ние научихме, че Него-
вото идване ще бъде предизвестено
чрез някои страшни знамения.
25:7-9 Девиците са се събудили и са
започнали да украсяват светилници-
те си - всички са искали да се покаЖат
в изряден вид пред МладоЖенеца. Не-
разумните девици, които са били заб-
равили да си налеят масло, помолили
другите да им дадат от тяхното, но
те ги изпратили да си купят. Отка-
зът на разумните девици моЖе да изг-
леЖда на някои хора доста егоисти-
чен, но според духовните закони нито
един човек не моЖе да дава от Духа на
друг човек. Разбира се, Светият Дух
не моЖе да се купи, но в Библията и на
други места се говори за купуване на
спасението, без да се използват пари и
без цената да играе някаква роля в то-
ва купуване.
25:10-12 Докато те са отишли за
масло, е дошъл младоженецът. В
древносирийския и вулгатския текст
на Библията се казва, че Той е дошъл
със своята невяста. Тази картина из-
цяло потвърЖдава пророчеството, че
Господ Исус ще се върне от сватбата
със Своята булка - Неговата църква
(1 Сол. 3:13). (Сватбеното търЖест-
во ще се проведе в небето [Ефес. 5:27],
след като Христос грабне булката.)
Онези Негови светии, които са Му ос-
танали верни по време на Скръбните
години, ще отидат заедно с Него на
сватбеното празненство. Сватбено-
то празненство е подходящ символ на
радостта и благословенията на зем-
ното царство на Христос. Разумните
девици са влезли заедно с Него на
сватбата (или сватбеното търЖест-
во, според НПБДЖНД) и вратата се е
затворила. От този момент ната-
тък никой вече не е могъл да влезе в
царството. Когато са се върнали дру-
гите пет девици и са поискали да вля-
зат, МладоЖенецът е отрекъл, че ги

154

Mameu 25

познава - ясно доказателство за това,
че те никога не са били новородени.
25:13 Поуката е, че човек трябва да
бди непрекъснато, защото не знае ни-
то деня, нито часа на Неговото идва-
не. Вярващите трябва да Живеят та-
ка, сякаш Господ ще дойде всеки мо-
мент. А дали нашите светилници са
готови и напълнени с масло?
Д. Притчата за талантите
(25:14-30)
25:14-18 Тази притча ни учи, че когато
Господ се върне, Той ще бъде посрещ-
нат както от истински, така и от
лъЖливи служители. Притчата раз-
казва за един човек, който, преди да
замине на дълго пътешествие, пови-
кал своите слуги и дал на всекиго раз-
лична сума пари - според техните
възмоЖности. Единият получил пет
таланта, другият - два, а последни-
ят - един. Всеки трябвало да употре-
би парите така, че да принесе печалба
на господаря си. Слугата с петте та-
ланта спечелил още пет таланта. Чо-
Векът с двата таланта също успял да
ги удвои. Но онзи, който получил един
талант, заровил таланта в една дуп-
ка в земята.
Не е трудно да се разбере, че и тук
Христос е господарят, а дългото пъ-
тешествие е периодът преди Второ-
то Му пришествие. Тримата слуги
представляват различните групи от
еврейския народ, които ще Живеят по
време на годините на Голямата скръб
и които ще носят отговорността да
представляват интересите на отсъс-
тващия Господ. Отговорността, коя-
то те получават, отговаря на индиви-
дуалните им възмоЖности.
25:19-23 След като минало много
време, господарят... се върнал и за-
почнал да уреЖда сметката си с тези
слуги. Този момент отговаря на вре-
мето на Второто пришествие. Пър-
вите двама получили една и съща пох-
вала: „Хубаво, добри и верни слуго! В

малкото си бил верен, над многото
ще те поставя; влез в радостта па
господаря си." Това, което Господ ис-
ка да провери в това слуЖение, не е
колко голяма е спечелената сума, а
колко голяма е степента на полоЖени-
те усилия. Всеки един от двамата е
използвал в максимална степен сВои-
те възмоЖности и е удвоил стопро-
центово онова, което му е било даде-
но. Такива са истинските вярващи, ко-
ито получават като награда благосло-
венията на Месиянското царство.
25:24-25 Третият слуга посрещнал
господаря си с нападки и извинения.
Според него господарят му бил строг
и нечестен човек, който Жъне там,
където не е сял, и събира там, къде-
то не е пръскал. Той обяснил, че поне-
Же бил много уплашен, не знаел какво
да стори с таланта и затова го заро-
вил В земята. Този слуга е представи-
тел на невярващите слуЖители. Нито
един истински слуЖител на Христос
не моЖе да мисли такива неща за своя
Господар.
25:26, 27 Господарят му го нарекъл
зъл човек и мързеливец. След като е
мислел така за господаря си, защо не е
внесъл парите му в банка, за да нат-
рупат поне лихва? МеЖду другото, в
26 cm. господарят не се съгласява с об-
виненията срещу себе си. Той по-скоро
иска да каЖе следното: „Твоето мне-
ние за мен още поВече трябваше да те
задълЖи да влоЖиш парите ми в нещо.
Думите ти не са извинение за теб, а
осъЖдение."
25:28, 29 Ако този човек беше спече-
лил един талант със своя талант, ще-
ше да получи същата похвала като
другите двама. Вместо това той по-
казва една дупка В земята като резул-
тат на всичките си усилия през целия
си Живот! Затова господарят му взи-
ма таланта и го дава на човека с де-
сетте таланта. Това действие след-
ва един определен закон в духовното
царство: „... на всекиго, който има,

155

Mameu 25

ще се gage u mou ще има изобилие; а
от този, който няма, от него ще се
отнеме и това, което има." Тези, ко-
ито искат да бъдат използвани за сла-
ба на Бога, ще получат и Възможнос-
тите, чрез които да бъдат използва-
ни. Колкото повече работят за Бога,
толкова повече възмоЖности ще полу-
чават, за да работят. И обратно, ние
губим дадените ни възможности, ако
не ги използваме 8 работа за Бога. Ле-
ността води до атрофия.
Споменаването на банкерите в 27
cm. говори за това, че ако ние не мо-
Жем да използваме за Господ това, ко-
ето притеЖаваме, трябва да го дадем
на онези, които могат. В този смисъл
банкери могат да бъдат мисионерите,
библейските друЖества, християнски-
те издателства, евангелските радио-
програми и т. н. В свят като нашия
нямаме никакво извинение да дърЖим
парите си у дома, без да ги използваме
за нещо полезно. Пиърсън дава много
добри препоръки в това отношение:
„Страхливите души, които не са
способни да работят самостоятелно
и безстрашно в полза на царството,
могат да подчинят своята немощ на
възмоЖностите и интелигентността
на други хора, които ще използват
техните умения и притеЖания за Гос-
пода и Неговата църква... Един управи-
тел моЖе да има пари и други възмоЖ-
ности, но моЖе да няма достатъчно
вяра и далновидност, практичност и
мъдрост. „Работниците от обменните
бЬра" на Господа могат да му пока-
Жат как да натрупа печалба за Него...
В известен смисъл църквата на Госпо-
да съществува и заради това, защото
силата на един от нейните членове
моЖе да подкрепи слабостта на друг
така, щото чрез сътрудничеството
меЖду всички нейни членове да моЖе
да се увеличи мощта на най-малките и
най-слабите.ti46
25:30 Безполезният слуга бил изх-
върлен навън и изкл1очен от царство-

то. Неговата участ била като участ-
та на злите хора. Той бил осъден не
защото не бил успял да влоЖи талан-
та, а защото липсата на добри дела
говори и за липса на истинска, спасява-
ща вяра.
Е. Съдът над народите (25:31-46)
25:31 Този текст описва съда над на-
родите, който е различен от Христо-
вото съдилище и Съда на великия бял
престол.
Христовото съдилище е времето,
когато Христос ще направи оценка на
слуЖението на вярващите, и ще им
раздаде наградите. То идва след Граб-
ването (Римл. 14:10; 1 Кор. 3:11-15; 2
Кор. 5:9, 10). Съдът на великия бял
престол ще се състои във вечността,
след изтичане на хилядолетието. То-
гава ще бъдат съдени грешните мър-
тви души и ще бъдат хвърлени в огне-
ното езеро (Откр. 20:11.15).
Съдът над народите или езичниците
(гръцката дума означава и двете не-
ща) ще се състои на земята, след ка-
то Христос се Върне, за да Властва
над нея, както става ясно от 31 cm.:
„... когато дойде Човешкият Син в
славата си, и всичките [свети] анге-
ли с Него..." Ние се надяваме, че имаме
основания да смятаме, че това е вре-
мето, за което се говори в Йоил 3:2,
където се споменава и мястото на съ-
битието - Йосафатовата долина бли-
зо до Ерусалим. Господ ще съди наро-
дите според тяхното поведение към
Неговите братя logeu no Време на
Скръбните години (Йоил 3:1, 2, 12-14;
Мат. 25:31-46).
25:32 ВаЖно е да се отбелеЖи, че
тук се споменават три групи от хора:
овце, кози и еврейски събратя на
Христос. Първите две групи, които
ще бъдат съдени от Христос, са езич-
ници от времето на годините на Голя-
мата скръб. Третата група представ-
лява онези верни братя на Христос от
кздеите, които няма да се откаЖат

156

Mameu 25

om Неговото име през това време, не-
зависимо от нарастващите гонения.
25:33-40 Царят слага овцете от дяс-
ната си страна, а козите - от лява-
та. След това Той поканва овцете да
влязат в Неговото славно царство,
приготвено за тях още от създаване-
то на света. Причината за това е, че
те са Го нахранили, когато е бил гла-
ден; дали са Му да пие, когато е бил
Жаден; приели са го 6 дома си, когато
е бил странник; облекли са Го, когато
е бил без дрехи; погршкили са се за Не-
го, когато е бил болен и са Го посети-
ли, когато е бил в затвора. Праведни-
те „овце" не разбират кога са показа-
ли такова отношение към Царя, защо-
то той не е бил на земята, докато те
са зкивели на нея! Царят им обяснява,
че добрината, направена на един от
Неговите най-скромни братя, е била
все едно направена на Него. Всяко не-
що, направено за Неговите ученици,
получава същата награда, която би
получило, ако е било направено за Не-
го.
25:41-45 На неправедните „кози"
той нарежда да си отидат от Него и
ги изпраща „във вечния огън, пригот-
вен за дявола и неговите ангели", за-
щото са отказали да проявят грижа
към Него в ужасното време на утесне-
нието на Яков. Когато те се опитват
да се оправдаят с извинението, че ни-
кога не са Го виждали, Той им напом-
ня, че пренебрежението към Неговите
последователи е равносилно на пренеб-
режението към Самия Него.
25:46 Така „козите" получават веч-
но осъЖдение, а „овцете" влизат във
вечния Живот. За нас този разказ по-
ражда два проблема. От една страна,
изглежда, че народите.получават спа-
сение съвкупно, като една цяла маса.
От друга страна, се създава впечатле-
ние, че овцете се спасяват чрез добри-
те си дела, а козите биват осъдени по-
ради липсата на добри дела. Що се от-
нася до първия проблем, не трябва да

забравяме, че Бог наистина въздейст-
ва на народите като цяло. Старият
Завет изобилства с примери на цели
народи, наказани от Бога заради това,
че са били грешни (Ис. 10:12-19; 47:5-15;
Езек. 25:6, 7; Амос 1:3, 6, 9, 11, 13; 2:1,
4, 6; Авдий 10; Зах. 14:1-5). Няма причи-
на да вярваме, че народите като цяло
вече няма да изпитват върху себе си
Божието възмездие. Това не означава,
че всеки отделен индивид ще участва
в това наказание, но че принципът на
Божествената справедливост ще бъде
приложен както в национален, така и
в индивидуален мащаб.
Думата ethne, преведена като „наро-
ди" в този пасаж, може също така да
се преведе и като „езичници". Някои
тълкуватели смятат, че този текст
описва съда над отделните езичници.
Независимо дали ще бъдат съдени це-
ли народи или отделни индивиди, оста-
ва проблемът как ще се събере това
огромно множество пред Господа в
Палестина. Може би ще бъде по-пра-
вилно да мислим за представители на
народите или отделните групи, събра-
ни на съда.
Що се отнася до втория проблем,
ние твърдим, че текстът не може да
се използва в подкрепа на доктрината
за спасение чрез дела. Библията нався-
къде свидетелства, че спасението се
получава чрез вяра, а не чрез дела (Еф.
2:8, 9). Но Библията също така учи, че
истинската вяра произвежда добри де-
ла. Ако те липсват, това показва, че
човекът никога не е бил спасен. Зато-
ва ние трябва да разберем, че езични-
ците не са спасени, защото са се дър-
жали добре към к>дейските събратя на
Христос, а защото това тяхно пове-
дение е отражение на лк)бовта им към
Господа.
Има още три съображения, които
бихме искали да споделим. Най-напред
ще коментираме това,, че царството
е било приготвено за праведните още
от сътворението на света (34 cm.),

157

Mameu 25,26

докато адът е бил приготвен за дяво-
ла и неговите ангели (41 cm.). Желани-
ето на Бога е хората да бъдат благо-
словени. Адът първоначално не е бил
предназначен за човеците. Но ако хо-
рата, със своята собствена воля, отх-
върлят Живота, те по необходимост
избират смъртта.
Второто нещо, на което искаме да
ви обърнем внимание, е фактът, че
Господ Исус говори за вечен огън (cm.
41), вечно наказание (cm. 46) и вечен
Живот (cm. 46). Същият Този, Който
казва, че има вечен Живот, казва, че
има и вечно наказание. След като ду-
мата „вечен" се използва за описание
и на двете понятия, не е логично да
приемем едното, а да не приемем дру-
гото. Гръцката дума, преведена като
„вечен", означава „безкраен", защото-
то 6 гръцкия език няма друга дума, ко-
ято да предаде това понятие. Но ние
знаем, че думата наистина означава
„безкраен", тъй като същата тази ду-
ма се използва^ за да предаде понятие-
то „БоЖия безкрайност" в 1 Тим. 1:17.
И най-накрая, съдът над езичниците
ни напомня по един убедителен начин,
че Христос и Неговите хора са едно и
също тяло: това, което засяга тях,
засяга и Него. Ние имаме големи въз-
моЖности да покаЖем внимание към
Него, като се гриЖим за онези, които
Го обичат.
XIV.  Страданията на Царя
и неговата смърт (Глави 26, 27)
А.      Заговорът за убийството
на Исус (26:1-5)
26:1, 2 За четвърти и последен път в
това Евангелие Господ предупреЖдава
учениците Си, че Той трябва да умре
(16: 21, 17:23, 20:18). Неговите думи ни
показват, че меЖду Пасхата и Негово-
то разпъване на кръста съществува
много тясна връзка във времето:
„Знаете, че след два дни ще бъде Пас-
хата и Човешкият Син ще бъде пре-

даден на разпятие." В тази година
Пасхата ще осъществи своето истин-
ско предназначение. Пасхалният Агнец
е дошъл и скоро ще бъде заклан.
26:3-5 В момента, 6 който Исус из-
рича тези думи, главните свещеници,
кншкниците и старейшините се съ-
бират в двореца на първосвещеника
Каяфа, за да обмислят своята стра-
тегия. Те искат да Го арестуват тай-
но и да Го убият, но не смятат, че е
благоразумно да направят това по
време на празника, защото хората
могат да реагират много бурно на Не-
говото убийство, фактът, че израел-
ските религиозни водачи стават ини-
циатори на заговора за убийството на
техния Месия, е невероятен. Тъкмо
ония, които трябваше първи да Го
разпознаят и издигнат на престола,
тъкмо те станаха и водачи на Негови-
те врагове.
Б. Помазването на Исус
във Витаиия (26:6-13)
26:6, 7 Тази случка е един малък ост-
ров от светлина сред океана от ко-
варство на свещениците, дребнавост
на учениците и вероломство на Юда.
Докато Исус гостува в къщата на
Симон, прокаЖения1 от Витания, ед-
на Жена влиза вътре и носи съд с мно-
го скъп парфкш, който излива на гла-
вата Му. Високата цена на нейната
Жертва изразява колко голямо е посве-
щението и на Господ Исус и показва
нагледно, че не съществува нищо, кое-
то да е прекалено скъпо за Него.
26:8, 9 Неговите ученици, и най-вече
Юда (Йоан 12:4, 5), гледат на извър-
шеното като на огромна загуба. Те си
мислят, че тези пари трябва да се да-
дат на бедните.
26:10-12 С отговора Си Исус изправя
техния изкривен начин на мислене. Де-
лото на Жената не е прахосническо, а
добро. И не само това, то е и изклю-
чително навременно. Бедните могат
да получат помощ по всяко време, но

158

Mameu 26

има само един миг В световната исто-
рия, в който Спасителят моЖе да бъ-
де помазан с миро преди Своето пог-
ребение! Този миг е дошъл и една-един-
ствена Жена със своята духовна про-
ницателност е успяла да го улови. Тя е
повярвала на предсказанията на Гос-
под за Неговата смърт и е разбрала,
че това моЖе да стане или сега, или
никога. Последвалите събития доказ-
ват правотата на нейното решение.
Плановете на Жените за помазване на
тялото на Господ след погребението
бяха осуетени от Неговото възкресе-
ние (Марко 16:1-6).
26:13 Господ Исус обезсмъртява
нейния простичък израз на лкобов с ду-
мите: „Гдето и да се проповядва то-
ва благовестие по целия свят, ще се
разказва за неин спомен и това, кое-
то тя стори." Всяко действие на иск-
рено преклонение изпълва небесните
покои с благоухание и остава завинаги
в паметта на Господ.
В. Коварството на Юда (26:14-16)
26:14, 15 След това един от дванаде-
сетте - един от учениците, които са
Живели с Господ Исус, пътували са с
Него, виЖдали са Неговите чудеса,
слушали са Неговото невероятно уче-
ние и са били свидетели на чудото на
Неговия безгрешен Живот; човекът, за
когото Исус е могъл да каЖе „самият
ми близък приятел... който ядеше хля-
ба ми" (Пс. 41:9) - става онзи, който
вдига петата си против БоЖия Син.
Юда Искариотски отива при главни-
те свещеници и се съгласява да прода-
де своя Учител за тридесет сребър-
ника. Свещениците му дават парите
още тогава - някаква си мизерна сума
от няколкостотин лева.
Тук особено силно поразява сравне-
нието меЖду Жената, която излива
мирото върху Исус в къщата на Си-
мон, и Юда. Докато според нея Спаси-
телят няма цена, Юда Го продава за
няколко сребърника.

26:16 И така, онзи, който получава
само лк>бов от страна на Исус, отива
да вземе участие в уЖасното убийст-
во.   -
Г. Последната Пасха (26:17-25)
26:17 Първият ден на Празника на
безквасните хлябове е времето, през
което кздеите изхвърлят всичкия квас
от домовете си. Какви ли мисли въл-
нуват Господ, когато изпраща учени-
ците Си в Ерусалим, за да пригот-
вят... за празника на Пасхата. Всяка
подробност от обяда ще бъде изпълне-
на с мъчително съдърЖание.
26:18-20 Исус изпраща учениците Си
да потърсят един неназован по име
човек, който да ги заведе до къщата,
определена, за да ядат пасхата. Вероя-
тно неяснотата на Неговите инст-
рукции има за цел да заблуди заговор-
ниците. Във всеки случай ние забеляз-
ваме, че Исус знае всичко за всички -
къде се намират и Желаят ли да Му
сътрудничат. Обърнете внимание на
Неговите думи: „Учителят казва:
Времето Ми е близо, у тебе ще праз-
нувам пасхата с учениците Си." Исус
гледа хладнокръвно на приблиЖаваща-
та се смърт. Вшкте с какво съвърше-
но спокойствие Той прави приготовле-
ния за вечерята! Каква огромна приви-
легия за този незнаен човек - да пре-
достави своята къща за тази послед-
на Пасха (на Господа)!
26:21-24 Докато се хранят, Исус
прави поразителното изявление, че
един от дванадесетте ще Го предаде.
Учениците са.обхванати от мъка,
огорчение и неувереност. Един по един
те питат: „Да не съм аз, Господи?"
След като всички, с изклктение на
Юда, Му задават този въпрос, Исус
им казва, че това ще бъде онзи, който
натопи ръката си заедно с Него в
бл1одото. После взима къшей хляб, по-
тапя го в соса от месото и го подава
на Юда (Йоан 13:26) като знак на спе-
циална лкзбов и приятелство. След

159

Mameu 26

moBa Исус казва, че moBa, което ще се
случи, е В известен смисъл неизбеЖно,
но то не лишава предателя от отго-
Ворност - за него щеше да бъде по-
добре, ако никога не се беше раЖдал.
Юда съзнателно избира да продаде
Спасителя и затова носи лична отго-
ворност.
26:25 Когато най-накрая Юда задава
въпроса дали не е той, Исус му отго-
варя: „Да".
Д. Първата Господна вечеря
(26:26-29)
В Йоан 13:30 научаваме, че веднага,
след като получава хляба, Юда излиза
навън в нощта. От това разбираме,
че него го е нямало по време на Гос-
подната Вечеря (макар че по този въп-
рос има много спорове).
26:26 След като извършва всичко
свързано с Неговата последна Пасха,,
Спасителят пристъпва към вечерята,
позната като Господната вечеря. Ос-
новните елементи на пасхалния риту-
ал - хлябът и виното - са вече на ма-
сата. Исус ги изпълва с ново съдържа-
ние. Първо Той взима хляба, благосла-
вя и го разчупва и, като го дава на
учениците Си, казва: „Вземете, яик-
те; това е Моето тяло." Тъй като
Неговото тяло все още не е отдадено
на кръста, става ясно, че Той говори
за хляба като нещо, което символизи-
ра Неговото тяло.
26:27, 28 Същото се отнася и за ча-
шата, където съдът се използва, за да
обозначи съдържимото. Чашата съ-
дърЖа плода на лозата, която на свой
ред символизира кръвта на Новия За-
вет. Новият безусловен договор за
благодат ще бъде узаконен от Негова-
та скъпоценна кръв, която Той ще
пролее за измиването на греховете на
мнозина. Кръвта на Исус е достатъч-
на, за да гарантира опрощение на всич-
ки хора. Но тя е пролята за мнозина,
защото моЖе да извърши това само
за онези, които вярват В Него.

26:29 После Спасителят казва на
Своите ученици, че вече няма да пие
от плода на лозата заедно с тях до
момента, в който дойде отново на зе-
мята, за да Властва. Тогава виното
ще придобие ново съдърЖание. То ще
символизира радостта и благословени-
ето на царството на неговия Отец.
Често пъти християните поставят
въпроса дали хлябът за Господната
вечеря трябва да бъде само безквасен,
или моЖе да бъде и заквасен, дали ви-
ното трябва да бъде неферментирало,
или моЖе да бъде и ферментирало. Ед-
ва ли има някакво съмнение, че Господ
е използвал безквасен хляб и фермен-
тирало вино (всички вина по онова
време са били изчаквани да ферменти-
рат). Онези християни, които мислят,
че заквасеният хляб опорочава целия
ритуал (тъй като квасът е символ на
греха), трябва да признаят, че също-
то ваЖи и за ферментационния про-
цес. Проблемът наистина става" тра-
гичен, когато започнем да обръщаме
такова внимание на елементите, че
преставаме да виЖдаме Самия Гос-
под. Павел изтъква, че това, което
има значение, е духовното съдърЖа-
ние, а не самият хляб. „Защото наша-
та пасха, Христос, биде заклан [за
нас]. Затова нека празнуваме не със
стар квас от злоба и нечестие, а с без-
квасни хлябове от искреност и исти-
на" (1 Кор. 5:7, 8). Няма значение ка-
къв ще бъде квасът на нашия хляб;
има значение какъв е квасът на нашия
Живот!
Е. Самоуверените ученици (26:30-35)
26:30 След Господната вечеря малка-
та група изпява един химн, вероятно
взет от Пс. 113-118, така наречения
„Голям халел". После те излизат от
Ерусалим, пресичат потока Кедрон и
се изкачват по западния склон на Еле-
онския хълм, откъдето отиват в
Гетсиманската градина.

160

Mameu 26

26:31 По Време на цялото Си земно
слуЖение Господ Исус Винаги честно
предупреЖдава СВошпе ученици за оно-
ва, което ги чака занапред. И сега Той
им казва, че те Всички ще се разбягат
от Него през тази нощ. Страхът от
уЯсасяващото начало на започващата
буря напълно ще ги смаЖе. Те ще на-
пуснат Учителя си, за да спасят сВои-
те собствени глаВи. Ще се потвърди
пророчеството на Захария: „Порази
пастиря и овците ще се разпръснат"
(13:7).
26:32 Но Господ не оставя ученици-
те Си, без да им даде надеЖда. Въпре-
ки че те ще се засрамят от връзката
си с Него, Той никога няма да ги изос-
тави. След като Възкръсне от мърт-
вите, Христос ще дойде да ги посрещ-
не 6 Галилея. Такъв е нашият Господ -
един чудесен и Винаги Верен приятел!
26:33, 34 Тук Петър нетърпеливо
прекъсва Господа, за да Го увери, че,
макар и другите да Го напуснат, той
никога няма да направи такова нещо.
Исус го поправя, като казва Вместо
„никога" - „тая нощ... три пъти".
Преди да се чуе гласът на петела, пла-
менният ученик ще се откаЖе три пъ-
ти от своя Учител.
26:35 ПродълЖавайки да изтъква
своята преданост, Петър заявява, че
е готов no-скоро да умре заедно с
Христос, отколкото да се отрече от
Него. Всички останали ученици се
присъединяват към думите на Петър.
Едва ли моЖе да се предполоЖи, че уче-
ниците не са искрени - те наистина
говорят това, което чувстват. Беда-
та е там, че самите те не познават
добре собствените си сърца.
Ж. Агонията 6 Гетсимания
(26:36-46)
Няма християнин, който чете този
разказ за събитията в Гетсиманската.
градина, без да има чувството, че
стъпва върху свята земя. И перото на
всеки, който се опитва да ги опише,

остава дълго време безсилно и непод-
виЖно благодарение на огромното чув-
ство на страхопочитание пред тези
събития.
Гай Кинг пише така: „БоЖествени-
ят характер на случилото е толкова
Велик, че Всеки, който се опитва да се
докосне до него, изтръпва от страх да
не би по някакъв начин да го развали."
26:36-38 След като Влизат В Гетси-
мания (което означава казан или преса
за маслини), Исус казва на осем от
единадесетте Си ученици да седят и
да чакат, а Той Самият, заедно с Пе-
тър и двамата Зеведееви синове
отиват още по-навътре в градината.
МоЖе би това означава, че различните
ученици на Христос притеЖават раз-
лични възмоЖности да бъдат съпри-
частни на Спасителя в Неговите мъ-
ки?
Там Исус е обхванат от дълбока
скръб. Той откровено казва на Петър,
Яков и Йоан, че душата Му е изклю-
чително наскърбена, чак до смърт.
Тази печал без съмнение се дълЖи на
неописуемото отвращение, което Не-
говата свята душа изпитва, докато
чака да дойде бремето, когато Той ще
бъде принесен в Жертва за нашите
грехове. Ние, които сме пълни с грехо-
ве, никога не моЖем да си представим
какво Му е струвало на Него, Безгреш-
ния, да стане грешен вместо нас (2
Кор. 5:21).
26:39 Не бива да ни изненадва и то-
ва, че накрая Исус се отделя и от ос-
таналите трима ученика и отива още
по-навътре в градината: никой друг
не моЖе да сподели Неговите страда-
ния или да изрече Неговата молитва.
„Отче Мой, ако е възмоЖно, нека ме
отмине тази чаша; не обаче както
Аз искам, но както Ти искаш."
Ако някой си помисли, че тази мо-
литва изразява неохота или Желание
за връщане назад, нека да си спомни
думите на Исус в Йоан 12:27, 28: „Сега
душата Ми е развълнувана; и какво да

161

Mameu 26

каЖа? Отче, избаВи ме от тоя час. Но
затоВа дойдох на тоя час. Отче, прос-
лави името Си." Следователно, кога-
то Господ се моли да Го отмине тая
чаша, Той не се моли да Го отмине
кръстът. Нали точно това е целта на
Неговото идване на сВета!
Молитвата има риторичен харак-
тер, което ще рече, че тя няма за цел
да получи отговор, но има за цел да ни
даде урок. Исус всъщност казва: „От-
че, ако има някакъв друг път за спасе-
ние на безбожните грешници, освен пъ-
тя на Разпятието, открий Ми го сега!
Но при все това искам да знаеш, че не
Желая да направя нищо, което да се
противопоставя на Твоята воля."
И какъв е отговорът? Отговорът е
мълчание - небето остава мълчаливо.
Това красноречиво мълчание ни гово-
ри, че Бог не предлага никакъв друг
път за оправдаване на Виновните
грешници, освен Христос, безгрешния
Спасител, Който е трябвало да умре
Вместо нас.
26:40, 41 Когато се Връща при уче-
ниците, Исус ги намира заспали. Това
е повод за Исус да каЖе: „Духът е бо-
дър, а тялото - немощно." Ние едва
ли ще се осмелим да ги съдим, имайки
предвид нашите собствени молитви.
Всички ние умеем да спим много по-
добре, отколкото да се молим и умо-
Вете ни често блуЖдаят точно тога-
ва, когато трябва да бдят. Колко чес-
то Господ трябВа да ни казва думите,
които казва и на Петър: „... не моЖах-
те ли ни един час да бдите с Мене?
Бдете и молете се, за да не паднете в
изкушение."
26:42 И отново, за втори път, Исус
се отделя от учениците Си, за да се
помоли, изразявайки Своето подчине-
ние на волята на Отец. Той ще изпие
до дъно чашата на страданието и
смъртта заедно с утайката.
Исус е трябвало да бъде Сам по вре-
ме на молитва. Той е учел учениците
Си как да се молят и се е молел в тях-

но присъствие, но никога не се е молел
заедно с тях. Неговата изключителна
Личност и дело правят невъзможно
участието на другите в Неговия мо-
литвен Живот.
26:43-45 Когато идВа при учениците
Си за Втори път, Исус отново ги на-
мира заспали. Същото заВарВа и тре-
тия път: докато Той се моли, те
спят. Тогава Господ им казва: „Още
ли спите и почивате? Бто, часът
наблиЖи, когато Човешкият Син се
предава в ръцете на грешници."
26:46 ВъзмоЖността да бъдат заед-
но с Него в бдението Му е отминала.
Вече се чуват стъпките на предателя.
Исус им казва: „Станете да вървим"
- не за да отстъпят, а за да застанат
лице в лице с врага.
Преди да излезем от Гетсиманска-
та градина, нека спрем за малко, за да
чуем Неговите ридания, да помислим
върху Неговите страдания и да Му
благодарим от цялото си сърце.
3. Предаването и арестуването
на Исус в Гетсимания (26:47-56)
Предаването на безгрешния Спасител
от един от Неговите Собствени уче-
ници е едно от най-неразбираемите
явления в човешката история. Като
изклк)чим човешката поквара, ние
просто не знаем как да си обясним то-
ва вероломно и с нищо неоправдано
предателство.
26:47 Докато Исус все още говори
на единадесетте ученици, идва Юда с
още много хора, въоръЖени с ноЖове и
сопи. Вероятно оръЖията не са взети
по предлоЖение на Юда, тъй като той
никога не е виЖдал Спасителя да се
съпротивлява или да отвръща на напа-
дение. МоЖе би оръЖията говорят за
решимостта на главните свещеници и
старейшините да заловят Христос,
без да Му предоставят никаква въз-
моЖност за бягство.
26:48 Юда се е уговорил да покаЖе на
тълпата кой от учениците е Исус, ка-

162

Mameu 26

mo Го целуне. Този универсален израз
на лк)боВ е използван тук във възмоЖ-
но най-низката си употреба.
26:49 И така, приближавайки се go
Господ, Юда Му казва: „Здравей, Учи-
телк)!", след което Го целува продъл-
жително и силно. В този текст се из-
ползват две различни думи за целувка.
При първото споменаване, в 48 cm., се
употребява обикновената дума за це-
лувка. Но В 49 cm. е избран един по-си-
лен неин синоним, който означава „да
целунеш някого неколкократно и де-
монстративно" .
26:50 С абсолкзтно спокойствие и
изобличителна проницателност Исус
казва: „Приятелк), за каквото си до-
шъл, стори го." Без съмнение думите
на Исус попарват Юда като вряла во-
да, но събитията вече текат много
бързо. Тълпата ги обграЖда отвсякъ-
де и, без да чака нито миг, се нахвърля
върху Господ Исус.
26:51 Един от учениците (от Йоан
18:10 знаем, че това е бил Петър) из-
ваЖда ноЖа си и отрязва ухото на
слугата на първосвещеника. Вероятно
целта на Петър не е да улучи ухото, а
да улучи сърцето. Вината за лошото
изпълнение на тази цел се дълЖи един-
ствено на БоЖието Провидение.
26:52 Нравственото величие на Гос-
под Исус блести особено ярко в този
стих. Най-напред Той укорява Петър:
„Повърни ноЖа си на мястото му, за-
щото всички, които се залавят за
ноЖ, от ноЖ ще загинат." В царство-
то на Христос победите не се пече-
лят със средствата на плътта. Да из-
ползваш въоръЖена сила при воденето
на духовна война е все едно да използ-
ваш злото. Остави ноЖа на враговете
на царството и накрая те ще се срещ-
нат с поражението. ОръЖието на
Христовия войник е молитвата, Бо-
Жието слово и силата на изпълнения с
Дух Живот.
От д-р Лука научаваме, че след това
Исус изцелява ухото на Малх (името

на Жертвата) (Лука 22:51; Йоан 18:10).
Това не е ли един удивителен акт на
милост? Исус моЖе да обича дори те-
зи, които Го мразят, и да показва гри-
Жа дори към онези, които искат Него-
вия Живот!
26: 53, 54 Ако Исус беше поЖелал да
се бори с тълпата, Той едва ли щеше
да се остави на Жалкия ноЖ на Петър.
За един миг Той моЖеше да поиска от
Отец да Му изпрати повече от двана-
десет легиона ангели (от 36 000 до 72
000). Ако беше поискал това обаче,
Исус щеше да осуети БоЖествения за-
мисъл. Пророчествата в Свещените
Писания за Неговото предаване,
страдание, разпъване и възкресение
трябваше да бъдат изпълнени.
26:55 После Исус посочва на тълпа-
та колко е нелепо, че те се нахвърлят
срещу Него с оръЖия. Той никога не е
прибягвал до насилие и никога не е
участвал В грабеЖи. Винаги е бил един
мирен Учител и всеки ден е седял и
поучавал в храма. Тогава е било тол-
кова лесно да Го хванат, но те не са го
направили: Защо са дошли сега с ноЖо-
ве и сопи? От човешка гледна точка
тяхното поведение не се основава на
никаква логика.
26:56 Но Спасителят знае, че чо-
вешката подлост успява само тогава,
когато спомага за изпълнението на
определения БоЖий план. „Но всичко
това стана, за да се сбъднат проро-
ческите писания." След като виЖдат,
че за техния Учител няма спасение,
всички ученици Го изоставят и из-
бягват в панически страх. Ако тяхна-
та страхливост е непростима тогава,
нашата е още по-непростима сега, за-
щото те още не са били получили Све-
тия Дух, докато ние вече сме Го полу-
чили.
И. Исус пред Каяфа (26:57-68)
26:57 Срещу Господ Исус е имало два
основни процеса: един религиозен съд
пред logeuckume водачи и друг граЖ-

163

Mameu 26

дански процес пред римските Власти.
При сравняване на данните от чети-
рите Евангелия се ВиЖда, че Всеки про-
цес се е състоял от три етапа. Разка-
зът на Йоан за 1одейския съд показва,
че Исус е бил изправен първо пред тъс-
та на Каяфа - Анна. Разказът на Ма-
тей започва с втория етап на процеса
- в къщата на първосбещеника Кая-
фа. Там се е бил събрал Синедрионът.
Обикновено обвиняемите получавали
възможност да се подготвят за своя-
та защита. Но подлите религиозни
Водачи грабват Исус чрез угнетите-
лен съд (Ис. 53:8), като по всякакъв
начин пречат на справедливото про-
тичане на процеса.
През оная нощ фарисеите, садукеи-
те, кншкниците и старейшините,
които съставляват Синедриона, по-
казват пълно пренебрезкение към пра-
вилата, според които е трябвало да
протече процесът. Те не са имали пра-
Во нито да се събират през нощта, ни-
то по време на някой от logeOckume
празници. Подкупването на хора за лъ-
Жесвидетели също е било противоза-
конно деяние. Преди изтичането на
една нощ е било забранено изпълнение-
то на смъртната присъда. И освен
това техните присъди не са били за-
дълЖителни с изклкзчение на тези, ко-
ито са били произнасяни след свикване
на съда В Каменната зала на храма. В
своето нетърпение да се отърват по-
скоро от Христос, членовете на
logeuckama религиозна институция не
се поколебават да стигнат дотам, че
да нарушат своите собствени закони.
26:58 Каяфа е председателстващи-
ят съдия на процеса. Синедрионът яв-
но изпълнява едновременно и двете
роли - тази на съдебните заседатели и
тази на обвинението - нещо, което
моЖе да се окачестви най-малкото ка-
то неестествено. Исус е Обвиняеми-
ят. А Петър е зрител - седи заедно с
пазачите на безопасно разстояние, за
да види края.

26:59-61 Когато се опитват да на-
мерят лъЖливо свидетелство срещу
Христос, logeuckume Водачи се изпра-
вят пред големи трудности. Те щяха
да постигнат много по-голям успех,
ако бяха изпълнили своето първо за-
дълЖение в съдебния процес - да по-
търсят най-напред доказателства за
Неговата невинност. Накрая Все пак
те успяват да намерят двама лъЖе-
свидетели, които по изопачен начин
повтарят думите на Исус, когато
казва: „Разрушете тоя храм и за три
дни ще го издигна" (Йоан 2:19-21). Спо-
ред свидетелите Исус е заплашил да
разруши храма в Ерусалим и после да
го построи отново. Всъщност, когато
изрича тези думи, Исус говори за Собс-
твената Си смърт и за следващото я
възкресение. Юдеите използват това
НегоВо предсказание като оправдание
за Неговото убийство.
26:62-63 Господ Исус посреща тези
обвинения с пълно мълчание - „както
оВца, която пред стригачите си не из-
дава глас" (Ис. 53:7). Първосвещени-
кът, разгневен от Неговото мълча-
ние, настоява да чуе отговор, но Спа-
сителят отново мълчи. Тогава пър-
восвещеникът Му казва: „Заклевам
Те в Живия Бог да ни каЖеш: Ти ли си
Христос, БоЖият Син?" Според Мой-
сеевия закон всеки 1одеин е длъЖен да
свидетелства, в случай че е заклет от
първосвещеника (Лев. 5:1).
26:64 Като послушен Юдеин, Който
ЖиВее под закон, Исус отговаря: „Така
е, както ти казваш"; след което
признава Своето МесиянстВо и Бо-
ЖестВеност с още по-голяма убеди-
телност: „Но казвам ви, отсега на-
татък ще видите Човешкия Син се-
дящ от дясно на силата и идещ на не-
бесните облаци." Същността на то-
ва, което казва Исус, е следната: „Аз
съм Христос, БоЖият Син, както ти
каза. Моята слава сега е облечена в
човешко тяло, затова Аз изглеЖдам

164

Mameu 26

като Всеки друг човек. Вие Ме вшкда-
те В дните на Моето униЖение. Но ще
дойде Време, когато Вие, кздеите, ще
Ме Видите В Моята слаВа, когато Във
Всичко ще бъда равен на моя Отец.
Тогава Аз ще седя от дясната Му
страна и ще слизам на небесните об-
лаци."
В началото на 64 cm. Исус се обръща
към Каяфа и затова говори във 2 л. eg.
ч.47 По-нататък Той се обръща към
всички к>деи като представители на
евреите, които ще Живеят по време
на славното Пришествие на Христос
и които ясно ще видят, че Той е Божи-
ят Син.
„Понякога се твърди - пише Ленски
- че Исус никога не се е нарекъл БоЖи
Син. Тук (в 64 cm.) Той се заклева, че е
такъв;"48
26:65-67 Каяфа не пропуска да се Въз-
ползва от Неговите думи. Исус се е
позовал на едно пророчество за Меси-
ята от Даниил: „Гледах в нощните ви-
дения и ето един като човешки син
идеше с небесните облаци и стигна до
Стария по дни; и доведоха Го пред Не-
го." Поведението на първосВещеника
доказва, че той също разбира думите
на Исус като твърдение за равенство
с Бога (в*. Йоан 5:18). Така Каяфа
раздира своите свещенически дрехи в
знак, че приема думите на СВидетеля
като богохулство, и изрича подстре-
кателски думи към Синедриона, според
които Исус е виновен. Когато трябва
да произнесе своята присъда, съветът
казва: „ИзлоЖи се на смъртно наказа-
ние."
26:68 В края на втория етап от про-
цеса съдебните заседатели започват
да блъскат и плкоят Обвиняемия и да
Го предизвикват с подигравки да из-
ползва Своята БоЖествена сила като
Христос, за да познае кой Го удря. Це-
лият процес е не само едно незаконно
деяние, но и едно изключително позор-
но събитие.

Й. Петър се отрича от Исус и след
това горчиво плаче (26:69-75)
26:69-72 Дошъл е най-черният час за
Петър. Докато той седи вън на дво-
ра, една млада Жена минаВа покрай не-
го и го обвинява, че е бил сътрудник на
Исус. Неговият отказ е бурен и бърз:
„Не разбирам що говориш." После из-
лиза в преддверието, опитвайки се
най-вероятно да не бие толкова на
очи. Но там го познава друго момиче
и казва на всеослушание, че е бил заед-
но с Исус Назарянина. Този път Пе-
тър се заклева, че не познава Човека.
„Човекът" е неговият Учител.
26:73, 74 Малко по-късно се прибли-
Жават някои от стоящите там и му
казват: „Наистина, и ти си от тях,
защото твоят говор те издава." Ве-
че не е достатъчно просто да се от-
рече, затова Петър този път потвър-
ЖдаВа отказа си с клетви и прокля-
тия: „Не познавам Човека!" В този
момент с обезпокоителна точност се
чува гласът на петел.
26:75 Познатите звуци пронизват
не само безмълвието на ранните нощ-
ни часове, но и сърцето на Петър.
Съкрушеният ученик си спомня какво
му е казал Господ и излиза навън, ка-
то плаче горчиво.
В Евангелията има едно противоре-
чие, което засяга времето и броя на
отричането на Петър от Христос.
Матей, Лука и Йоан пишат, че Исус
казва „... преди да пее петелът, три
пъти ще се отречеш от Мене" (Мат.
26:34, вЖ. също и Лука 22:34; Йоан
13:38). В Марко предсказанието е след-
ното: „... преди да пее петелът дваЖ,
ти три пъти ще се отречеш от Ме-
не" (Марко 14:30).
МоЖе да се предполоЖи, че през она-
зи нощ не е пял само един петел - един
моЖе да е пял през нощта, друг - на
разсъмване. ВъзмоЖно е също така
Евангелията да говорят за шест раз-
лични отричания на Петър. Той се от-

165

Mameu 26, 27

рича om Христос пред: (1) една млада
Жена (Мат. 26:69, 70; Марко 14:66-68);
(2) друга млада Жена (Мат. 26:71, 72;
Марко 14:69, 70); (3) тълпата, която е
стояла наоколо (Мат. 26:73, 74; Марко
14:70, 71); (4) един мъЖ (Лука 22:59,
60); и (5) един слуга на пърВосВещеника
(Йоан 18:26, 27). Ние смятаме, че пос-
ледният чоВек се различава от други-
те, защото казва: „Нали те Видях аз В
градината с Него?" За другите не се
споменава да са го видели.
К. Сутрешният процес
пред Синедриона (27:1,2)
Третият етап на религиозния процес
протича на сутринта пред Синедрио-
на. Не е било възмоЖно да се приклк)чи
един процес В същия ден, В който е за-
почнал, освен ако обвиняемият не е
бил оправдан. Трябвало е да изтече по-
не една нощ преди произнасяне на при-
съдата, „за да се даде възможност на
чувствата на милост да се появят". В
този случай религиозните водачи са
твърдо решени да задушат всички ми-
лостиви чувства. Но тъй като нощ-
ните съдебни процеси са били нещо не-
обичайно, те все пак решават да сви-
кат едно сутрешно заседание, което
да придаде Външна законност на тях-
ната присъда.
Римските закони са забранявали на
logeuckume водачи да присъЖдат смър-
тно наказание. Поради тази причина
ние ги ВиЖдаме сега как бързат да
отидат при Понтий Пилат, римския
управител. Въпреки тяхната огромна
ненавист към всичко римско, те ня-
мат нищо против да използват римс-
ката власт, за да потушат една още
по-огромна ненавист. Омразата към
Исус събира заедно и най-големите
врагове.
J1. Угризенията на Юда и неговата
смърт (27:3-10)
27:3, 4 Разбирайки, че е извършил грях,
като е предал „невинна кръв", Юда

предлага да Върне обратно парите на
главните свещеници и старейшини-
те. Злите заговорници, които само
преди няколко часа бяха готови на
всичко, за до го спечелят за сътруд-
ник, сега отказват въобще да се зани-
мават с него. Това е една от награди-
те за предателите. Юда чувства уг-
ризения, но това не е небесно покая-
ние, което води до спасение. Разтрево-
Жен от последствията на своето
престъпление лично за него, той все
още не Желае да признае Исус Христос
като Господ и Спасител.
27:5 Напълно отчаян, Юда хвърля
сребърните монети в храма - там,
където само свещениците могат да
влизат; излиза навън и се самоубива.
Когато сравним този пасаЖ с текста
в Деяния 1:18, ние разбираме, че той се
е обесил на едно дърво, че въЖето се е
скъсало (или клонът се е счупил) и че
тялото му е било хвърлено в една про-
паст, където коремът му се е пръснал
и вътрешностите му са изтекли на-
вън.
27:6 Главните свещеници, които се
смятат за прекалено „духовни", реша-
ват да не слагат тези пари 6 храмова-
та каса, понеЖе са цена на кръв, ма-
кар че те са главните виновници за
предателството, извършено от Юда,
защото те му дават тези пари, за да
им предаде Месията. Но, изглеЖда, че
това изобщо не ги тревоЖи. Както
беше казал Господ, те почистват иде-
ално външността на чашата, оста-
вяйки вътрешността ii да е пълна с
подлост, измама и убийства.
27:7-10 Накрая парите се използват
за купуването на „грънчаревата ни-
ва", където да се погребват нечисти-
те езичници. Колко малко съзнавали
те какви огромни езически пълчища
ще нахлуят в техните земи и ще зале-
ят улиците им с кръв! От тогава до
сега тази нива е „кръвната нива" на
този грешен народ.

166

Mameu 27

Без да съзнават тоба, главните све-
щеници изпълняват пророчеството на
Захария, В което се казва, че парите за
погребването на Спасителя ще се да-
дат на грънчаря (Зах. 11:12, 13). Инте-
ресно е да се Види, че В някои Библии
текстът от Захария е преведен, като
е употребена думата „съкровищница"
Вместо думата „грънчар" (ВЖ.
РИСПБ).
„Свещениците са се поколебали дали
да слоЖат парите в съкровищницата
на храма и по този начин са изпълнили
пророчеството на текста от Захария,
като са дали парите на грънчаря в за-
мяна на неговата нива." (Всекидневни
белеЖки на Библейското друЖество)
Матей приписва тоВа предсказание
на Еремия, макар че то явно е на Заха-
рия. Вероятно той смята, че цита-
тът е от Еремия, защото неговата
книга е началната книга на изучавани-
те от него пророци според древната
последователност, следвана от пове-
чето староеВрейски ръкописи и от
талмудската традиция. Подобен е и
случаят В Лука 24:44, където книгата
„Псалми" дава заглавието си на цяла-
та трета част на староеврейския ка-
нон.
М. Първото явяване на Исус
пред Пилат (27:11-14)
Истинските оплаквания на logeume
от Исус са от религиозно естество и
затова те Го съдят на религиозна ос-
нова. Но религиозните обвинения ня-
мат никаква стойност в римския съд.
Религиозните Водачи знаят това мно-
го добре и затова използват пред Пи-
лат три политически обвинения срещу
Исус (Лука 23:2). Те Го обявяват: (1)
за револкщионер, който заплашва съ-
ществуването на империята; (2) за
подстрекател, който кара хората да
не плащат данъци, което подкопава
благосъстоянието на империята; (3)
за бунтовник, който твърди, че е Цар,

и следователно заплашва властта и
трона на императора.
В Евангелието от Матей четем, че
Пилат пита Исус какво има да каЖе
по последното обвинение. На Въпроса
дали Той е Царят на logeume, Исус
отговаря, че е Той. Това предизвиква
порой от обиди и хули от страна на
logeuckume водачи. Пилат остава
много учуден от мълчанието на Обви-
няемия. Той не се опитва да се защити
по нито едно от техните обвинения.
Сигурно никога преди това управите-
лят не е Вшкдал такова мълчаливо по-
ведение, пред нападки от този род.
Н. Исус или Варава? (27:15-26)
27:15-18 По онова Време римските
Властници имат обичай да умиротво-
ряват logeume, като освобождават по
един logeucku затворник по време на
Пасхата. Подходящ за целта в онзи
момент е затворникът Варава - к>де-
ин, обвинен в бунтоВничестВо и убийс-
тво (Марко 15:7). Като Въстаник сре-
щу римското владичество той сигур-
но е бил много популярен сред своите
съотечественици. Така че, когато Пи-
лат им предлага да изберат меЖду
Исус и Варава, те избират Варава.
Управителят не е изненадан от този
избор. Той знае, че общественото
мнение се формира до голяма степен
от главните свещеници, а те не Жела-
ят да освободят Исус.
27:19 Процесът е прекъснат за мал-
ко от пратеник на Пилатовата Жена.
Тя настоява мъЖът и да не се ангаЖи-
ра с решение по отношение на Исус,
тъй като е имала много обезпокоите-
лен сън за Него през нощта.
27:20-23 Навън главните свещеници
и старейшините подстрекават наро-
да да иска освобождението на Варава
и смъртта на Исус. Затова, когато
Пилат отново ги пита кого Желаят
да освободи, всички започват да викат
името на убиеца. Уловен в мреЖата
на своята собствена нерешителност,

167

Матей 27

Пилат ги пита: „Тогава какво да пра-
вя с Исуса, наречен Христос?" Те еди-
нодушно отговарят, че искат Негово-
то разпъване - нещо, което и управи-
телят не моЖе да разбере. Защо да бъ-
де разпънат? Какво престъпление е
сторил? Но вече е прекалено късно да
се иска от тях спокойно да обмислят
своето решение - тълпата е обхвана-
та от истерия и Всички викат само
едно: „Да бъде разпнат!"
27:24 За Пилат става ясно, че реше-
нието на хората е непоклатимо и че
се зараЖда бунт; затова той си изми-
ва ръцете пред тълпата, заявявайки,
че е „невинен за кръвта на Тоя Пра-
ведник". Но Водата никога няма да из-
мие вината на Пилат за това, че е до-
пуснал най-сериозната съдебна грешка
В историята на човечеството.
27:25 Тълпата, прекалено обезумяла,
за да се тревоЖи за някаква си вина,
няма нищо против да понесе отговор-
ността върху себе си: „Кръвта Му да
бъде върху нас и върху чадата ни."
От този момент нататък народът
на Израел се лк>шка меЖду гетата и
погромите, меЖду концентрационни-
те лагери и газовите камери, понасяй-
ки огромната Вина за проливането на
кръвта на своя отхвърлен Месия.
Пред тях все още предстои страшно-
то време на утеснението на Яков -
седемте години на Голямата скръб,
описани в Матей 24 и Откровение 6-
19. Проклятието ще ги следва, докато
не признаят отхвърления Христос за
свой Месия-Цар.
27:26 Пилат освобождава Варава
според Желанието на тълпата*. Отто-
гава духът на Варава властва над це-
лия сВят: убиецът все още стои издиг-
нат на пиедестал, а праведният Цар е
отритнат. Според обичаите на онова
Време Осъденият е подлоЖен на изте-
зания. Исус е бит с голям коЖен бич, В
който има остри метални парчета,
Вплетени заедно с коЖата така, че
Всеки удар разкъсва плътта и от ра-

ните рукват потоци кръв. На управи-
теля мекотело не му остава нищо
друго освен да предаде Исус на войни-
ците си, за да Го разпънат.
О. Войниците се подиграват с Исус
(27:27-31)
27:27-28 Войниците на управителя
отвеЖдат Исус в преторията, къде-
то целият гарнизон се събира около
Него - вероятно неколкостотин мъ-
Же. Трудно е да си представим онова,
което следва! Създателят и Крепите-
лят на Вселената трябВа да понесе не-
чувани уншкения от страна на Жесто-
ките и вулгарни войници - от Своите
Собствени недостойни и грешни съз-
дания! Те събличат Неговите дрехи и
Го обличат в червена мантия, пародия
на царска одеЖда. Тази мантия обаче
съдърЖа и едно послание. Тъй като яр-
кочервеният цвят е симВол на греха
(Ис. 1:18), аз Вярвам, че обличането на
Исус В яркочервена мантия олицетво-
рява поставянето на моите грехове
върху Него, така че аз да мога да бъда
облечен в БоЖията мантия на правед-
ността (2 Кор. 5:21).
27:29, 30 После войниците сплитат
венец от тръни и го налагат на гла-
вата на Исус. Без да забравяме уЖаса
на тази мрачна шега, нека спрем Вни-
манието си за малко и Върху Великото
значение на това действие: Той понесе
Венец от тръни, за да моЖем ние да
носим Венец от слава. Те Му се подиг-
рават и Го наричат Цар на грешници;
ние се прекланяме пред Него и Го нари-
чаме Спасител на грешници.
Войниците Му дават също така и
една тръстика, подигравайки Му се,
че носи скиптър. Колко малко разби-
рат те, че ръката, която дърЖи тази
тръстика, е същата ръка, която уп-
равлява и света! Прободената от
гвоздеи ръка на Исус сега дърЖи скип-
търа на господството над света.
После те подигравателно колени-
чат пред Него и Му се покланят, като

168

Mameu 27

Го наричат „Царк) Юдейски". ТоВа
обаче не е достатъчно и затова Вой-
ниците започват да плкжт по лицето
Единствения съвършен Човек, Който
някога е Живял на земята; после взи-
мат тръстиката обратно и започ-
ват да Го удрят с нея по главата.
Исус издърЖа Всичко това търпели-
во, без да промълви нито една дума.
„Защото размислете за Този, който
издърЖа от грешните такова проти-
воречие против Себе Си, та да не ви
дотегва и да не ставате малодушни."
(ЕВр. 12:3).
27:31 Накрая войниците Му обли-
чат Неговите дрехи и Го завеЖдат
да бъде разпънат.
П. Разпъването иа царя (27:32-44)
27:32 Нашият Господ носи кръста Си
до половината на пътя (Йоан 19:17).
След това войниците принуждават
един човек на име Симон (от Кири-
нея, Северна Африка) да го носи вмес-
то Него. Някои изследователи мис-
лят, че е бил евреин, други - че е бил
негър. Това не е толкова ВаЖно; ВаЖно
е, че той е имал прекрасната привиле-
гия да носи Исусовия кръст.
27:33 Голгота е арамейската дума за
„череп". Думата „Calvary"* произхоЖ-
да от латинския превод на гръцката
дума kranion. Вероятно местността,
където е бил разпънат Христос, е
приличала на череп или пък е получила
това име впоследствие, защото там
са се извършвали екзекуциите. Точно-
то и местоположение днес не е съвсем
сигурно.
27:34 Преди да го заковат на кръс-
та, войниците предлагат на Исус
оцет с Жлъчка. Тази смес била давана
на осъдените престъпници като опи-
ат. Исус отказва да пие. Той е длъЖен
да понесе целия товар на човешките
грехове, без да приглуши чуВствител-
* Calvary (англ.) - разпятие - Бел. преВ.

ността на Своите възприятия и без
да облекчи Своите болки.
27:35 Разказът на Матей за Разпя-
тието е прост и лишен от всякакви
емоции. Той не се впуска да представя
драматично събитията, не използва
сензационни Журналистически похва-
ти, нито пък се спира на скверни под-
робности. Той просто изрича факта:
„...те Го разпънаха." Но ние знаем, че
дори и вечността няма да успее да из-
черпи дълбокото съдърЖание на тези
думи.
Както е предсказано в Псалм 22:18,
войниците си разделят Неговите дре-
хи... и... хвърлят Жребие за дрехата
Му, която е изтъкана без шев. Това е
цялото земно имущество на Христос.
В тази връзка ДЖеймз Дени пише
следното: „Единственият съвършен
Живот, изЖивян на земята, бе Живо-
тът на Онзи, Който не притеЖаваше
нищо и не остави след Себе Си нищо
материално освен дрехите Си."
27:36 Тези войници са представите-
ли на света на дребните хорица. Те яв-
но нямат никакво чувство за това, че
около тях става нещо историческо.
Ако те бяха осъзнали величието на
това събитие, нямаше да седят и да
пазят Исус, а щяха да паднат на коле-
не и да Му се поклонят!
27:37 Над главата на Христос е сло-
Жен надписът „ТОЯ Е ИСУС,
ЮДЕЙСКИЯТ ЦАР'. Този надпис не е
цитиран еднакво и В четирите Еван-
гелия.49 Марко казва, че на табелата е
написано „Юдейският Цар" (15:26);
Лука - че е написано „Тоя е Юдейски-
ят Цар" (23:38), а Йоан - „Исус Наза-
рянин - кздейският Цар" (19:19). Глав-
ните свещеници не са доволни, че над-
писът изразява един факт, и смятат,
че трябва да звучи като една претен-
ция на самия Обвиняем. Но Пилат от-
хвърля тяхното искане: това е така,
както го е написал - на еврейски, ла-
тински и гръцки - и всички могат да
го прочетат (Йоан 19:19-22).

169

Mameu 27

27:38 Om gBeme страни на Христос
са разпънати двама разбойници. Нали
Исая беше казал 700 години преди то-
ва, че Той ще бъде причислен към прес-
тъпници (53:12)? В началото и двама-
та разбойници се нахвърлят върху Не-
го с обиди и хули (44 cm.). Ho по-късно
единият се покайва и бива спасен на
косъм от смъртта и след няколко ча-
са отива заедно с Христос В рая (Лука
23:42, 43).
27:39, 40 Ако, от една страна, кръс-
тът показва колко голяма е БоЖията
лкобов, от друга страна, той разкрива
колко голяма е човешката поквара.
Минаващите оттам се спират доста-
тъчно дълго, за да се подиграят на
Овчаря, докато Той умира за Своите
овце: „Ти, Който моЖеш да разру-
шиш храма и да го издигнеш отново
за три дни, опитай да се спасиш! Ако
си БоЖият Син наистина, слез сам
от кръста!" Това е езикът на рацио-
налистичното неверие: „Първо да ви-
дим, после ще повярваме." Това е и
езикът на либерализма: „Слез от кръс-
та (с други думи, отстрани съблазън-
та на кръста) и ние ще повярваме."
Уилиям Бут казва така: „Те заявяват,
че биха повярвали, ако Той беше слязъл
от кръста; ние Вярваме именно защо-
то Той остана на кръста."
27:41-44 Главните свещеници,
кншкниците и старейшините присъ-
единяват своите гласове към предиз-
викателите. Без да съзнават истина-
та, която крият техните думи, те
викат: „Други е избавил, а пък Себе
Си не моЖе да избави!" Тези думи са
изказани като подигравка, но ние ги
използваме, за да напишем с тях думи
на хвала:
Себе Си Той не моЖа да избави:
на кръста трябваше да се прикове!
Как иначе милостта да дойде,
изгубените грешници да отведе?
Да, БоЖият Син трябваше
греха да понесе,

за да моЖе виновните
от грях да отърве.
Албърт Мидлейн
Това е вярно не само за Живота на
Господ; то е вярно и за нашия собст-
вен Живот. Ние не моЖем да спасява-
ме други хора, докато се опитваме да
спасяваме самите себе си.
Религиозните водачи се подиграват
с твърдението на Исус, че Той е Изра-
елският Цар и че Той е БоЖият Син.
Така религиозните Водачи Влизат в
общ съкзз с престъпниците, за да поху-
лят своя Бог.
Р. Три часа тъмнина (27:45-50)
27:45 Всички страдания и униЖения,
които Исус понася от ръцете на чове-
ците, са незначителни В сравнение с
това, което Го очаква сега. От шес-
тия час (12 часа по обед) до деветия
час (3 часа след обед) е тъмно не само
по цялата палестинска земя, но и в
Неговата свята душа. Това е време-
то, когато Исус трябва да понесе нео-
писуемото проклятие на нашите гре-
хове върху Себе Си. В тези три часа е
събран целият ад, който ние заслуЖа-
Ваме; В тях се е излял Върху Христос
целият гняв на Бога срещу всичките
наши прегрешения. Ние виЖдаме всич-
ко тоВа В една неясна светлина. Ние
просто не моЖем да си представим
какво означава за Него да задоволи
всички справедливи искания на Бога
срещу греха. Само знаем, че през тези
три часа Той заплати цената, изкупи
дълга и свърши делото, необходимо за
изкуплението на човека.
27:46 Около 3 часа следобед Исус из-
виква със силен глас и казва: „БоЖе
Мой, БоЖе Мой, защо си Ме оста-
вил?" Отговорът моЖе да се намери в
Псалм 22:3: „...Ти си Светият, Който
си възцарен меЖду Израилевите хвале-
ния." Тъй като Бог е свят, Той не мо-
Же да си затвори очите пред греха.
Точно обратното, Той трябва да го
накаЖе. Господ Исус няма никакъв соб-

170

Mameii 27

стВен грях, но поема Вината за наши-
те грехове Върху Себе Си. Когато Бог
като Съдия поглежда от небесата и
Вшкда нашите грехове Върху безгреш-
ния ни Заместител, Той оттегля от
Сина Си Своята лк)боВ. Точно тоВа
отделяне изтръгва от сърцето на
Исус Вика, който Елизабет Браунинг
нарича толкова красиво „Вика на оси-
ротелия Емануил":
Оставен! Синът се отдели
и беше изоставен!
Грехът Отец от Син разедини -
Адам да е избавен!
Викът на осиротелия Емануил
разтърси целия всемир;
тъй бе самотен и немил:
„Eojfce Мой, БоЖе Мой,
защо съм изоставен?"
Елизабет Браунинг
27:47,48 Когато Исус извиква: „Или,
Или...", някои от стоящите край Не-
го хора казват, че Той вика Илия. Да-
ли те наистина объркват имената
или се подиграват, не моЖем да ка-
Жем. Един от тях взема една дълга
тръстика, за да Му поднесе гъба, на-
поена с оцет. Според Псалм 69:21 то-
Ва няма за цел да облекчи страдания-
та Му, а no-скоро да ги утеЖни.
27:49 Другите стоят и чакат да ви-
дят дали наистина ще дойде Илия, за
да извърши това, което се казва за не-
го в togeuckume предания - да избави
праведните. Но за Илия още не е дош-
ло времето да дойде (Мал. 4:5), дошло
е Времето за Исус да умре.
27:49 Когато Исус отново извиква
със силен глас, Той предава Своя Дух.
Силата на Неговия вик показва, че
Той умира в мощ, а не 8 слабост. Това,
че Исус Сам предава Своя Дух, показ-
ва, че Неговата смърт се различава
от всички други смърти. Ние умираме,
защото трябва да умрем; Исус умря,
защото избра да умре. Спомнете си
какво каза Самият Той: „...Аз даВам
Живота Си, за да Го взема пак. Никой

не Ми го отнема, но Аз от Себе Си го
даВам. Имам праВо да го дам и имам
право пак да го взема" (Йоан 10:17,
18)!
Създателят на цялото творение
осъден бе вместо нас на осъзкдение.
Законът, който Той създаде,
изпълни, като Себе Си отдаде.
Ръцете Му свети направиха клона
за венеца от тръни по пътя
към трона.
Онзи, който Той сътвори,
Го разпъна на кръст,
като Му измени.
Дървото, на което Той вися,
расна в гора, която Той зася.
Мястото, където Той умря,
бе сътворено от Неговата ръка.
Небето, което тогава потъмня,
бе просторът, който Той разстла.
Слънцето, което от узкас се скри,
бе светилото, което Той запали.
' Сабята, която прободе
Неговите гърди,.
бе оръзкието, което Сам Бог закали.
Гробът, който бе изсечен в скалата,
беше част от скала,
основана в земята.
Мястото от дясно на Бога
в небесата
беше Негово още преди създанието
на земята.
Но вече нов венец от слава
на главата Му блести
и всеки род, и коляно
пред Него ще се поклони!
ф. В. Пит
С. Разкъсаната завеса (27:51-54)
27:51 В мига, в който Исус издъхва,
теЖката тъкана завеса, която разде-
ля двете главни помещения на храма,
се раздира на две от горе до долу от
една Невидима ръка. До този момент
тази завеса не е допускала в БоЖията
Светая Светих присъствието на ни-
какви хора освен на главния свещеник.
Само един човек е имал право да влиза
във вътрешната част на светилище-

171

Mameu 27

mo, u mo само един-единстВен път В
годината.
От Посланието към еВреите науча-
ваме, че завесата е символ на Христо-
вото тяло. Нейното раздиране оли-
цетворява отдаването на Неговото
тяло чрез смъртта. Посредством
смъртта на Исус ние получаваме
„дръзновение да влезем в светилище-
то през новия и Живия път, който Той
е открил за нас през завесата, сиреч
плътта Си" (Евр. 10:19, 20).
Сега и най-скромният вярващ моЖе
да влезе в БоЖието присъствие по
всяко време чрез молитва и хваление.
Но нека никога не забравяме, че тази
привилегия е била откупена за нас на
огромна цена - кръвта на Исус Хрис-
тос.
Смъртта на БоЖия Син доВеЖда и
до уЖасни катаклизми в природата -
като че ли неЖивото творение се е
чувствало съпричастно към съдбата
на своя Създател. Земята е разтърсе-
на от земетресение; много скали са
разцепени и много гробове - отворе-
ни.
27:52, 53 ЗабелеЖете обаче, че едва
след възкресението на Исус мъртъв-
ците излизат от гробовете и оти-
ват в Ерусалим, където се явяват на
мнозина. Библията не ни казва дали
тези възкръснали светци са умрели
отново или са се възкачили на небето
заедно с Господ Исус.
27:54 Тези изумителни природни яв-
ления убеЖдават римския стотник и
неговите хора, че Исус наистина е Бо-
Жият Син. (И въпреки че в гръцкия
текст наименованието „БоЖий Син" е
употребено без определителен член,
словоредът на изречението го опреде-
ля достатъчно категорично.50) Какво
иска да каЖе стотникът? Дали него-
вите думи означават пълно признание
на Исус Христос за Господ и Спасител
или са само едно допускане, че Той е
нещо повече от човек? Текстът не ни
дава достатъчно основания да отго-

ворим полоЖително на първата част
от този въпрос. Но той определено
показва едно чувство на страхопочи-
тание и осъзнаване на факта, че при-
родните бедствия са свързани по няка-
къв начин със смъртта на Исус, а не
със смъртта на разпънатите заедно с
Него разбойници.
Т. Погребението в Йосифовата
гробница (27:57, 61)
27:57, 58 Йосиф от Ариматея, един
богат човек и член на Синедриона,
който не се съгласява с решението на
Съвета да се предаде Исус на Пилат
(Лука 23:51), до този момент е таен
ученик на Христос, но сега изоставя
всякаква предпазливост на вятъра.
Той смело отива при Пилат и иска
разрешение да погребе своя Господ.
Представете си само каква изненада
за Пилат и какво предизвикателство
към кодеите е било това един от чле-
новете на Синедриона да застане пуб-
лично на страната на Разпънатия (от
самите тях)! На практика, погребвай-
ки тялото на Христос, Йосиф погреб-
ва и сам себе си като икономически и
социален член и като религиозен слу-
Жител на обществото. Това негово
действие го отделя завинаги от инс-
титуцията, която уби Господ Исус.
27:57, 60 Пилат дава разрешение и
Йосиф с голяма обич балсамира тяло-
то, като го увива с чист ленен плат,
в който слага благоуханни треви. След
това поставя тялото в своя собст-
вен нов гроб, който е изсечен в скала.
Отворът на гроба е затворен от един
огромен камък.
Векове по-рано Исая предсказва: „И
определиха гроба Му меЖду злодеите,
но по смъртта Му при богатия"
(53:9). Без съмнение Неговите врагове
са възнамерявали да хвърлят тялото
Му в долината Хинон, където да изго-
ри в пламъците на бунището или да
бъде изядено от лисици; но Бог осуе-
тява техните планове и използва Йо-

172

Mameu 27, 28

сиф, за да Му напраВи благородническо
погребение.
27:61 След като Йосиф си отиВа,
срещу гроба остават Мария Магдали-
на и майката на ЯкоВ и Йосия, за да го
пазят.
У. Варденият гроб (27:62-66)
27:62-64 ПърВият ден на Пасхата, на-
речен Денят на приготовлението за
празника, става също и денят на Раз-
пятието. На следващия ден главните
свещеници и фарисеите са особено
неспокойни. Спомняйки си думите на
Исус за Възкресението, те отиват
при Пилат и искат от него да поста-
ви специална стража пред камъка.
Най-Вероятно те се страхуват да не
би учениците Му да откраднат тяло-
то и по този начин да създадат Впе-
чатление, че Исус е Възкръснал. Те
мислят, че ако се случи това, „послед-
ната измама ще бъде по-лоша от
първата", т. е. новината за Неговото
Възкресение ще бъде още по-лоша от
Неговото твърдение, че е Месия и Бо-
Жи Син.
27:65, 66 Пилат им отговаря: „Взе-
мете страЖа; идете, вардете Го,
както знаете." Неговите думи озна-
чават: „Вашата молба е удовлетворе-
на. Ето, аз Ви давам стража. Идете и
Го вардете, както вие знаете." Веро-
ятно последното изречение съдърЖа
не малко ирония. Разбира се, те пола-
гат максимални усилия, за да Го опа-
зят, като запечатват гроба и поста-
вят стражи, но и най-добри предохра-
нителни мерки срещу Бога се оказват
несъвършени. Ангър казва следното по
този въпрос:
„Предпазните мерки, които вземат
Неговите врагове, за да подсигурят
гроба, като го запечатват и поста-
вят стразка (62-64), само спомагат за
осуетяването на плановете на злите
хора, като способстват за създаване-
то на неопроверЖими доказателства
за възкресението на Царя. "51  -

XV.   Триумфалната победа на Царя
(28 гл.)
А.     Празният гроб и възкръсналият
Господ (28:1-10)
28:1-4 Рано сутринта в неделя, преди
изгрев слънце, двете Марии идват, за
да видят гроба. Когато те присти-
гат, става голямо земетресение.
Един ангел... слиза от небето, отваля
камъка от входа на гроба и сяда вър-
ху него. Римските страЖи, поразени
от това сияйно същество, облечено в
искрящо бяло облекло, припадат.
28:5, 6 Ангелът успокоява жените,
че няма от какво да се страхуват. Он-
зи, Когото търсят, е възкръснал, как-
то е обещал. „Дойдете и вшкте мяс-
тото, гдето е леЖал Господ." Камъ-
кът е отВален настрани не за да може
Господ да излезе, а за да могат Жени-
те да Влязат и да видят, че Него Го
няма.
28:7-10 После ангелът изпраща Же-
ните да отидат бързо и да каЖат
славната вест на Неговите ученици:
Господ е ЖиВ и ще се срещне с тях В
Галилея. След като чуват новината,
Жените напускат празния гроб. В този
миг пред тях се появява Самият Исус
и ги поздравява с приветствието:
„Здравейте!" Те Му отговарят, като
падат на колене при краката Му и Му
се покланят. Тогава Той лично ги упъл-
номощава да уведомят Неговите уче-
ници, че ще Го видят в Галилея.
Б. Войниците биват подкупени, за
да не говорят истината (28:11-15)
28:11 Веднага след като идват в съз-
нание, някои от войниците отиват
страхливо право при главните свеще-
ници и им казват новината. Те са се
провалили в изпълнението на слуЖеб-
ния си дълг: гробът е празен!
28:11, 13 Няма да е трудно да си
представим уЖаса на религиозните во-
дачи. За да обмислят своята страте-

173

Mameu 28

гия, me Веднага cBukBam едно тайно
заседание, 6 което участват и старей-
шините. В своето отчаяние главните
свещеници и старейшините решават
да подкупят войниците и да ги нака-
рат да каЖат фантастичната лъЖа,
че докато те спели, учениците били
откраднали тялото на Христос.
Вместо да разрешава проблема, то-
ва твърдение още повече го утеЖнява.
Човек не моЖе да не си зададе следни-
те Въпроси: Защо войниците са спали,
когато е трябвало да будуват през ця-
лата нощ? Как е било възмоЖно учени-
ците да отърколят камъка, без да ги
събудят през това време? Как са мог-
ли всички Войници да заспят по едно и
също Време? Ако те са били заспали,
как са разбрали, че точно учениците
са откраднали тялото? Ако Версията
им е Вярна, защо е трябвало да получа-
ват подкуп, за да я разпространяват?
Ако учениците са откраднали тяло-
то, защо са губили време да отВиВат
саваните на тялото и да сгъват кър-
пата за главата Му отделно? (Лука
24:12; Йоан 20:6, 7)
28:14 Истината е, че войниците са
били подкупени с много пари, за да раз-
каЖат една история, която уличава
самите тях В престъпление, тъй като
според римските закони заспиВането
по време на пост се е наказвало със
смърт. Затова кздейските водачи е
трябвало да обещаят да им помогнат,
ако историята стигне до ушите на
управителя.
Синедрионът разбира, че докато ис-
тината е доказателство сама по себе
си, лъЖата трябва да се подкрепи с
безброй други лъЖи.
28:15 И Въпреки това тази лъЖа и
до днес се поддърЖа от много евреи и
от много неевреи също. И не само та-
зи: хората са измислили още много
други лъЖи. Уилбър Смит разглеЖда
две от тях:
„1. Една от многото лъЖи е предполо-
жението, че Жените са сбъркали

гроба. Помислете за малко. Вие мо-
Жете ли да объркате гроба на чове-
ка, когото най-много обичате, ако
той е бил погребан в петък следо-
бед, а Вие отидете да го посетите в
неделя сутрин? Още повече че гро-
бът се е намирал не в семейното
гробище на Йосиф от Ариматея, а
В неговата собствена градина. Дру-
ги гробове там просто не е имало.
Но да приемем, че е имало и други
гробове, (Въпреки че това не е било
възмоЖно), и да приемем, че Жени-
те, чиито очи са били пълни със
сълзи, са се объркали и са отишли
при някой друг гроб. И така, нека
допуснем, че с Жените се е случило
точно това. Но Симон Петър и
Йоан, тези сурови мъЖе рибари съ-
що отиват да Видят гроба и го на-
мират празен. Мислите ли, че те
също са объркали гроба? Освен то-
ва, когато Петър и Йоан влизат в
гроба и виЖдат, че е празен, те се
срещат с един ангел, който им каз-
ва: „Него Го няма тук. Той Възкръс-
на. Елате и виЖте мястото, къде-
то леЖеше Господ." Мислите ли, че
и ангелът също е сбъркал гроба? И
нека не забравяме, че тези теории
■ се лансират обикновено от интели-
гентни хора. Тази е една от най-глу-
павите!
2. Според една друга лъЖа Исус не бил
умрял, а само припаднал, след кое-
то бил съЖивен по някакъв начин в
гроба и изнесен от него. Дали това
моЖе да е истина? При входа на
гроба на Исус е бил поставен огро-
мен камък, върху който са били пос-
тавени печатите на римското пра-
вителство. Нито един човек от
вътрешността на гроба не е бил в
състояние да избута този камък,
който е бил изтърколен по едно на-
надолнище, така че да падне В спе-
циално издълбана яма. Освен това

174

Mameii 28

Исус не е излязъл от този гроб ка-
то осакатено и безкръвно същест-
во!
Простата истина е, че възкресение-
то на Господ Исус е един напълно дока-
зан исторически факт. Той се предста-
вя Жив на Своите ученици няколко пъ-
ти след мъките Си на кръста по един
неопроверЖим начин. Спомнете си са-
мо тези няколко случая, когато Той се
явява на Своите Си:
1.	На Мария Магдалина
(Марко 16:9-11)
2.	На Жените (Мат. 28:8-10)
3.	На Петър (Лука 24:34)
4.	На двамата ученици по пътя към
Емаус (Лука 24:13-32)
5.	На учениците, когато Тома
го няма (Йоан 20:19-25)
6.	На учениците, когато Тома е там
(Йоан 20:26-31)
7.	На седемте ученици при
Галилейското езеро (Йоан 21)
8.	На повече от 500 вярващи
(1. Кор. 15:7)
9.	На Яков (1. Кор. 15:17)
10.	На учениците на Елеонския хълм
(Деян. 1:3-12)
Един от големите основополагащи
камъни на християнската вяра, непок-
латим и здраво заседнал, е историчес-
кото доказателство за възкресението
на Господ Исус Христос. По този въп-
рос вие и аз моЖем да водим винаги ус-
пешни битки за вярата, защото тук
ние имаме едно събитие, на което не
моЖе да се противоречи. То моЖе или
изцяло да се приема, или изцяло да се
отрича, но не съществуват доводи, с
които моЖе да се обори. "52
В. Великото поръчение (28:16-20)
28:16, 17 В Галилея Възкръсналият
Господ се яВяВа на учениците Си на
една планина, чието име не е дадено.
Това явяване е описано и В Марко
16:15-18, и В 1 Кор. 15:6. КакВа прекрас-
на среща! НегоВите страдания са ос-
танали завинаги В миналото. Но зара-

ди Неговия Нов Живот те също мо-
гат да имат НоВ Живот. Той стои
пред тях В облеченото Си В слаба тя-
ло и те могат да се поклонят на Ли-
бия, лк)бящ Господ, Въпреки че малки-
те черВейчета на съмнението Все още
глоЖдят мислите на някои от тях.
28:18 После Господ им казва, че на
Него е дадена „всяка власт на небето
и на земята". В по-различен смисъл
Той Винаги е притеЖавал тази власт.
Но тук Господ говори за властта, ко-
ято Му е дадена като на Глава на но-
вото създание. Той има власт да дава
вечен Живот на всички, които Му е
дал Бог (Йоан 17:2). Господ Винаги е
имал власт като Първороднияна цяло-
то създание. Но сега, когато Той е
свършил изкупителното дело, вече
има власт като Първородния на мър-
твите, „за да има първенство Във
всичко" (Кол. 1:15, 18).
28:19, 20 Като Глава на новото съз-
дание Той постановява Великото По-
ръчение, което съдърЖа „постоянна-
та разпоредба" за всички вярващи през
настоящия период на царството - пе-
риода меЖду отхвърлянето на Царя и
Неговото Второ пришествие.
Това поръчението съдърЖа три за-
поведи, а не три предлоЖения:
1.	Идете и направете ученици от
всички народи. Тези думи не озна-
чават, че целият свят ще се обър-
не и ще повярва. Чрез проповядване
на евангелието учениците ще съз-
дават други ученици и последова-
тели на Спасителя от всеки народ,
племе и прослойка и от всеки език.
2.	„Кръщавайте ги в името на От-
ца и Сина и Светия Дух." Прате-
ниците на Христос носят отго-
ворността да проповядват кръще-
нието и да обясняват, че това е
една заповед, на която трябва да
се подчиняваме. Чрез кръщението
във вярата християните открито
се отъЖдествяват с Триединното
БоЖество. Те признават, че Бог е
1.	
175

Mameu 28

техният Баща, че Исус Христос е
техният Господ и Спасител и че
Светият дух е Онзи, Който обита-
ва в тях, дава им сила и ги поучаВа.
Думата „име" 6 19 cm. е употребе-
на 6 eg. ч.: едно име или една същ-
ност, но три Личности - Отец,
Син и Светият Дух.
3. Научете ги „да пазят всичко, що
съм ви заповядал". Поръчението
ги задълЖава да учат хората освен
на благата вест, и на други неща^
Не е достатъчно само да се създа-
ват вярващи, които да се оставят
да се борят сами за себе си. Те
трябва да се учат да се подчиня-
ват на Христовите заповеди, как-
то са дадени в НЗ. Същността на
ученичеството е ученикът да ста-
не като Учителя, което мозке да
се получи посредством система-
тичното изучаване и подчиняВане
на СлоВото.

Накрая Спасителят завършва с обе-
щанието, че Той ще бъде винаги със
Своите ученици до „свършека на ве-
ка". Те няма да бъдат оставени сами и
без никаква помощ. Каквото и да пра-
вят и където и да отидат в името на
Бога, те ще бъдат заедно с Бозкия
Син.
Обърнете внимание на четирикрат-
ната употреба на думата „всички"
(„всяка") във връзка с Великото Поръ-
чение: „всяка власт"; „всичките на-
роди"; „всичко, що съм ви заповядал";
„всичките дни".
И така, Евангелието завършва с ду-
ми, които носят заръката и утехата
на нашия велик Господ. И сега, дваде-
сет века по късно, Неговото. Слово
притежава същата убедителност, съ-
щото значение и същото приложение.
Поръчението Все още не е изпълнено.
Какво правим ние в изпълнение на
Неговата последна заповед?

176

Mameii - Крайни белеЖки

Крайни бележки
1)	(1:1) Jehovah (ЙехоВа) е англицизира-
ната форма на староеВрейската ду-
ма Yahweh (ЯхВе), която обикновено
се преВеЖда като „ГОСПОД" или
„Господар". СраВнете с подобното
положение с името Jesus (Исус) - ан-
глицизирана форма на староеврейс-
кото Yeshua (Йешуа).
2)	(4:2, 3) Условие от пърби клас, при
което се използва ei c изяВително
наклонение. То моЖе да се преведе
така: „Ако и аз съм съгласен, че Ти
си БоЖият Син..." или: „Тъй като
Ти си БоЖият Син..."
3)	(Допълнителна белеЖка) „Диспенса-
ция" означава „БоЖия наредба" или
„управление". Тя описва начина, по
който Бог се отнася към човешка-
та раса ВъВ Всеки отделен момент
на човешката история. Думата не
означава период от Време сам по се-
бе си, а no-скоро БоЖестВената
програма по Време на Всяка отделна
епоха. Подобна е и употребата на
думата в израза „управлението на
Рейгън", където се има предвид по-
литиката, следвана от президента
Рейгън по време на неговия мандат.
4)	(5:13) Albert Barnes, Notes on the New
Testament, Matthew and Mark, p. 47.
5)	(5:22) В критическия (НО) текст
думите „без причина" са изпуснати,
което означава, че се забранява до-
ри и оправданото негодувание.
6)	(5:44-47)   В   критическия   (НО)
текст вместо „бирниците" се казва
„езичниците".
7)	(5:44-47) В текст Б (базиран на бол-
шинството ръкописи) се казва
Вместо „братята си" - „приятели-
те си".
8)	(6:13) Някои изследователи смя-
тат, че това славословие е Взето
и адаптирано към текста от
Първа книга на летописите 29:11 с
цел по-лесната му употреба в ли-

тургии, но това е само едно пред-
полоЖение. Традиционният про-
тестантски превод на молитвата
(използван и в ПБКДЖ) моЖе съ-
вършено да се защити.
9)	(7:13, 14) Както критическият
(НО) текст, така и текстът на
Б (болшинството) ръкописи пре-
веЖдат този стих с възклицател-
но изречение: „Колко е тясна пор-
тата и колко е тесен пътят, кой-
то води в Живот, и малцина са
ония, които ги намират!" Когато
и най-старите ръкописи, и повече-
то от Б ръкописи се противопос-
тавят на традиционния текст,
истината е явно на тяхна страна.
В такива случаи традиционният
текст на ПБКДЖ показва някои
слабости.
10)	(7:28, 29) Jamieson, FausSet &
Brown, Critical and Explanatory
Commentary on the New Testament,
V:50.
11)	(8:2) Някои от формите на прока-
за, споменати в Библията, не са
същите като страданието, което
ние наричаме болест на Хансен.
Например В ЛеВит се даВат при-
мери, когато тази болест моЖе да
зарази къщата или дрехите.
12)	(8:16, 17) Ато С. Gaebelein, The
Gospel of Matthew, p. 193.
13)	(8:28) В критическия (НО) текст
се казва Гадарина. Понякога име-
то на града моЖе да се използва
вместо името на областта.
14)	(9:16) Gaebelein, Matthew, p. 193.
15)	(9:17) W. L. Pettingill, Simple Studies
in Matthew, pp. Ill, 112.
16)	(10:8) В болшинството ръкописи
„мъртви, възкресявайте" е изпус-
нато.
17)	(10:21) J. С. Macaulay, Obedient Unto
Death: Devotional Studies in John's
Gospel, 11:59.
18)	(10:41) Arthur T. Pierson, „The Work
of Christ for the Believer", The
9)	
111

Mameu - Крайни белеЖки

Ministry of Keswick, First Series, p.
114.
19)	(11:27) Alva J. Gospel McClain, The
Greatness of the Kingdom, p. 311.
20)	(11:30) J. H. Jowett, Quoted in Our
Daily Bread.
21)	(12:8) E. W. Rogers, Jesus the Christ,
pp. 65, 66.
22)	(12:19) McClain, Kingdom, p. 283.
23)	(12:21) Kleist and Lilly, повече ин-
формация не ни е известна.
24)	(12:27) Ella Е. Pohle, С. /. Scofield's
Question Box, p. 97.
25)	(13:13)   H.   Chester   Woodring,
Unpublished class notes on Matthew,
Emmaus Bible School, 1961.
26)	(13:22) G. H. Lang, The Parabolic
Teaching of Scripture, p. 68.
27)	(13:24-26) Merrill F. Unger, Unger's
Bible Dictionary, p. 1145.
28)	(13:33) J. H. Brookes, / Am Coming,
p. 65.
29)	(13:49, 50) Gaebelein, Matthew, p.
302.
30)	(14:4, 5) Източникът не е извес-
тен.
31)	(16:2, 3) Разбира се, тези признаци
на Времето са валидни за Израел,
не за Северна Америка или Вели-
кобритания!
32)	(16:7-10) Дванайсетте kophinoi
(кошове), които са останали след
нахранването на 5000-те моЖе да
са побирали по-малко от седемте
spurides (кошници), останали след
нахранването на 4000-те.
33)	(16:17, 18) G. Campbell Morgan, The
Gospel According to Matthew, p. 211.
34)	(16:19) Charles C. Ryrie, ed., The
Ryrie Study Bible, New King James
Version, p. 1506.
35)	(16:20) James S. Stewart, The Life and
Teachings of Jesus Christ, p. 106.
36)	(16:26) Donald G. Barnhouse, повече
информация не ни е известна.
37)	(18:11) Стихът е изпуснат от кри-
тическия (НО) текст, но се съ-
дърЖа В текста от болшинство-
то ръкописи.

38)	(20:15) James S. Stewart, A Man in
Christ, p. 252.
39)	(20:31-34) Gaebelein, Matthew, p.
420.
40)	(21:6) J. P. Lange, A Commentary on
the Holy Scriptures, 25 Vols., страни-
цата неизвестна.
41)	(23:9, 10) H. G. Weston, Matthew,
The Genesis of the New Testament, p.
110.
42)	(23:14) Критическият (НО) текст
изпуска второто „горко".
43)	(23:25, 26) В текста на болшинст-
вото ръкописи за последната дума
от 25 cm. се използва думата
adikia (неправедност).
44)	(24:29)   I.   Velikovsky,  Earth  in
Upheaval, p. 136.
45)	(24:34) F. W. Grant, „Matthew,"
Numerical Bible, The Gospels, p. 230.
46)	(25:28, 29) Our Lord's Teachings
About Money (tract), pp. 3, 4.
47)	(26:64) Първото местоимение за 2
л. ед. ч. su е използвано за емфаза.
Второто местоимение за 2 л. е
humin (мн. ч.), а третото се из-
ползва в глагола opsesthe.
48)	(26:64)   R.   C.   H.   Lenski,   The
Interpretation of St. Matthew's Gospel,
p. 1064.
49)	(27:37) Ако всички цитирани над-
писи се съберат в едно, ще се полу-
чи следният надпис: „Този е Исус
Назарянинът, Юдейският Цар."
Друго възмоЖно обяснение дава
предположението, че всеки еванге-
лист цитира пълния надпис, но го
преВеЖда от различен език, откъ-
дето могат да дойдат и различия-
та.
50)	(27: 54) На гръцки определителни-
те сказуемни съществителни, ко-
ито предхоЖдат глагола, обикно-
вено нямат член (част от прави-
лото на Корнуел).
51)	(27:65, 66) Merrill F. Unger, Unger's
Bible Handbook, p. 491.
52)	(28:15) Wilbur Smith, „In the Study",
Moody Monthly, April, 1969.
38)	
178

Mameu - Библиография

Библиография
Gaebelein, A. G,
The Gospel of Matthew,
New York: Loizeaux Bros., 1910.
Kelly William,
Lectures on Matthew,
New York: Loizeaux Bros., 1911.
Lenski, R. C. H.,
The Interpretation of St. Matthew's Gospel,
Minneapolis: Augsburg Publishing House,
1933.
Macaulay, J. C,
Behold Your King,
Chicago: The Moody Bible Institute, 1982.
Morgan, G. Campbell,
The Gospel According to Matthew,
New York: Fleming H. Revell Company,
1929.
Pettingill, W. L.,
Simple Studies in Matthew,
Harrisburg: Fred Kelker, 1910.

Tasker, R. V. G.,
The Gospel According to St. Matthew,
TBC,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1961.
Thomas, W. H. Griffith,
Outline Studies in Matthew,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1961.
Weston, H. G. Matthew,
the Genesis of the New Testament,
Philadelphia: American Baptist
Publication Society, n.d.
Периодични издания и непубликувани
материали
Smith, Wilbur,
„In the Studies,",
Moody Monthly, April, 1969.
Woodring, H. Chester,
Class Notes on Matthew, 1961,
Emmaus Bible School, Oak Park, IL (now
Emmaus Bible College).

179

ЕВангелието според Марко
„Евангелието на Марко излъчва такава ведрина и Жизненост,
че грабва душата на всеки християнин, който го чете, като го кара
да изпитва копнеЖ да слузки на Бога, следвайки примера
на нашия благословен Господ."
Август ван Рин

Въведение
I. Уникално място в канона
ЕВангелието от Марко е най-малкото
Евангелие по обем от четирите Еван-
гелия и около 90% от неговото съдър-
жание моЖе да се намери или в Еванге-
лието от Матей, или в Евангелието
от Лука, или и в двете заедно. Тогава
изниква въпросът, какво е онова, кое-
то то иска да ни каЖе и без което не
моЖем?
На първо място това са лаконични-
ят език на Марко и неговата Журна-
листическа простота, които правят
неговото Евангелие най-подходящото
четиво за въвеЖдане на хора в христи-
янската вяра. Когато трябва да се
проповядва на места, където хората
не са чували за Христос, Евангелието
от Марко обикновено е първата кни-
га, която се превеЖда не местния
език.
Но неговото уникално значение се
дълЖи не само на прякото и активно
въздействие на стила (който се оказ-
ва особено подходящ за римляните и
техните съвременници днес), но и на
присъствието на някои ярки подроб-
ности, които липсват в другите Еван-
гелия. В него се говори например за на-
чина, по който Исус поглеЖда ученици-
те Си, как се разсърдва, как тръгва
най-отпред към Ерусалим. Без съмне-
ние Марко е научил тези подробности

от Петър, с когото е Живял заедно в
края на Живота му. Преданията раз-
казват (и това сигурно е вярно), че
Евангелието от Марко представлява
разказ на спомените на Петър, което
напълно обяснява специфичните за не-
го подробности и развитие на дейст-
вието, както и Впечатлението, че
книгата е написана от човек, който е
бил свидетел на събитията.
Повечето изследователи смятат,
че Марко е онзи младеЖ, за когото се
казва, че избягва гол (14:51), и че
скромният подпис на края на Еванге-
лието е негов. (В първоначалния си вид
Евангелията не са имали заглавия.) И
тъй като Йоан Марко е Живял в Еру-
салим по онова време, би било безсмис-
лено да разказва всичко това, ако не е
бил сВързан с тогавашните събития
по някакъв начин. Вероятно той наис-
тина е авторът на това Евангелие,
според както твърди преданието.
II. Авторство
Повечето изследователи приемат
разпространеното и общоприето от
църквата мнение, че второто Еванге-
лие е било написано от Йоан Марко,
син на Мария от Ерусалим, в чиято
къща са се събирали християните.
За това има много сериозни външни
доказателства, които датират от
много рано и са от различни части на
империята. Папий (около 110 г. сл.
Хр.) цитира Йоан Старши (вероятно
апостол Йоан, въпреки че би могъл да

181

Марко

бъде u някой друг от ранните ученици
на Христос) да казба, че Евангелието
е написано от Марко, сподвшкника на
Петър. На същото мнение са Юстин
Мартир, Иреней, Климент от Алек-
сандрия, Ориген, както и мнението,
изразено В АнтимаркоВския пролог
към Марко.
Макар и не много изобилни, вътреш-
ните доказателства за авторството
на Марко също съвпадат с общоприе-
тото предание от времето на ранно-
то християнство.
Авторът явно е познавал добре Па-
лестина и особено Ерусалим. (Описа-
нието на горната стая е много по-
подробно от това в другите Еванге-
лия: много е вероятно това да е била
неговата родна къща!) Евангелието
свидетелства за арамейско влияние
(използването на палестинския език) и
за добро познаване на еврейските оби-
чаи. Ясното и точно повествувание
говори за близки Връзки меЖду автора
и някои от свидетелите на събития-
та. Схемата на излоЖението следва
съдържанието на проповедта на Пе-
тър в Деяния 10.
Мнението, че Марко е писал Еванге-
лието в Рим, се потвърждава от нали-
чието на по-голям брой латински думи
в сравнение с другите Евангелия (като
centurion, census, denarius, legion u
praetorium). Езическото (латинското)
име на автора - Марко - е споменато
десет пъти в текста, а името Йоан
Марко (еврейското заедно с езическо-
то му име) - още три пъти. Марко,
„слугата" или придруЖителят най-
напред на Петър, след това на чичо си
Варнава и накрая - отново на Петър
(според достоверни източници), е бил
най-подходящият автор за написване-
то на Евангелието на Идеалния Слу-
Жител.
III. Датиране
Годината на написването на това
Евангелие се оспорва и от най-консер-

вативните изследователи на Библия-
та. И макар че нито една дата не мо-
Же да се посочи с абсолкнпна точност,
времето преди разрушаването на Еру-
салим би могло да се приеме като най-
вероятното време на неговото напис-
ване.	.
Не всички източници са единодушни
по въпроса дали Марко е записал про-
поведите на Петър за Живота на Гос-
под преди смъртта на апостола (пре-
ди 64-58 г.) или след нея.
Ако приемем, че Евангелието от
Марко е първото написано Евангелие,
както твърдят повечето изследова-
тели, тогава вероятно то е било на-
писано през по-ранна година, за да мо-
Же Лука, който пише по-късно, да из-
ползва данни от текста на Марко.
Някои ученици считат, че Марко е пи-
сал 6 началото на 50-те години, но ние
смятаме, че е по-вероятно това да е
станало някъде меЖду 57 и 60 година.
IV. Предмет и основна тема
на Евангелието
Това Евангелие описва чудната исто-
рия за Живота на нашия Господ Исус
Христос - Идеалния БоЖий СлуЖител.
То ни разказва за Онзи, Който остави
блясъка на Своята слава в небесата и
Възприе образа на Слуга на земята
(фил. 2:7). Това е разказ за несравни-
мия Живот на Господа, Който „не дой-
де да Му слуЖат, но да слуЖи и да даде
Живота Си откуп за мнозина" (Марко
10:45).
Колкото по-дълбоко осъзнаваме
факта, че Този Идеален СлуЖител е не
някой друг, а БоЖият Син, и че Той
доброволно препаса Себе Си със слу-
гинската престилка, като стана Слу-
га на хората, толкова по-ярко и по-
трайно започва да свети блясъкът на
това Евангелие. Чрез него ние имаме
възмоЖност да набл!одаваме как съ-
вършеният БоЖий Син е Живял на зе-
мята като зависим ЧоВек. Всичко, ко-
ето Той е направил, е било извършено

182

Марко 1

В съвършено подчинение на Волята на
НегоВия Отец, и Всички НегоВи Велики
дела са били изВършени чрез силата на
СВетия Дух.
Йоан Марко, авторът на това
Евангелие, започва слуЖението си пред
Господа като добър християнин; по-
късно показва отстъпление от Вяра-
та за известно Време (ВЖ. Деяния 15:
38) и накрая заВършВа отново като
„полезен 8 слуЖбата" работник (2
Тим. 4:11).
Езикът, на който е написано Еванге-
лието, е Жив, енергичен и стегнат.
Марко обръща повече Внимание на де-

лата на Господ, отколкото на Него-
вите думи, което се доказва от фак-
та, че В неговото Евангелие са записа-
ни деветнадесет чудеса и само четири
притчи.
В процеса на изучаване на Евангелие-
то ще се опитаме, да си отговорим на
три Въпроса: (1) Какво ни казва това
Евангелие? (2) На какво иска да ни
обърне внимание? (3) На какво иска да
ни научи?
За всички, които Желаят да бъдат
искрени и верни слуЖители на Господа,
това Евангелие моЖе да се окаЖе едно
ценно ръководство по слуЖение.

Схема на изложението
I.	Подготовката на СлуЖителя
(1:1-13)
II.	Ранното слуЖение на Христос
в Галилея (1:14-3:12)
III.	СлуЖителят призовава
и обучава своите ученици
(3:13-8:38)

IV.	Пътят на СлуЖителя
към Ерусалим (9 и 10 гл.)
V.	СлуЖението на СлуЖителя
в Ерусалим (11 и 12 гл.)
VI.	Беседата на СлуЖителя
на Елеонския хълм (13 гл.)
VII.	Мъките на СлуЖителя
и Неговата смърт (14 и 15 гл.)
VIII.	Победата на СлуЖителя
(16:1-20)

Коментар
I. Подготовката на СлуЖителя
(1:1-13)
А. Предвестникът на СлуЖителя
подготвя пътя Му (1:1-8)
1:1 Основната тема на Марковото
Евангелие е благата Вест за Исус
Христос, БоЖия Син. Тъй като него-
вата цел е да подчертае най-вече ро-
лята, която Господ Исус изпълнява
като БоЖий СлуЖител, Евангелието
не започва с родословното дърво на
Спасителя, а с Неговото обществено
слуЖение, което е провъзгласено от

Йоан Кръстител, предвестникът на
добрата новина.
1:2, 3 Както Малахия, така и Исая1
предсказват, че прбди идването на
Месията ще дойде Неговият предвес-
тник, който ще призове хората да се
подготвят морално и духовно, за да
могат да Го посрещнат, когато дойде
(Мал. 3:1; Ис. 40:3). Йоан Кръстител
напълно изпълнява тези пророчества.
Той е „вестителят... гласът на един,
който вика в пустинята".
1:4 Неговото послание съдърЖа при-
зива за покаянието на хората, които
трябва да се променят и да отхвър-
лят греховете си, за да получат опро-
щение за тях, защото иначе няма да
бъдат в състояние да приемат Госпо-

183

Марко 1

да. Само cBemu хора могат истински
да оценят Светия БоЖий Син.
1:5 Когато хората, които слушат
Йоан, наистина се покайват, той ги
кръщава като външно свидетелство
за тяхната промяна. Кръщението е
публично отделяне на покаялшпе се от
масата на изоставилия Господа израе-
лски народ. То ги свързва с онази част
от народа, която е готова да приеме
Христос. 5 cm. понякога създава впе-
чатлението, че всички хора реагират
полоЖително на Йоановата проповед,
но случаят не е такъв. В началото мо-
Же би е имало вълна от ентусиазирани
поклонници, които са прииЖдали на
тълпи в пустинята, за да чуят пла-
менния проповедник, но повечето от
тях не са били искрени в признаването
и отхвърлянето на своите грехове.
Това става ясно от по-нататъшния
текст.
1:6 Що за човек е Йоан? Днес ние
бихме го нарекли фанатик или аскет.
Негов дом е била пустинята. Дрехите
му, както и дрехите на Илия, са били
направени от най-груб и прост плат.
Храната му е била достатъчна, за да
поддърЖа неговия Живот и сила, но ед-
ва ли е била нещо особено. Бил е човек,
който е подчинявал всички земни неща
на величествената цел на възвестява-
нето на Христос. Сигурно е могъл да
бъде богат, но е избрал да остане бе-
ден. По този начин той е станал най-
добрият вестител на Онзи, Който е
нямало къде главата Си да подслони.
От него ние се учим на простотата,
която трябва да съпътства всички
Господни слуЖители.
1:7 Същността на посланието на
Йоан е превъзходството на Господ
Исус. Той казва, че Исус превъзхоЖда
всичко и всички по власт, личностни
качества и начин на слуЖение. Йоан се
смята за недостоен да разВърЖе ре-
мъка на обущата Му; т. е. недостоен
да избърши и най-долната слугинска
работа за Него. Изпълнената с Духа

проповед винаги извисява Господ Исус
и принизява егризма на човека.
1:8 Йоан е кръщавал с вода. Йоано-
вото кръщение е само един външен
акт, който не предизвиква никаква
промяна в Живота на отделната лич-
ност. Исус ще кръщава хората със
Светия Дух и Неговото кръщение ще
влива потоци от духовна сила в тях
(Деяния 1:8). Освен това то ще обеди-
ни в една църква - в Христовото тяло
- всички вярващи (1 Кор. 12:13).
Б. Вестителят кръщава СлуЖителя
(1:9-11)
1:9 Така наречените тридесет години
„на мълчание" в Назарет са останали
вече назад. Господ Исус е готов да за-
почне Своето обществено слуЖение.
Първото нещо, което Той прави, е да
тръгне от Назарет и да измине около
шестдесет мили, за да стигне до река
Йордан, близо до Ерихон, където да
бъде кръстен от Йоан. Той няма гре-
хове и не трябва да се покайва. Но Не-
говото кръщение е символ, който го-
вори за окончателното Му кръщение в
смъртта чрез Разпятието и Възнесе-
нието Му от мъртвите. По този на-
чин още в началото на Неговото об-
ществено слуЖение ние виЖдаме пред-
знаменованието за събитията на
кръста и празния гроб.
1:10, 11 В момента, в който излиза
от водата, Исус вшкда, че небесата
се разтварят и че Духът слиза върху
Него във вид на гълъб. Тогава се чува
и гласът на Бог Отец, Който потвър-
Ждава, че Исус е Неговият възлк)бен
Син.
Не е имало миг от Живота на нашия
Господ, в който Той да не е бил изпъл-
нен със Светия Дух. Но в онзи момент
Духът е слязъл върху Него и Го е по-
мазал за слуЖение, обличайки Го с
власт. Духът е изпълнил специален ри-
туал, който е подготвил Господ Исус
за трите години на слуЖение, които
са предстояли пред Него.

184

Марко 1

Силата на СВетия Дух е Жизнено не-
обходима. ЧоВек моЖе да бъде образо-
Ван, талантлив и начетен и да не при-
теЖава тоВа загадъчно Нещо, Което
се получава В резултат на така наре-
ченото „миропомазВане", без Което
неговите дела са мъртви и безплодни.
Въпросът, който Всеки от нас трябва
да си зададе, е следният: „ПреЖиВял ли
съм аз щастието да получа Светия
Дух, Който да ми даде сили да слуЖа
на Господа?"
В. Изкушаването на СлуЖителя
от Сатана (1:12,13)
В продълЖение на четиридесет дни
СлуЖителят на Йехова е изкушаВан
от Сатана 6 пустинята. На тази сре-
ща Той е отведен от БоЖия Дух, Кой-
то не праВи тоба, за да Види дали Той
ще съгреши, а за да докаЖе, че не моЖе
да съгреши. Ако допуснем, че Исус е
бил В състояние да съгреши, когато е
бил на земята, какво ни гарантира, че
Той не моЖе да съгреши сега, като Чо-
век В небесата?
Защо Марко казва, че Исус е бил в
пустинята с дивите зверове? Дали
тези Животни не са получили сила от
Сатана, за да уншцоЖат БоЖия Син,
или са вървели кротко след своя Съз-
дател? Днес не моЖем да си отгово-
рим на тези Въпроси: моЖем само да
си ги задаваме.
На края на четиридесетте дни при
Исус идват ангели, за да Му прислуЖ-
Вага (Мат. 4:11), тъй като по Време
на изкушението Той не яде нищо (Лука
4:2).
Изпитанията на Вярващия са неиз-
беЖни. Колкото по-близко един хрис-
тиянин следва своя Господ, толкова
по-теЖки са неговите изпитания. Са-
тана не хаби барута си за обикновени-
те християни, а използва най-мощни-
те си оръЖия срещу онези, които заВо-
toBam нови територии В духовните
битки. Не е грях да бъдеш изкушавай.
Грях е да се поддадеш на изкушението.

Човек обаче не моЖе да се съпротив-
лява със своите собствени сили. Него-
вата сила се крие в Светия Дух, Кой-
то Живее в него и задушава тъмните
страсти.
II. Ранното слуЖение на Христос в
Галилея (1:14-3:12)
А. Начало на слуЖението
на Исус(1:14,15)
Марко не пише нищо за слуЖението на
Исус в Юдея (вЖ. Йоан 1:1^:54), а за-
почва разказа си направо от слуЖение-
то Му в Галилея - един период от го-
дина и девет месеца (1:14-9:50) - и за-
вършва Евангелието си с разказа за
събитията от последната седмица в
Ерусалим.
Исус идва в Галилея, където пропо-
вядва благата вест за БоЖието царс-
тво.2 Главното, което Той казва, е
следното:
1.	Времето е изпълнено. Според про-
роческото разписание определено-
то време за пояВяването на Царя
на земята е вече дошло.
2.	БоЖието царство е наблиЖило.
Царят е тук и прави едно добро-
намерено предлоЖение за царство-
то пред народа на Израел. Царст-
вото е наблиЖило в смисъл, че Ца-
рят Вече се е появил на историчес-
ката сцена.
3.	Хората са призовани да се покаят
и да повярват в евангелието. За
да получат правото да Влязат В
царството, те трябва да обърнат
изцяло гръб на своите грехове и да
повярват на благата вест за Гос-
под Исус.
Б. Призоваването на четиримата
рибари (1:16-20)
1:16-18 Докато върви по брега на Га-
лилейското езеро, Исус виЖда Симон
и Андрей, които ловят риба. Той ги е
срещал и преди това. Всъщност те са
станали Негови ученици още в начало-

185

Марко 1

mo на служението Му (Йоан 1:40, 41).
Сега Той ги призоВаВа да дойдат с Не-
го, като им обещаВа да ги направи
„ловци на човеци". Те се подчиняват
на призиВа на Господа веднага, жерт-
вайки абсолкзтно всичко.
Риболовът е изкуство. Печеленето
на души също е изкуство, защото:
1.	То изисква търпение: често се на-
лага с часове търпеливо да чакаш.
2.	Изисква умение за това, как да за-
ложиш стръвта, примамката или
мрежата.
3.	Изисква съобразителност и разум,
за да отидеш на мястото, където
има най-много риба.
4.	Изисква постоянство: добрият
рибар не се отчайва лесно.
5.	Изисква внимание: най-добрият
ловец е онзи, който гледа да не
смути водата и седи тихо, за да не
го забележи рибата.
Ние ставаме ловци на човеци, като
следваме Христос. Колкото повече се
стараем да приличаме на Христос,
толкова повече успехи постигаме в
спечелването на други хора за Него.
Нашата отговорност е да Го следва-
Чудо

ме, а Той ще се погрижи за останало-
то.
1:19, 20 Малко по-нататък Господ
Исус среща Яков и Йоан, Зеведеевите
синове, които поправят мреЖите си.
Веднага щом ги повиква, те се сбогу-
ват с баща си и тръгват след Него.
Христос не е спрял и днес да призо-
вава хората да изоставят всичко и да
Го последват (Лука 14:33). Нищо не
трябва да е в състояние да попречи на
пълното ни подчинение на Исус: нито
вещите, които притежаваме, нито
родителите ни.
В. Исус прогонва нечист дух (1:21-28)
Текстът от 21 до 34 cm. описва един
типичен ден от живота на нашия Гос-
под. Когато великият Лекар започва
да лекува обсебените от бесове и бол-
ните, чудесата следват едно след дру-
го.
Чудесата на Спасителя с изцеление-
то на болните ни показват как Той
освобождава хората от страшните
резултати на греха. Това може да се
види ясно от следната таблица:
Освобождение от

1.	Изцелението на обсебения
от нечист дух (1:23-26).
2.	Изцелението на Симоновата
тъща (1:29-31).
3.	Изцелението на прокажения
(1:40-45).
4.	Изцелението на паралитика
(2:1-12).
5.	Изцелението на човека
с изсъхналата ръка (3:1-5).
6.	Изгонването на бесовете
от лудия (5:1-20).
7.	Изцелението на жената   .
с кръвотечението (5:25-34).
8.	Възкресяването на Яировата
дъщеря (5:21-24; 35-43).
9.	Изцелението на дъщерята
на сирофиникиянката (7:24-30).

1.	Мръсотията на греха.
2.	Неспокойството и напрежението,
произлизащи от греха.
3.	Гнусотата на греха.
4.	Безсилието, причинено от греха.
5.	Безполезността, идваща от греха.
6.	Нещастието, насилието и ужаса
на греха.
7.	Силата на греха да изсмука всич-
ките жизнени сили на човека.
8.	Духовната смърт, причинена от
греха.
9.	Робуването на греха и Сатана.
1.	
186

Марко 1

10.	Изцелението на глухия чобек
с дефекти В гоВора (7:31-37).
11.	Изцелението на слепия (8:22-26).
12.	Изцелението на обсебеното
момче (9:14-29).
13.	Изцелението на слепеца Вартимей
(10:46-52).
И макар че сега хората, които про-
повядват евангелието, не трябва да
извършват всички тези физически из-
целения на тялото, те не трябва да
забравят, че са длъЖни непрекъснато
да се борят с техните духовни съот-
ветствия. Не са ли те онези велики
чудеса, за които Господ Исус говори в
Йоан 14:12: „Който Вярва в Мене, де-
лата, които върша Аз, и той ще вър-
ши, и по-големи от тези дела ще вър-
ши също."*
1:21,22 Нека се върнем сега към раз-
каза на Марко. В Капернаум Исус Вли-
за в синагогата в съботния ден и за-
почва да поучава. Хората разбират, че
пред тях не стои обикновен учител.
Думите на Исус притежават неопро-
вержима власт, която липсва в моно-
тонните и механични повторения на
книЖниците. Неговите изречения са
като стрели, изпратени от лъка на
Всевишния. Уроците на Исус прикова-
ват вниманието, убеЖдават и предиз-
викват. КниЖниците приличат повече
на амбулантни търговци, на продава-
чи на амбулантна религия. В учението
на Господ Исус няма нищо неистинско.
Той има пълното право да говори то-
ва, което иска, защото Живее така,
както гоВори.
Затова всеки човек, който се докос-
ва до БоЖието СлоВо, или трябва да
* Тук текстът на Библията на англ. ез. се
различава от текста на ревизираното из-
дание на Библията от 1924 год. на бълг. ез.,
където липсва последното изречение. -
Бел. на прев.

10.	Неспособността на човека
да слуша БоЖието СлоВо
и да говори духовни неща.
11.	Слепотата за светлината
на евангелието.
12.	Жестокостта на господството
на Сатана.
13.	Заслепението и просяшкото
състояние, до което ни довеЖда
грехът.
говори с власт, или изобщо да не гово-
ри. Авторът на Псалм 116:10 казва
така: „Аз повярвах, затова говорих."
Павел повтаря тези думи в 2 Кор.
4:13. В тяхното послание се съдърЖа
дълбока увереност.
1:23 В тази синагога има един човек,
който е обсебен от нечист дух. Ду-
хът е показвал присъствието си, като
е карал човека да се мърси както бук-
вално, така и морално. Нека да не
объркваме обсебването от духове с
различните видове лудост. Това са две
напълно различни неща. Този, който е
обсебен (завладян) и контролиран от
някой зъл дух, моЖе да извършва дори
някои свръхестествени чудеса и чес-
то, когато се изправи пред Личност-
та и делото на Господ Исус Христос,
започва да буйства и да богохулства.
1:24 ЗабелеЖете, че злият дух раз-
познава Исус и се обръща към Него,
наричайки Го „Исусе Назарянине" и
„Светии БоЖий". ЗабелеЖете също и
промяната в числото на местоимени-
ето от мноЖествено към единствено:
„Какво имаш Ти с нас, Исусе Назаря-
нине?... Нима си дошъл да ни погу-
биш?... Познавам Те... ." В началото
демонът говори така, като че ли е
свързан с мъЖа; после говори само от
свое име.
1:25, 26 Исус няма да приеме свиде-
телството на демон дори когато е
вярно. Затова Той казва на злия дух да
млъкне и му заповядва да излезе от
човека. Трябва да е било доста впе-
чатляващо да се види как се сгърчва

187

Марко 1

този чоВек и как злият дух злоВещо
изкрещяба, напускайки Жертвата си.
1:27, 28 Чудото предизвиква голямо
удивление сред хората. За тях е пот-
ресаващо да видят как Човек моЖе са-
мо с една заповед да изгони демон.
„Дали това не е началото на ново ре-
лигиозно учение?" - чудят се те. Нови-
ната за чудото се разпространява не-
забавно... из цялата Галилея. Преди да
продълЖим по-нататък, нека да отбе-
лежим няколко ваЖни неща:
1.	Първото идване на Христос на
тази земя явно предизвиква взрив
от демонична дейност.
2.	Превъзходството на Христос над
тези зли духове предвещава Него-
вата окончателна победа над Са-
тана и всички негови ангели.
3.	Навсякъде, където действа Бог,
Сатана Му се противопоставя.
Всички, които се посветят да слу-
Жат на Господа, трябва да очак-
ват съпротивление на всяка стъп-
ка от своя път. „Защото нашата
борба не е срещу кръв и плът, но
срещу властите, срещу духовните
сили на нечестието в небесните
места" (Еф. 6:12).
Г. Изцелението на тъщата на Петър
(1:29-31)
„Щом", „веднага", „скоро след това"
са едни от най-често срещаните думи
в този текст и са особено подходящи
за това Евангелие, което подчертава
главно слуЖителския характер на Гос-
под Исус.
1:29,30 От синагогата нашият Гос-
под отива в къщата на Симон. Ведна-
га щом влиза, Той разбира, че тъщата
' на Симон е болна от треска. В 30 cm.
се казва, че те веднага Му казват то-
ва. Роднините и явно не чакат, за да
представят нейната нуЖда пред Лека-
ря.
1:31 Без да каЖе нито дума, Исус я
хваща за ръка и я вдига на крака. Же-
ната незабавно оздравява. Обикнове-

но след треска човек се чувства доста
слаб. В този случай Господ не само из-
церява Жената от треската, но и дава
и сили, за да стане и да им прислуЖва.
И тя наистина им прислуЖва. ДЖ. Р.
Милър пише така:
„Всеки болен човек, който оздравява
- независимо дали по естествен, или
по свръхестествен начин - не трябва
да се мае, а да побърза да отдаде Живо-
та си, който му е даден отново, в
слуЖба на Бога... Много хора непрекъс-
нато се оплакват от липса на възмоЖ-
ности да слуЖат на Христос, като си
представят някоя приятна и спокойна
дейност, на която биха могли да се
отдадат. МеЖдувременно те пропус-
кат покрай себе си онези неща, с които
Господ иска да Му слуЖат. Да слуЖиш
истински на Христос, означава най-
напред да изпълняваш съвестно всекид-
невните си задълЖения. "3
Текстът показва съвсем ясно, че
при всяко изцелително чудо лечебният
похват на Христос е различен. ТоВа
трябва да ни покаЖе, че няма случай
на повярване, който напълно да прили-
ча на друг такъв случай. При всеки от-
делен човек се изисква индивидуален
подход.
Фактът, че Петър е имал тъща, оз-
начава, че той е бил Женен; от което
ясно следва, че идеята за безбрачието
на свещениците е била чуЖда за хора-
та от онова време. Тази идея не се
подкрепя от БоЖието Слово и затова
е породила мноЖество злини.
Д. Изцеленията при залез слънце
(1:32-34)
През деня новините за идването на
Спасителя се разнасят из целия град,
но понеЖе денят е събота, хората не
смеят да водят болните си при Него.
Когато слънцето залязва и съботни-
ят ден свършва, хората се струпват
пред къщата на Петър. Там болните
и обсебените от духове изпитват ос-
вобоЖдаващото действие на силата,

188

Марко 1

която избавя от греха във всичките
му форми и фази.
Е. Исус проповядва по цялата
Галилейска област (1:35-39)
1:35 Исус се събуЖда доста преди изг-
рев слънце и отива на едно място, къ-
дето да не бъде обезпокояван от ни-
кой, за да моЖе спокойно да се моли.
Служителят на Йехова всяка сутрин
отива да чуе наставленията на Бога,
Своя Отец (Ис. 50:4, 5). Щом Самият
Исус е имал нуЖда от това сутрешно
общение с Отца, колко повече ние
имаме нуЖда от него! ЗабелеЖете, че
когато Исус се моли на Отец, това
Му струва някакви усилия: Той трябва
да се събуди рано и да излезе навън
доста преди изгрев слънце. Следова-
телно молитвата не трябва да се раз-
глеЖда като нещо, което лично на нас
ни е приятно да правим, а като нещо,
за което са нуЖни самодисциплина и
поЖертвувателност. Това не обяснява
ли защо голяма част от работата ни
е неефективна?
1:36, 37 Когато Симон и другите се
събуЖдат, тълпата вече се е събрала
навън. Учениците отиват да извес-
тят на Господ за нарастващата Му
популярност сред хората.
1:38 За тяхна и наша изненада Исус
не се връща отново в града, а заедно с
учениците Си тръгва за близките
градчета, като им обяснява, че и там
трябва да проповядва. Защо Господ
не се връща в Капернаум?
1.	Първата и най-ваЖна причина е, че
Той moky-що е свършил Своето
сутрешно общение с Бога и е нау-
чил какво иска Той от Него.
2.	Второ, Той е разбрал, че общест-
веният ентусиазъм в Капернаум е
повърхностен. Спасителят никога
не се чувства особено привлечен
от големите тълпи. Той търси да
разбере какво се крие под повърх-
ността и какво има в сърцата на
отделните хора.

3.	Господ добре познава опасността
от популярността и чрез личния
Си пример показва на учениците
Си, че не е добре, когато всичко
върви добре.
4.	Исус съзнателно избягва всички
повърхностни чувства и емоции,
които биха поставили короната
преди кръста.
5.	Господ дърЖи най-вече на пропо-
вядването на Словото. Макар и
чудесата с изцелението да имат
за цел облекчаването на човешко-
то нещастие, основното им пред-
назначение е да привлекат внима-
нието на хората към Словото.
1:39 И така, Исус обикаля по синаго-
гите из цяла Галилея, като проповяд-
ва и изгонва бесове, съчетавайки про-
поведта с практиката, словото - с
делото. Интересно е да се види колко
често Той изгонва бесове в синагоги-
те. Дали днешните либерални църкви
не са съвременните съответствия на
тогавашните синагоги?
Ж. Изцелението на прокаЖения
(1:40-45)
Разказът за изцелението на прокаЖе-
ния моЖе да послуЖи като пример за
молитва, на която Исус дава отговор.
1.	Молбата на прокаЖения е искрена
и отчаяна: той умолява Господ.
2.	Тя изразява благоговение пред Гос-
пода: той се моли „коленичил при
Него".
3.	Показва смирение и покорство с
думите: „Ако Ти искаш."
4.	Показва вяра: „Мозкеш."
5.	Чрез нея мъЖът признава, че се
нуЖдае от помощ: „да ме очис-
тиш".
6.	НуЖдата е формулирана съвсем
точно: той не казва „благослови
ме", а „очисти ме".
7.	Молитвата е лична: „да ме очис-
тиш";
8.	и кратка: в оригиналния текст тя
се състои само от пет думи.
1.	
189

Марко 1, 2

Вшкте сега какбо се случВа!
Исус е дълбоко развълнуван u обхва-
нат от състрадание. Нека никога не
четем тези думи без Вълнение и благо-
дарност!
Той протяга ръката Си. Помисле-
те само! Бог простира Своята ръка 8
отговор на една скромна и изпълнена с
Вяра молба.
Докосва човека. Според тогавашния
закон, ако някой докосне болен от про-
каза, осВен че се подлага на опасност-
та от заразяване, той стаВа и не-
чист. Но СВетият Човешки Син се
отъждествява с нещастията на чове-
чеството и унищоЖава опустошител-
ните въздействия на греха, без изобщо
да бъде засегнат от него.
Исус отговаря: „Искам." Желание-
то Му да изцели е много по-голямо от
Желанието ни да бъдем изцелени. Пос-
ле добавя: „Бъди очистен." В същия
миг коЖата на прокаЖения става чис-
та и гладка, без да има и следа от про-
каза по нея.
Исус забранява на изцеления да гово-
ри за това чудо, преди да се е показал
на свещеника и да е принесъл необхо-
димата Жертва (Лев. 14:2). Така Той
иска да разбере най-напред дали мъ-
Жът ще Му се подчини и дали ще из-
върши това, което му е заповядано.
От 45 cm. разбираме, че мъЖът не се
подчинява, а започва да разгласява
станалото, като по този начин възп-
репятства делото на Христос. На
второ място Исус иска да изпита про-
ницателността на свещеника - дали
той ще успее да осъзнае факта, че
дългоочакваният Месия вече е дошъл
и че Той е, Който извършва тези уди-
вителни изцелителни чудеса. Ако е
бил типичен представител на израелс-
кия народ, свещеникът едва ли е успял
да осъзнае тези истини.
Тук отново разбираме, че Исус се
отделя от мноЖествата и продълЖа-
ва да слуЖи на уединени места. Той не

оценява успеха с количествени показа-
тели.
3. Изцелението на паралитика
(2:1-12)
2:1-4 Скоро след като Господ влиза 6
Капернаум... мнозина се събират око-
ло къщата, в която е Той. Слухът за
Неговите чудеса се е разнесъл много
бързо и хората изгарят от нетърпе-
ние да видят делата на Чудотвореца.
Винаги, когато Бог действа чрез Сво-
ята сила, Той привлича хората към
Себе Си. Спасителят не изменя на
главната Си цел и не спира да говори
Словото, докато хората се трупат
около вратата. Най-отзад на тълпа-
та четирима мъЖе носят един пара-
литик върху саморъчно направена но-
силка. Поради тълпата паралитикът
и другарите му не могат да се добе-
рат до Исус. Когато искаме да дове-
дем някого при Исус, винаги се появя-
ват пред нас някакви пречки, но тряб-
ва да знаем, че вярата моЖе да ни нап-
рави изклкзчително изобретателни.
Четиримата носачи се изкачват на
покрива по външните стълби, проби-
ват отгоре отвор и спускат парали-
зирания на долния етаЖ, поставяйки
го вероятно в средата на вътрешния
двор. По този начин паралитикът е
донесен близо до БоЖия Син. Някой бе-
ше нарекъл тези четирима добри при-
ятели „Съчувствие", „Съдействие",
„Съобразителност" и „Упоритост".
Всеки един от нас трябва да се стре-
ми да бъде приятел, който да прите-
Жава едновременно всички тези качес-
тва.
2:5 Исус, Който е силно впечатлен
от тяхната вяра... казва на парали-
тика: „Синко, прощават ти се грехо-
вете." Това, което Исус казва на бол-
ния, е доста странно. Нали става въп-
рос за парализа, а не за грях? Да, това
наистина е така, но Исус всъщност
отива извън симптомите и стига до
първопричината. Той не иска да изле-

190

Марко 2

куба тялото, a ga ocmaBu душата бол-
на; не Желае да премахне една Времен-
на беда, а да остави Вечната беда не-
докосната. Затова Той казва: „Проща-
ват ти се греховете." ТоВа са едни
прекрасни думи. В този миг, още на
тази земя и В този ЖиВот греховете
на този човек са простени. Той не
трябва да чака Оьдния Ден, а получава
уверение за опрощение на своите гре-
хове още сега. Такова уверение получа-
ват и Всички ония, които Вярват в
Господ Исус.
2:6, 7 Кншкниците не изпускат мо-
мента да се хванат за това изказване.
Те познават достатъчно добре биб-
лейските доктрини и знаят, че само
Бог моЖе да прощава грехове. Всеки
човек, който твърди, че прощава гре-
хове, Все едно твърди, че е Бог. Дотук
в логиката на свещениците няма нищо
грешно. Грешката им е в това, че
Вместо да признаят Господ Исус за
Бог, те Го обвиняват в сърцата си, че
богохулства.
2:8, 9 Исус прочита техните мисли,
което само по себе си доказва Негови-
те свръхестествен възмоЖности, и
им задава един провокационен въпрос:
„Кое е по-лесно, да река на паралити-
ка: Прощават ти се греховете, или да
река: Стани, вдигни постелката си и
ходи?" Всъщност еднакво лесно е да се
каЖе и едното, и другото; но за нас,
хората, е еднакво невъзмоЖно да нап-
равим както едното, така и другото.
2:10-12 Господ е обявил вече грехове-
те на мъЖа за простени. Да, но това
станало ли е наистина? КниЖниците
не могат да видят опрощението на
греховете на този чоВек, затова не ис-
кат и да повярват. За да им покаЖе,
че греховете на паралитика са прос-
тени наистина, Спасителят прави за
книЖниците нещо, което те могат да
Видят. Той му казва да стане, да вземе
постелката си и да ходи. Човекът ре-
агира моментално. Хората са удиве-
ни. Те никога не са ВиЖдали такова

нещо. Но книЖниците отново не вяр-
ват, въпреки че получават едно наис-
тина зашеметяващо доказателство.
Вярата изисква волеви усилия, а те
изобщо не Желаят да вярват.
И. Призоваването на Леви (2:13-17)
2:13,14 По време на едно от Неговите
поучения край Галилейското езеро
Исус виЖда Леви, който събира такси.
Това е същият онзи Леви, който ние
познаваме като Матей и когото е на-
писал първото Евангелие. Той е евре-
ин, но занятието му не е еврейско,
тъй като събира данъци за омразното
римско праВителстбо! Хората от то-
зи бранш не се слаВят особено много с
честност; напротив - те се считат
за тинята на обществото, също като
блудниците. И все пак, за негова вечна
чест, когато чува призива на Христос,
Леви зарязва всичко и Го последва. Да-
но Всички да моЖем като него толко-
ва бързо и безпрекословно да следваме
Господ. В момента, в който трябва
да го сторим, моЖе да ни изглеЖда, че
правим голяма Жертва, но от гледна
точка на вечността това не е никак-
ва Жертва. Както казва мисионерът-
мъченик ДЖим Елиът: „Не е глупак
онзи, който дава онова, което не моЖе
да запази, за да спечели това, което не
моЖе да загуби."
2:15 За да представи Господ Исус на
своите приятели, Леви прави 6 къща-
та си голяма трапеза. Повечето от
негоВите приятели са като него -
бирници и грешници. Исус приема по-
каната да почете трапезата.
2:16 КниЖниците и фарисеите се
радват, че най-сетне са хВанали Исус
да Върши сериозен грях. Вместо да
отидат направо при Него, те първо
отиват при учениците Му, опитвай-
ки се да уязвят тяхното доверие и
преданост. Как моЖе техният Учи-
тел да яде, и пие с бирниците и греш-
ниците?

191

Марко 2

2:17 Исус чува това u им напомня,
че не здравите се нуЖдаят от лекар, а
болните. КниЖниците смятат себе си
за здрави и това им пречи да осъзнаят
нуЖдата си от Великия Лекар. Бирни-
ците и грешниците признават своята
вина и нуЖдата си от помощ. Исус е
дошъл, за да призове грешници като
тях, а не самодоволни хора като кншк-
ниците. Всичко това крие поука и за
нас. Ние не бива да се затваряме в
християнизирани общества, а трябва
да търсим пътища за общуване с не-
вярващите хора, за да моЖем да ги во-
дим при нашия Господ и Спасител. Ко-
гато общуваме с грешници, не трябва
да вършим нищо, което да компроме-
тира нашето свидетелство, и не
трябва да позволяваме на неспасените
да ни принизят до тяхното ниво.
Трябва да поемем инициативата в
свои ръце и да насочваме нашите при-
ятелства към сфери на духовно обще-
ние. За нас наистина ще бъде по-лесно
да се изолираме от злото на този
свят, но след като Исус не е направил
това, ние също не моЖем да си го поз-
волим. КниЖниците предполагат, че
ще успеят да помрачат славата на
Господа, като Го нарекат „Приятел
на грешници." Но думите, в които те
влагат оскърбителен смисъл, се прев-
ръщат в хвалебствени слова. И заради
това всички изкупени души с благодар-
ност признават Господ за Приятел на
грешниците и се изпълват с вечна лк>
бов към Него.
Й. Спорът за поста (2:18-22)
2:18 Учениците на Йоан Кръстител
и на фарисеите са практикували пос-
тенето като религиозно упраЖнение.
В СЗ постът е бил израз на дълбока
скръб. По-късно обаче той е загубил
голяма част от своето съдърЖание и
се е превърнал в един механично изпъл-
няван ритуал. Йоановите ученици и
фарисеите забелязват, че учениците
на Христос не постят, и сърцата им

се изпълват със завист и самосъЖале-
ние, което ги кара да поискат от Гос-
под обяснение.
2:19, 20 В отговора Си Исус сравня-
ва Своите ученици с приятелите на
един младоЖенец. Той Самият е мла-
доЖенецът. Докато Той е заедно със
сватбарите, няма причина те да по-
казват скръб. Ще дойдат обаче дни,
когато младоЖенецът ще им се отне-
ме, и тогава учениците Му ще имат
причина да постят.
2:21 Веднага след това Господ Исус
дава два примера, за да илк>стрира ид-
ването на една нова епоха, много по-
различна от предишната. Първият
пример говори за пришиването на
кръпка от чисто нов плат върху ста-
ра дреха. След изпирането на дрехата,
новата материя ще се свие и конците
ще се опънат. Тъй като платът, от
който е направена дрехата, е вече
стар и износен, той ще се скъса като
по-слаб, и то точно на мястото, къ-
дето е зашита кръпката. Тук Исус
сравнява СЗ със стара дреха. Бог нико-
га не е имал намерение да закърпва
старата к>дейска религия с новото
християнско учение: християнството
е нещо съвсем ново. Мъката на Ста-
рата Епоха, изразена чрез поста,
трябва да отстъпи място на радост-
та на Новата Епоха.
2:22 Във втория пример се говори за
налиВането на ново вино в стари ме-
хове. Постепенно коЖата на старите
мехове изсъхва и загубва еластичност-
та си. И когато в тях се налее ново
вино, напреЖението, което ще се по-
лучи вследствие на ферментацията,
ще пукне меховете. Новото вино оли-
цетворява радостта и силата на хрис-
тиянската вяра. Старите мехове
символизират различните форми и ри-
туали на кздеизма. Новото вино се
нуЖдае от нови мехове. За Христови-
те последователи е безполезно да из-
пълняват тъЖната заповед за поста
по начина, по който Йоановите учени-

192

Марко 2

ци и фарисеите праВят тоба. Радост-
та и кипежът на новия живот трябВа
да получат Възможност да се изяВят.
Християнството Винаги е страдало
от опитите на хората да го Вкарат В
някакво законничество. Господ Исус
ни учи, че това са дВе несъвместими
неща. Законът и милостта са два
принципа, които се противопоставят
един на друг.
К. Спорът за съботния ден (2:23-28)
2:23, 24 Следващата случка илк>стри-
ра на практика конфликта, за който
Исус току-що говори - между ограни-
ченията на logeuckama религия и сво-
бодата на евангелието.
Когато един съботен ден Господ
минава през нивите... учениците Му
откъсват няколко Литни класа, за да
хапнат. Това не е нарушение на Божия
закон, но според фарисеите, които
особено държат на формалното спаз-
ване на преданията на старейшините,
те са нарушили съботата, тъй като
тяхното действие може да се тълку-
ва като „жънене" и дори като „върше-
ене" (понеже са трили класовете меж-
ду дланите си, за да отстранят л1ос-
пите)!
2:25, 26 Господ отговаря на фарисеи-
те с пример от СЗ. Давид, който в на-
чалото бил помазан за цар, по-късно
бил отхвърлен и вместо да бъде издиг-
нат на царския престол, бил преслед-
ван като диво животно. Един ден, ко-
гато цялата му храна свършила, той
отишъл в БоЖия дом и взел от при-
съствените хлябове, за да нахрани се-
бе си и своите другари. Обикновено от
тези обредни хлябове можели да ядат
само свещениците, но Въпреки тоВа
Бог не упрекнал Давид за стореното.
Защо? Защото самото поведение на
израелския народ спрямо Давид не е
било справедливо. Докато Давид не
получел полагаемото му се място на
Цар, Бог не смятал да му вменява за

грях оноВа, което иначе би било счете-
но за незаконно.
ТакъВ е и случаят с Господ Исус.
Той също е миропомазан за Цар и съ-
що не е допуснат до царския престол.
Фактът, че учениците Му трябВа да
берат жито, за да се нахранят, дока-
то отиват от едно място на друго,
показва, че работите в Израел не вър-
вят добре. Вместо да критикуват,
фарисеите сами трябва да предложат
гостоприемството си на Исус и Него-
вите ученици.
Ако Давид, който наистина е нару-
шил закона, като е ял от присъстве-
ните хлябове, е бил счетен за невинен
от Бога, колко по-невинни са ученици-
те на Христос, които при подобни об-
стоятелства не са нарушили никакъв
закон, а само преданията на старей-
шините!
26 cm. ни казва, че Давид е ял от
присъствените хлябове по времето
на първосвещеничестбото на АВиа-
тар. Според 1 Царе 21:1 по онова вре-
ме Ахимелех също е бил свещеник.
Авиатар е бил негов баща. Вероятно
голямата преданост на първосвещени-
ка към Давид го е накарала да си зат-
вори очите пред това необикновено
отклонение от закона.
2:27, 28 Господ завършва беседата
Си с фарисеите с напомнянето, че Бог
е създал съботата за улеснение на чо-
века, а не за мъчение. След това Той
казва, че „Човешкият Син е Господар
на съботата" и че Той е Онзи, Който
е дал съботата изобщо. Следователно
Той единствен има право да реши как-
во е разрешено и какво не е разрешено
на този ден. Спазването на съботата
никога не е означавало забрана Върху
действията, предизвикани от необхо-
димост или от милост. Християните
не са длъжни да спазват съботата.
Този ден е бил даден на народа на Из-
раел. Денят на християните е Господ-
ният ден, т. е. първият ден на седми-
цата. Той обаче не трябва да се изпъл-

193

Марко 2, 3

Ва със законови разпоредби, които каз-
ват какво трябва и какво не трябва
да се прави; а no-скоро да се приема ка-
то ден на специални привилегии, кога-
то - освободени от светските си за-
дължения - вярващите ще могат да
хвалят своя Господ, да Му слуЖат и
да се занимават с духовна култура. За
нас въпросът не е: „Погрешно ли е да
се прави това в Господния ден?", а:
„Как най-добре бих могъл да използвам
този ден за БоЖията слава, за добро-
то на моя блиЖен и за моето духовно
добро?"
JI. СлуЖителят изцелява в съботния
ден (3:1-6)
3:1, 2 Ето че още една проверка Го ча-
ка 6 съботния ден. Когато отново
влиза в синагогата, Исус виЖда един
човек с изсъхнала ръка. Това отново
поставя на дневен ред въпроса дали
Исус ще изцели този човек в събот-
ния ден. Ако го изцели, фарисеите от-
ново ще имат повод да Го обвинят
или поне ще си мислят, че имат. Как-
во лицемерие и каква неискреност! Те
самите не могат да направят нищо,
за да помогнат на този човек, но него-
дуват срещу всеки, който моЖе, и се
чудят какво основание да намерят, за
да осъдят Господа на Живота. Стига
само да посмее да изцели някого 6 съ-
ботния ден и те веднага ще се нахвър-
лят върху Него като глутница вълци
върху своята Жертва!
3:3, 4 Господ казва на мъЖа да прис-
тъпи напред. Атмосферата вече е
пълна с напреЖение. След това Той се
обръща към фарисеите, като ги пита:
„Позволено ли е да се прави добро в
съботен ден, или да се прави зло? Да
се спаси ли Живот, или да се погуби?"
Нали е зло да се изцелява в съботен
ден? Тогава добро ли е да се замисля
убийството Му- в същия този съботен
ден?
3:5 Не е чудно, че фарисеите не мо-
гат нищо да Му отговорят! След мъл-

чанието, последвало объркването на
фарисеите, Спасителят заповядва на
мъЖа да протегне ръката си. Докато
той прави това, всичката му сила се
възвръща, мускулите на ръката възп-
риемат нормалните си размери и
бръчките на коЖата изчезват.
3:6 Това вече надминава търпение-
то на фарисеите. Те напускат синаго-
гата и отиват при иродианите, до-
тогавашни техни традиционни враго-
ве, за да измислят заедно заговор как
да унищоЖат Исус. Съботният ден
още не е приклкзчил. Ирод е инициато-
рът и на смъртта на Йоан Кръсти-
тел, фарисеите силно се надяват не-
говата партия да постигне същия „ус-
пех" и с убийството на Исус.
М. Огромни мноЖества се тълпят
около СлуЖителя (3:7-12)
3:7-10 След като излиза от синагога-
та, Исус се оттегля към Галилейско-
то езеро. В Библията морето често
се използва като символ на езичници-
те. От тази гледна точка това дейс-
твие на Исус моЖе да се разглеЖда ка-
то акт на обръщане гръб на евреите и
заставане с лице към езичниците.
Около Него се събира огромна група
хора, които идват не само от Гали-
лея, но и от по-далечни места. Мно-
Жеството е толкова огромно, че Исус
иска да Му дадат една малка лодка, за
да не бъде блъскан от хората, които
Го молят за изцеление.
3:11, 12 Когато някои нечисти духо-
ве сред тълпата започват да викат,
че Той е БоЖият Син, Исус строго ги
предупреждава да млъкнат. Както
вече отбелязахме, Той не Желае да
приеме свидетелството на нечисти-
те духове. Не че отрича, че е БоЖият
Син, но дърЖи Той да контролира вре-
мето и начина, по който се свидетелс-
тва за това. Исус има власт да леку-
ва, но Той извършва тези чудеса само
с онези, които идват, за да потърсят
помощ от Него. Същото се отнася и

194

Марко 3

за спасението. Неговата спасителна
сила е достатъчна за Всички, но тя е
действена само за онези, които упова-
ват на Него.
От слуЖението на Спасителя науча-
ваме, че нуЖдата сама по себе си не е
молба. НуЖдата е навсякъде. Исус е
зависим от инструкциите, които по-
лучава от Бога, Своя Отец, за място-
то и времето на Своето слуЖение. Та-
кова трябва да бъде и нашето слуЖе-
ние.
III. СлуЖителят призовава и обучава
своите ученици (3:13-8:38)
А.   Избирането на дванадесетте
ученици (3:13-19)
3:13-18 Изправен пред проблема за
евангелизирането на света, Исус ре-
шава да започне неговото разрешаване
като обучи дванадесет ученици. В на-
чалото нищо не отличава тези мъЖе
от другите хора - те стават велики
по-късно благодарение на връзката си
с Христос.
Всички те са млади хора. ДЖеймс
Cmloapm коментира този факт по
следния начин:
„В началото християнството е за-
почнало като двшкение на млади хора
... За съЖаление християнското изобра-
зително изкуство и християнските
проповеди много често пренебрегват
този факт Въпреки неопровержимите
доказателства за младостта на пър-
вите ученици. Това, че християнство-
то е навлязло в света като двшкение
на млади хора, не трябва да ни изне-
надва. Когато са тръгнали след Хрис-
тос, повечето апостоли са били на
около двадесет години... Не трябва да
забравяме, че и самият Исус е-започ-
нал Своето слуЖение с младите, кои-
то са като „росата из утробата на зо-
рата" върху Него (Пс. 110:3). Думите
на този Псалм са потвърдени първо
от Исус, а после и от апостолите в
Неговата църква. Рисунките, направе-

ни от по-късните християни по стени-
те на катакомбите, представляват
едно вярно отраЖение на действител-
ността. Там Исус не е изобразен като
уморен и прекършен от страдания ста-
рец, а като млад овчар, излязъл на по-
лето в ранна утрин. В първоначалния
вариант на своя чудесен химн Айзък
Уотс възпява събития, които дейст-
вително са се случили:
„Аз гледам със мъка
на дивния кръст
и вшкдам смъртта
на Младия Принц."
Никой никога не е успял да разгадае
сърцето на лгладостта с нейната Жиз-
неност и храброст, великодушие и оп-
тимизъм, с внезапните и пристъпи на
самотност и мечтателни копнеЖи,
със скритите и противоречия и Жес-
токите и изкушения така добре, как-
то това е сторил Исус. И никой никога
не е успял да види по-ясно от Него, че
младеЖките години са времето, кога-
то в главата на човека бушуват
странни мисли и светът започва да
става по-ясен, и че това е най-добрата
възраст за спечелването на души за
Бога. Изучавайки Живота на дванаде-
сетте апостоли, ние всъщност изуча-
ваме младеЖките приклЬчения на два-
надесет млади мъЖе. В началото ги
вюкдаме как тръгват след своя водач,
за да отидат в неизвестното, без да
знаят съвсем ясно кой е Той и къде
точно ще ги заведе. Но привлечени от
Неговия магнетизъм, очаровани и зав-
ладени от Неговата неотразима душа,
те тръгват след Него, сподиряни от
подигравките на своите приятели,
преследвани от враЖески заговори, из-
мъчвани от съмнения, които понякога
ги смущават толкова силно, че им се
иска да захвърлят всичко, но не го пра-
вят, а продълЖават да вървят през
развалините на своите надеЖди, защо-
то така са се оказали победители и са
показали една no-висша преданост, за-
ради което получават като награда

195

Марко 3

от Бога-славното име „Великата апос-
толска група". Изучаването на Живо-
та на апостолите е едно много полез-
но дело. МоЖе да се случи чудо и ние да
се заразим от техния дух и да послед-
ваме Исус."4
Призоваването на дванадесетте
има за цел три неща: (1) те да имат
възмоЖност да бъдат заедно с Него;
(2) Исус да има ВъзмоЖност да ги из-
праща да проповядват; и (3) те да
могат да получат власт да изцеля-
ват болни и да прогонват духове.
Най-напред апостолите имат нуЖда
от време за подготовка, от обучение
„на закрито" преди проповядването
„на открито". Това е един основен
принцип в слуЖението. Отначало ние
трябва да прекараме известно време
насаме с Исус - преди да отидем сред
хората и да проповядваме за Него ка-
то Негови представители.
След изтичането на периода на обу-
чение апостолите са изпратени да
проповядват сред хората. Разгласява-
нето на БоЖието Слово, този основен
метод на евангелизиране, трябва да
стои винаги на централно място в на-
шата дейност. Ние не трябва да поз-
воляваме на нищо друго да стане по-
ваЖно от него.
И най-накрая, Бог дава на учениците
Си свръхестествена власт. За да до-
каЖе на хората, че Той говори чрез
тях, Бог им дава власт да прогонват
демони. По онова време Библията все
още не е била завършена. Чудесата са
представлявали „акредитивните доку-
менти" на.БоЖиите пратеници. Днес
ние разполагаме със завършеното Бо-
Жие Слово. На нас ни е дадена отго-
ворността да вярваме, без да имаме
доказателствата на чудесата.
3:19 Името на Юда Искариотски
стои на края на списъка: след имената
на всички апостоли. Има нещо много
странно в този пълен обрат, настъ-
пил в душата на един човек, избран за
апостол, а станал изменник. Едно от

най-болезнените преЖивявания в слу-
Жението на един християнин е да ви-
диш как някой чист, искрен и посветен
човек обръща гръб на Спасителя и се
връща отново в света, който Го е
разпънал.
Другите единадесет апостоли обаче
остават верни на Господ и чрез тях
Той успява да преобърне целия свят.
Те продълЖават да дават плод, създа-
вайки все по-големи групи от ученици,
и в този смисъл ние днес също предс-
тавляваме част от плода на тяхното
слуЖение. Не съществува начин, чрез
който да се изчисли колко далече моЖе
да стигне влиянието на Христос чрез
всеки един от нас.	"*"*"
Б. Непростимият грях (3:20-30)
3:20, 21 След като слиза от планина-
та, Исус събира учениците Си в една
къща в Галилея. Там се струпва тако-
ва огромно мноЖество, че Той и уче-
ниците Му нямат време дори да ядат.
Когато чуват за Неговите дела, род-
нините Му започват да си мислят, че
Той се е побъркал, и се опитват да Го
върнат обратно у дома. Вероятно те
мислят, че тук става въпрос за рели-
гиозна страст на един фанатик. ДЖ.
Р. Милър коментира така това съби-
тие:
„Единственото обяснение, което те-
зи хора са могли да измислят за Него-
вата неугасима преданост, е че тя се е
дълЖала на лудост. Същото чуваме и
днес, когато стане въпрос за някой
християнин, който толкова предано
следва Христос, че е забравил напълно
за себе си. В такива случаи хората каз-
ват: „ Тоя сигурно е луд!" Те мислят, че
всеки човек, у когото вярата разпалва
необикновено силни чувства и готов-
ност да слуЖи на своя Господар, е луд...
Но това е един положителен вид лу-
дост, който за Жалост се среща твър-
де рядко. Ако се срещаше по-често, ня-
маше да има толкова много неспасени
души, някои от които умират пред

196

Марко 3

Вратите на нашите църкви; нямаше да
бъде толкова трудно да се намират
мисионери и пари за разпространение
на евангелието В тъмните кътчета на
нашата земя; нямаше да има толкова
празни столове В нашите църкви, тол-
кова дълги паузи В молитвените ни
събрания и толкова малко учители в
неделните ни училища... Колко ли чудни
неща щяха да се случат, ако всички
християни моЖеха да се отрекат от
себе си до такава степен, до каквато
се е отрекъл нашият Господ или Павел
например. Много по-страшен е онзи
вид лудост в нашия свят, който не
позволява на хората дори да си помис-
лят, че съществува друг свят; лудост,
която се двшки постоянно сред изгубе-
ните души и никога не ги съЖаляВа, ни-
кога не мисли как да им помогне В
тяхната безпомощност и не полага
никакви усилия за тяхното спасение.
Наистина, много по-лесно е да имаш
хладен ум и студено сърце и изобщо да
не ти пука за душите, които погиват;
но ние не трябва да забравяла, че сме
отговорни за душите на нашите събра-
тя и че не съществува по-страшно
престъпление от пренебрежението на
дълга за вечното спасение на техните
души. "5
Истина е, че хората, които са отда-
дени до смърт на слуЖението на своя
Бог, Винаги са изглеждали не съвсем
нормални В очите на съвременниците
си. Колкото повече приличаме на
Христос, толкова поВече рискуваме да
не бъдем разбрани от нашите роднини
и приятели. Ако посветим Живота си
на трупането на богатства и пари,
сигурно ще получим тяхното одобре-
ние. Но ако го посветим на безрезерв-
ното слуЖение на Христос, ще полу-
чим само подигравки.
3:22 КниЖниците обаче не считат
Исус за ненормален. Те Го обвиняват
В тоВа, че прогонвал бесове с помощ-
та на Веелзевул, начамшка на бесове-
те. Веелзевул означава „господар на

торните мухи" или „господар на мръ-
сотията". Така че това е едно наис-
тина сериозно, безсрамно и хулително
обвинение!
3:23 Исус първо отрича тоВа обви-
нение, а после обявява каква ще бъде
съдбата на онези, които го отправят.
Ако Той прогонва бесовете с помощ-
та на ВеелзеВул, тогава Сатана рабо-
ти срещу себе си и пречи на осъщест-
вяването на собствените си планове.
А негоВите планове са да контролира
хората с помощта на бесове, не да ги
прави свободни, като ги прогонва от
тях.
3:24-26 Всяко царство, дом или чо-
Век, разделено само срещу себе си, ня-
ма да просъществува дълго време. Ус-
ловието за продълЖително съществу-
ване е вътрешно единение, а не разцеп-
ление.
3:27 Следователно обвинението на
книЖниците е абсурдно. В действи-
телност това, което Господ Исус
прави, е точно обратното на онова,
което те казват. Неговите чудеса бе-
леЖат пораЖението на Сатана, а не
неговата победа. Такъв е и смисълът
на думите на Спасителя от 26 cm.:
„Никой не моЖе да влезе 6 къщата на
силния човек, да ограби покъщнината
му, ако първо не ВърЖе силния, и то-
гава ще ограби къщата му." Силният
човек е Сатана. Къщата е сферата на
неговото господство - нашият свят,
в който той е бог. Покъщнината му
са хората, които той дърЖи В свое
подчинение. Исус е Този, Който завър-
зва Сатана и ограбва къщата му. Ко-
гато Исус дойде Втори път на земя-
та, Сатана ще бъде Вързан и хвърлен в
бездънната пропаст за хиляда години.
Изгонването на бесовете по време на
земното слуЖение на Спасителя е са-
мо предусещане на последното и пълно
завързване на дявола.
3:28-30 В текста от 28 до 30 cm.
Господ провъзгласява присъдата над
книЖниците, които са извършили неп-

197

Марко 3, 4

ростимия грях. ОбВиняВайки Исус, че
изгонВа бесоВе с помощта на бесоВска
сила, и непризнаВайки, че Той праВи
тоВа с помощта на СВетия Дух, те
Все едно наричат СВетия Дух „бяс".
ТоВа е богохулство срещу Светия
Дух. Всички други грехове могат да
бъдат простени, но за този грях няма
прощение. Това е вечният грях.
Могат ли днес хората да извършат
непростимия грях? Едва ли. Този грях
е съществувал по времето, когато
Исус е бил на земята и е извършвал чу-
деса. След като сега Той не присъства
физически на земята и не прогонва ду-
хове, възмоЖността за богохулство
срещу Светия Дух не съществува. Хо-
рата, които се измъчват, като мис-
лят, че са извършили непростимия
грях, не моЖе да са го извършили. Са-
мият факт, че те се тревоЖат за то-
ва, показва, че не са виновни по отно-
шение на Светия Дух.
В. Коя е истинската майка и кои са
истинските братя на СлуЖителя
(3:31-35)?
Мария, майката на Исус, идва заедно
с братята Му, за да говори с Не-
го.Тъй като тълпата не ги пуска да
влязат вътре, те изпращат да Му ка-
Жат, че Го чакат отвън. Когато изп-
ратеният човек казва на Исус, че май-
ка Му и братята6 Му Го търсят, Той
се оглеЖда и отговаря, че Негова май-
ка и братя са всички тези, които из-
пълняват волята на Отца.
Тази случка съдърЖа няколко поуки:
1. Най-напред думите на Господ из-
разяват неодобрение към издига-
нето в култ или боготворенето
на Мария. Той не я лишава от ес-
тественото и право да Му бъде
майка, а само казва, че духовното
родство е по-ваЖно от кръвното
родство. За Мария е много по-ваЖ-
но да изпълни БоЖията воля, от-
колкото да бъде Негова майка.

2.	На второ място това събитие оп-
ровергава доктрината за вечната
девственост на Мария, защото
от него разбираме, че Исус е имал
братя. Той наистина е бил първо-
роден син на Мария, но след Него
тя е имала и други синове и дъще-
ри (вЖ. Мат. 13:55; Марко 6:3; Йо-
ан 2:12; 7:3, 5,10; Деян. 1:14; Кор.
9:5; Гал. 1:19; а така също и Пс.
69:8).
3.	Исус поставя БоЖиите интереси
над естествените човешки взаи-
моотношения. Той и досега говори
на Своите последователи: „Ако
дойде някой при Мене и не намрази
баща си и майка си, Жена си, чада-
та си, братята си и сестрите си,
а още и собствения си Живот, не
моЖе да бъде Мой ученик" (Лука
14:26).
4.	Тези думи на Исус идват да ни на-
помнят, че връзките, които свър-
зват вярващите в едно цяло, са
по-здрави от кръвните връзки
меЖду родствениците, когато те-
зи родственици не са спасени.
5.	И накрая, Исус подчертава колко е
ваЖно да се изпълнява БоЖията
воля. Ти отговаряш ли на Негови-
те изисквания? МоЖеш ли да ка-
Жеш, че си „Негова майка" или
„Негов брат"?
Г.   Притчата за сеяча (4:1-20)
4:1, 2 Исус отново започва да поучава
край морето. И отново се качва на
лодка Вместо на амВон, за да се отда-
лечи на известно разстояние в морето
от тълпата, която Го блъска. Отно-
во използва сравнения със заобикаля-
щия Го свят, за да ни научи на Своите
духовни истини. Той моЖе да виЖда
духовните истини в естествения
свят (както и ние, защото те все още
са там).
4:3, 4 В тази притча се говори за се-
яч; за зърна, които той сее; и за поч-
ва, на която сее зърната. Почвата

198

Марко 4

край пътя е прекалено тВърда, за да
проникнат В нея семената, „и птици-
те... дойдоха и ги изкълваха".
4:5, 6 Канаристата почва предс-
тавлява тънък слой земя върху скала,
който обаче е прекалено тънък, за да
моЖе семената да изкарат дълбоки
корени.
4:7 Трънливата почва е пълна с
храсти от тръни, които не позволя-
ват на семената да се хранят и да по-
емат слънчева светлина, поради кое-
то те се задушават.
4:8, 9 Добрата почва е дълбока и
плодоносна и създава благоприятни ус-
ловия за растеЖ. Някои семена дават
тридесет пъти, други шестдесет, а
трети - сто пъти повече плод.
4:10-12 Когато учениците остават
насаме с Исус, те Го питат защо им
говори с притчи. В отговор Той им
обяснява, че само на онези, които
имат Възприемчиви сърца, ще се даде
да познаят тайните на БоЖието
Царство. В НЗ думата „тайна" озна-
чава непозната до този момент исти-
на, която моЖе да се разбере чрез спе-
циално откровение. Тайната на Бо-
Жието царство е следната:
1.	Когато предлоЖи Себе Си за Цар
на Израел, Господ Исус бе отхвър-
лен от този народ.
2.	Преди царството да бъде действи-
телно установено на земята, ще
изтече известен период от време.
3.	През този период царството ще
съществува в духовната си форма.
Всички, които признават Христос
за Цар, ще принадлеЖат към царс-
твото независимо от това, че Ца-
ря Го няма.
4.	БоЖието Слово ще се сее през то-
зи период с променлив успех. Някои
хора ще повярват искрено и ще
станат „БоЖии чада"; други ще
вярват само на думи. Всички, кои-
то се наричат „християни", ще се
числят към външния кръг на царс-
твото, но само истинските вярва-

щи ще влязат във вътрешния, ис-
тинския кръг на БоЖието царство.
11 и 12 cm. ни обясняват защо тази
истина е представена чрез притчи.
Бог разкрива семейните Си тайни са-
мо на тези, които имат открити,
възприемчиви и послушни сърца, като
в същото Време Той умишлено скрива
истината от онези, които отказват
да приемат светлината, която им се
дава. Това са хората, които Исус на-
рича „ония, външните". За обикнове-
ния читател думите на 12 cm. моЖе
да прозвучат грубо и несправедливо:
„Тъй щото гледащите да гледат, а да
не вшкдат, и виЖдащите да слушат,
а да не разбират, да не би да се обър-
нат и да им се прости [грехът]"; но
ние не трябва да забравяме огромната
привилегия, която са имали тези хора:
Самият БоЖий Син е бил сред тях и ги
е поучавал, и е извършил много велики
дела пред тях; но те, вместо да Го
признаят за истинския Месия, са Го
отхвърлили изцяло. И защото са от-
казали да приемат Светлината на све-
та, Господ отказва да им даде светли-
ната на Своето учение. Следователно
те ще ВиЖдат чудесата Му, но няма
да разбират духовното им значение;
ще чуват думите Му, но няма да мо-
гат да оценяват дълбоките поуки, ко-
ито се съдърЖат в тях.
Има случаи, когато някой човек чува
евангелието за последен път. МоЖе да
стане така, че този човек да пропусне
деня на благодатта. Има хора, които
стигат много близо до спасението, но
се оставят на течението на Живота
да ги отнесе извън точката на изкуп-
лението. Има мъЖе и Жени, които са
отхвърлили Спасителя и които никога
вече няма да имат възмоЖност да се
покаят и да бъдат опростени. Те мо-
гат отново да чуят благата Вест, но
тя ще попадне в закърнели уши и зако-
равяло сърце. Хората обичат да каз-
ват, че там, където има Живот, има и
надеЖда; но Библията казва, че има

199

Марко 4

някои хора, които са физически ЖиВи,
без за тях да има надежда за покаяние
(напр. ЕВр. 6:4-6).
4:13 Връщайки се към притчата за
сеяча, Исус казВа на учениците Си, че
ако те не могат да разберат една та-
каВа проста притча, как ще разберат
по-дълбоките притчи.
4:14 Спасителят не посочва кой
точно е сеячът. Сеячът моЖе да бъде
Той Самият или Всички ония, които
проповядват Словото като Негови
представители. Зърната са Словото.
4:15-20 Различните почви представ-
ляват човешките сърца и тяхната
възприемчиВост към Словото:
Почвата край пътя (15 cm.) оли-
цетворява закоравялото сърце. Чове-
кът, който има такова сърце, е упо-
рит и непреклонен. Той отговаря с ре-
шително „Не!" на Спасителя. Сатана,
чието олицетворение са птиците,
грабва Словото. Вестта за спасение-
то не пораЖда нито вълнение, нито
тревога В такова едно сърце. То зави-
наги остава безразлично и безчувстве-
но към нея.
Канаристата почва (16 и 17 cm.)
олицетворява човека, който на пръв
поглед като че ли откликва на Слово-
то. Вероятно пламенният призив на
евангелието пораЖда Вълнение в душа-
та му и той изповядва, че Вярва В
Христос. Това обаче е израз на едно
формално интелектуално съгласие, без
истинско отдаване на Христос. Той
приема Словото „с радост", но по-
добре щеше да бъде, ако го беше приел
с чувство на дълбоко разкаяние и сми-
рение. За известно време този човек
се дърЖи като добър християнин, но
когато „настане напаст или гонение
поради словото", той решава, че това
е прекалено Висока цена, и се отказва
от него. Такъв човек дърЖи на христи-
янството, докато е популярно, но в
момента, в който то започне да бъде
преследвано, неговото неВерие става
яВно на всички.

Трънливата почва (18 и 19 cm.) оли-
цетворява онези хора, които показват
обещаващо начало. На пръв поглед те
изглеЖдат като истински християни;
но по-късно биват завладени от рабо-
та, светски гриЖи и страст за богат-
ство. Постепенно те загубват инте-
рес към духовните неща и накрая прес-
тават изобщо да се считат за хрис-
тияни.
Добрата почва (20 cm.) говорни за
пълно приемане на Словото, без значе-
ние какВо струва тоВа. Хората, кои-
то представляват добрата почва, са
наистина новородени. Те стават Вер-
ни поданици на Христос и Той наисти-
на е техният Цар. Нито светът, ни-
то плътта, нито дяволът могат да
разколебаят тяхната преданост към
Христос.
Обаче тези хора показват различна
плодовитост. Някои дават тридесет
пъти, други шестдесет пъти, а тре-
ти сто пъти повече плод. От какво
зависи тази плодовитост? Най-плодо-
Вити се оказват хората, които се под-
чиняват на Словото с готовност, без
да се съмняват, и правят тоВа с ра-
дост.
Д.   Отговорността на онези, „които
имат уши, за да слушат" (4:21-25)
4:21 Светилото тук е символ на онези
истини, които Господ Исус споделя
със Своите ученици. Тези истини не
трябва да се слагат под коша или под
леглото, а да се излагат на показ, та-
ка че всички хора да ги виЖдат. Шини-
кът моЖе да се приеме като символ
на професионалния Живот на човека,
който - ако му се позволи - моЖе да
отнеме голяма част от времето, кое-
то човек трябва да отдаде за Господ-
ното дело. Леглото представлява
удобството или леността, които са
врагове на евангелизатора.
4:22 Исус говори на мноЖестВата с
притчи. За тях истината, която леЖи

200

Марко 4

В основата им, остава скрита. Според
замисъла на Бога учениците са онези,
които ще обяснят тези скрити исти-
ни на Желаещите да ги разберат. 22
cm. моЖе да означава също, че В свое-
то слуЖение учениците не трябва да
забравят, че иде ден, когато всичко
ще стане явно. Тогава ще моЖе да се
види дали кариеризмът и собствените
интереси са получили предимство
пред свидетелството за Спасителя.
4:23 Следващите думи ни напомнят
колко сериозно е предупреждението на
Исус: „Ако има някой уши да слуша,
нека слуша."
4:24 След това Спасителят добаВя
още едно сериозно предупреждение:
„Внимавайте в това, което слуша-
те." Ако аз чуя една заповед от БоЖи-
ето СлоВо и не й се подчиня, няма да
мога да я предам и на другите хора.
Това, което дава истинска сила и ма-
щаб на нашето учение, е хората да
виЖдат как истината се осъществява
на практика в Живота на проповядва-
щия.
Истините, които ние споделяме с
другите хора, рефлектират отново в
нас и предизвикват удвоен интерес.
Обикновено при подготовката на един
урок учителят научаВа много повече
от своите ученици. Освен това бъде-
щата ни награда ще бъде несравнимо
по-голяма от усилията, които сме из-
разходвали.
4:25 Всеки път, когато научаваме
някоя нова истина и й позволяваме да
се реализира В нашия Живот, моЖем да
бъдем сигурни, че ще получим още ис-
тини. От друга страна, неспособност-
та ни да откликнем на истината ще
доведе до загубване и на онова, което
Вече сме получили.
Е.   Притчата за поникващото семе
(4:26-29)
Тази притча е разказана само В Еван-
гелието на Марко. Тя моЖе да се из-
тълкува най-малко по два начина. Чо-

векът моЖе да бъде Самият Господ
Исус, Който хвърля семето в земята
по време на общественото Си слуЖе-
ние, след което отново се връща в не-
бето. Семето започва да расте -
тайнствено и незабелеЖимо, но сигур-
но. И макар че посятото семе е дреб-
ничко, реколтата от истински вярва-
щи, която то дава, е голяма. Когато
плодът узрее... оЖънатото зърно.ще
се прибере в небесната Житница.
Притчата моЖе да се изтълкува и
като насърчение за учениците, които
са отговорни за посяването на семе-
то. Те могат да спят през нощта и
да работят през деня и да бъдат спо-
койни, че БоЖието Слово няма да се
върне при тях безплодно, но ще извър-
ши онова, за което е било предназначе-
но. По един тайнствен и чуден начин,
независимо от усилията на човека,
Словото ще работи в човешките сър-
ца и ще произвеЖда плодове за Бога.
Човек посява и напоява, но Бог дава да
расте. Един проблем при това тълку-
ване се появява в 29 cm. Само Бог мо-
Же да извади сърпа, когато дойде
Жетва; а в тази притча същият чо-
век, който посява семето, изваЖда и
сърпа, когато то узрее.
Ж. Притчата за синапобото зърно
(4:30-34)
4:30-32 Тази притча описва разраства-
нето на царството, което отначало-
то е малко като синапово зърно, но
после пораства като дърво или доста-
тъчно голям храст, така че сред кло-
ните му да могат да се подслонят не-
бесните птици. Началото на царст-
вото се поставя от една малка шепа
хора, които дори са преследвани. По-
късно то става по-популярно и учение-
то му бива прието от цели правител-
ства и дори превърнато в дърЖавна
религия. Този растеЖ е изклкзчително
зрелищен, но също така и изключител-
но нездрав, защото се дълЖи до голя-
ма степен на хора, които само на думи

201

Марко 4

признават Царя, докато на практика
сърцата им са Го отхвърлили.
Ето какВо казба Ванс ХаВнер по то-
зи Въпрос:
„Докато Църквата носеше белезите
на преследванията, тя вървеше нагоре
по пътя. В момента, в който започна
да носи ордени и медали, пътят и ста-
на съвсем равен. Великото време на
Църквата, когато хранеха лъвовете с
християни, беше отминало. Сега хрис-
тияните си купуват билети и гледат
борбата като зрители от трибуна-
та. "7
И така, синапеният храст олицет-
ВоряВа онзи фалшив християнски сВят,
който е станал място за подслон за
Всякакъв вид лъЖливи учители. Това е
Външният кръг на царството, който
съществува и днес.
4:33, 34 33 и 34 cm. ни запознават с
един ваЖен принцип в обучението.
Исус поучава хората, така че те да
могат да Го разберат. Той се опира
на техните дотогавашни познания и
им дава време да усвоят предишния
урок, преди да им предаде следващия.
Тъй като добре разбира възмоЖности-
те на Своите слушатели, Той не ги
тъпче с повече наставления, отколко-
то са в състояние да възприемат (вЖ.
Йоан. 16:12; 1 Кор. 3:2; Евр. 5:12). За
съЖаление методът на проповядване,
използван от някои слуЖители, моЖе
да ни накара да помислим, че Христос
е казал: „Паси слоновете Ми!", а не
„Паси оВцете Ми!"
Въпреки че Исус обикновено поучава
мноЖествата главно чрез притчи, Той
обяснява тези притчи на учениците
Си, когато е насаме с тях. Исус винаги
дава светлина на онези, които искрено
я Желаят.
3.   Вятърът и вълните слуЖат на
СлуЖителя (4:35-41)
4:35-37 Вечерта на същия ден Исус и
учениците Му се отправят към из-
точния бряг на Галилейското езеро,

без да правят никаква подготовка за
това пътешествие. След тях тръг-
ват и други малки лодки. ИзведнъЖ
излиза страхотна вятърна буря. Над
лодката се издигат гребените на ог-
ромни вълни и заплашват да я пото-
пят.
4:38-41 Исус спи на задната част на
лодката. Уплашените до смърт уче-
ници Го събуЖдат, упреквайки Го, че е
престанал да се гриЖи за тяхната бе-
зопасност. Господ става и смъмря вя-
търа и вълните. Бурята утихва неза-
бавно и напълно. Тогава Исус порицава
Своите последователи за това, че са
се уплашили, а не са Му се доверили.
Учениците са изумени и изплашени от
чудото. Въпреки че много добре знаят
кой е Исус, те за кой ли път се удиВля-
Ват на властта на Онзи, Който уп-
равлява природните стихии.
Тази случка много ясно разкрива чо-
вешката и БоЖествената страна на
Господ Исус. Това, че Той спи на задна-
та част на лодката, показва Негова-
та човешка природа. Това, че Той каз-
ва само няколко думи и бурята утихва,
е проявление на Неговата БоЖестВена
природа.
Чудото с обуздаването на бурята
показва властта на Господ Исус над
природата, докато предхождащите го
чудеса са показателни за Неговата
власт над болестите и демоните.
Освен това тази случка е особено
насърчителна за нас в моменти на Жи-
тейски бури. Тя ни учи, че ние винаги
моЖем да се обърнем за помощ към
Господ Исус и да бъдем сигурни, че
лодката никога няма да потъне, дока-
то Той се намира в нея.
Ти, Господи, заспа в онази бурна нощ;
Ти, Господи, смъмри разярените
вълни:
какво значение имат бесният вятър
и яростната мощ,
щом сме в една лодка с Теб в тези
води!
Ейми Кармайкъл

202

Марко 5

И.  Изцелението на обхванатия
от бяс гадаринец (5:1-20)
5:1-5 Гадаринската страна8 се нами-
ра на източния бряг на Галилейското
езеро. Там Исус среща един изклкочи-
телно буен, обхванат от бяс мъЖ,
който тормози цялото население. До
този момент Всички опити за усмиря-
Ването му са се оказали безуспешни.
Той Живее В гробищата и по бърдата,
като непрекъснато крещи и се посича
с остри камъни.
5:6-13 Когато вшкда Исус, човекът
с нечистия дух отначало се обръща
към Него със страхопочитание, след
което започва горчиво да Му се оплак-
ва. „Каква уЖасна и Вярна картина -
човекът се покланя на Исус с прекло-
нение, упование и вяра и едновременно
с това с омраза, дързост и страх - ед-
на дВойстВена личност, Жадуваща за
освобождение и едновременно с това
закрепостена към страстта." (БелеЖ-
ки на Библейското друЖестВо)
Точната последователност на съби-
тията, които следват, не е съвсем яс-
на, но моЖе да се опише така:
1.	Обсебеният от бяс изразява стра-
хопочитание към Христос (6 cm.).
2.	Исус нареЖда на нечистия дух да
излезе от него (8 cm.).
3.	Духът, който говори чрез човека,
признава, че Исус е Син на всевиш-
ния Бог, след което протестира
срещу правото Му да се намеси и
Го моли с клетва да спре да Го мъ-
чи (7 cm.).
4.	Исус иска да узнае името му. Той
отговаря, че името му е Легион,
което означава, че човекът е обсе-
бен от много духове (9 cm.). Това
явно не противоречи на 2 cm., къде-
то се казва, че човекът е обзет от
нечист дух (думата е употребена В
eg. ч.).
5.	Вероятно този дух говори от име-
то на мноЖеството демони, кои-

то просят от Исус разрешение да
Влязат в стадото свине (10-12
cm.).
6. Исус им дава това разрешение, в
резултат на което две хиляди сви-
не се втурват надолу по стръмни-
ната и се издавят в езерото (13
cm.).
Господ е бил укоряван много пъти за
унищоЖението на тези свине. Но ние
искаме да отбелеЖим няколко неща
във връзка с този въпрос:
1.	Господ не става причина за това
унищоЖение. Той само го позволя-
ва. Разрушителната сила на Сата-
на е онази власт, която ги унищо-
Жава.
2.	В текста не се казва изрично, че
собствениците са се оплакали от
стореното. Има вероятност те да
са били к>деи, на които е било заб-
ранено отглеЖдането на свине.
3.	Душата на този човек струва по-
вече от всички свине на света, взе-
ти заедно.
4.	Ако знаехме за случая толкова,
колкото и Исус, сигурно щяхме да
постъпим абсолкзтно по същия на-
чин, по който е постъпил и Той.
5:14-17 Хората, които присъстват
на унищоЖението на свинете, хукват
обратно към града, за да съобщят но-
вината. Тълпата, която се събира
Вследствие на това съобщение, нами-
ра бившия бесен да седи облечен и на-
пълно разумен при краката на Исус.
Хората са уплашени. Според както
беше казал някой, „Те се уплашват, ко-
гато виЖдат как Исус укротява буря-
та В морето; и сега, когато ВиЖдат
как укротява бурята 8 човешката ду-
ша, пак се уплашват." Очевидците
разказват за случилото се на ново-
дошлите; но то се оказва прекалено
страшно за обикновените хора, които
започват да молят Исус „да си отиде
от техните предели". Ето това, а не
събитието с унищоЖението на свине-
те, е най-позорният момент от цяла-

203

Марко 5

ma случка! Христос се оказба прекале-
но скъп гост!
„Неизброими мноЖества от хора
Все още продълЖават да дърЖат Исус
далеч от себе си, страхувайки се да не
би да трябва да претърпят някакВа
социална, материална или лична загу-
ба. В стремеЖа си да запазят своите
материални придобивки те загубват
своите души." (Избрано)
5:18-20 Когато Исус се отправя към
лодката, за да тръгне, изцеленият
мъЖ се обръща към Него с молба да
тръгне и той - една достойна молба,
свидетелстваща за новия му ЖиВот -
но Исус го изпраща обратно Вкъщи ка-
то ЖиВо свидетелство за великата
БоЖия сила и милост. МъЖът се под-
чинява на Исус и занася добрата Вест
в Декапол, област, в която влизат де-
сет града.
Тази заповед не е престанала да е ва-
лидна за всеки, който е изпитал спаси-
телната БоЖия сила: „Иди си у дома
при своите и каЖи им какви неща ти
стори Господ и как се смили за теб."
Всеки трябва да започне да еВангели-
зира пърВо у дома!
Й.  Исус изцеляба неизцелимото
и възкресява от мъртвите
(5:21-43)
5:21-23 След като се връща отново на
западния бряг на синьото Галилейско
море, Господ Исус отново събира око-
ло Себе Си огромно мноЖество от хо-
ра, откъдето излиза един отчаян ба-
ща и се втурва към Него. Той се казва
Яир и е един от началниците на сина-
гогата. Малката му дъщеря е на
смъртно легло. Би ли отишъл Хрис-
тос при нея, за да полоЖи ръцете Си
на нея и да я излекува?
5:24 Господ Исус откликва на тази
молба и тръгва заедно с Яир. След тях
тръгва и една огромна тълпа от хора,
които непрекъснато Го притискат.
Интересно е да се отбелеЖи, че ведна-
га след изречението за тълпящото се

мноЖество идва разказът за Жената,
която се докосва до Христос с вяра, за
да се изцели.	*-
5:25-29 И така, на път за ЯироВата
къща една измъчена Жена спира Исус.
За разлика от начина, по който ние ре-
агираме 8 подобни случаи, Господ не
изпитва нито досада, нито яд към Же-
ната, която Го е спряла.
„Аз мисля, че най-правилното отно-
шение към всички прекъсвания и преч-
ки пред нещата, които човек е плани-
рал да извърши, е да ги приемем като
средства за дисциплиниране и като из-
питания, изпратени от Бога срещу
прекалено егоистичното ни заангаЖи-
ране с нашата работа... Това не е загу-
ба на време, както ние обикновено се
изкушаваме да мислим, а най-ваЖната
част от работата за деня - онази
част, която най-много заслуЖава да
бъде представена пред Бога." (Кален-
дар от избрани мисли)
Тази Жена е страдала от хронично
кръвотечение в продълЖение на цели
дванадесет години. Многото лекари,
които явно са използвали някакви
драстични форми на лечение, не само
са я лишили от целия ii имот, но са
влошили още повече здравословното и
състояние, вместо да го подобрят.
След като загубва всякаква надеЖда за
оздравяване, Жената чува за Исус и,
без да губи никакво време, тръгва да
Го търси. Сега тя вече е успяла да си
пробие път през тълпата и да се добе-
ре до Него. Достатъчно е само леко
докосване до крайчеца на дрехата Му
и кървенето незабавно спира. Жената
оздравява.
5:30 Намерението й да се измъкне
незабелязано обаче не успява. Господ
не иска тя да пропусне това благосло-
вение - да признае пред Всички сВоя
Спасител. Той е усетил изтичане на
част от БоЖествената Си сила: изце-
лението на тази Жена Му струва не-
що. Затова Той пита: „Кой се допря
до дрехите Ми?" Исус знае отговора,

204

Марко 5, 6

но задава този Въпрос, за да накара
Жената да излезе от тълпата.
5:31 Учениците мислят, че тоВа е
един нелеп Въпрос. Толкова много хора
се блъскат В Него! Има ли смисъл да
пита: „Кой се допря до Мене?" Вероя-
тно има разлика меЖду физическото
докосване и докосването с отчаяна вя-
ра. Човек моЖе да стои много близо
до Христос, без да уповава на Него, и
Той да не го забелеЖи; но не е възмоЖ-
но човек да се докосне до Христос с
вяра и Той да не разбере тоВа и да не
го изцели!
5:32, 33 Жената излиза пред тълпа-
та изплашена и разтреперана и като
пада пред Него, признава пред всички
истината за това, което й е сторил
Исус.
5:34 Тогава, за да успокои душата й,
Господ се обръща към нея с утеши-
телни думи. Откритото изповядване
на Христос има огромно значение. Без
него растеЖът ни в християнския Жи-
вот ще бъде почти незабелеЖим. В
мига, В който ние застанем смело и
открито на Негова страна, Той наси-
ща нашите души с пълна увереност.
Думите на Господ Исус потвърЖда-
ват не само физическото изцеление на
тази Жена, но и спасението на нейна-
та душа.
5:35-38 В този момент пристигат
пратеници от къщата, на Яир, които
казват, че дъщеря му е умряла. Според
тях отиването на Учителя е вече без-
смислено. Господ милостиво успокоя-
ва Яир, а после "заедно с Петър, Яков и
Йоан отива в къщата му. Там ги пос-
рещат неудърЖимите ридания на тъл-
пата, която вече оплаква умрялото
момиче - един особено характерен за
източните страни ритуал във време
на скръб, който често се изпълнява от
специално наети за целта Жени-оплак-
Вачки.
5:39-42 След като Исус ги уверява,
че детето не е умряло, а само спи, на
мястото на сълзите идВат подиграв-

ките. Без никакво колебание Исус Взе-
ма със Себе Си най-близките роднини
и ги заВеЖда при момичето. Там Той
Взема ръката му и казва следните ду-
ми на арамейски: „Момиче, тебе каз-
Вам: стани." Веднага дванадесетго-
дишното момиче става и тръгва да
ходи. Родителите му са изумени и без
съмнение опиянени от радост.
5:43 Господ им забранява да говорят
пред хората за чудото. Той не се ин-
тересува от възторЖеното одобрение
на тълпите, а избира решителния път
към кръста.
Ако момичето действително е било
умряло, тогава тази случка показва
властта на Исус над демоните, болес-
тите и смъртта. Обаче не всички изс-
ледователи на Библията считат, че
то наистина е било умряло. Исус каз-
ва, че момичето не е мъртво, а заспа-
ло. За Него не представлява никаква
трудност да го съЖиви от мъртвите,
но Той не Желае да си приписва заслуга
за нещо, което не е направил, ако при-
емем, че момичето не е било наистина
мъртво, а само в безсъзнание.
Не трябва да оставяме без внима-
ние и последните думи на тази глаВа:
„...и заповяда да й дадат да яде". В
нашето духовно слуЖение това е поз-
нато като „работа след повярване-
то". Душите, усетили пулса на новия
Живот, трябва да бъдат хранени.
Един от начините, чрез който учени-
кът моЖе да покаЖе своята лкзбов
към Спасителя, е като храни Негови-
те овце.
К.   Отхвърлянето на Спасителя в
Назарет (6:1-6)
6:1-3 Заедно с учениците Си Исус се
Връща В Назарет. ТоВа е Неговият
роден град, където Той е работил ка-
то дърводелец. В събота Той започва
да проповядва в синагогата. Хората
са удивени и не могат да отрекат ни-
то мъдростта на учението Му, нито

205

Марко 6

чудото на делата Му. Дълбоко 6 тях
обаче Живее нежеланието да Го приз-
наят като БоЖий Син. Те То възприе-
мат само като дърводелеца, Сина на
Мария, чиито братя и сестри Все още
Живеят там. Ако Исус се беше върнал
в Назарет като могъщ завоевател,
те сигурно щяха да бъдат готови да
Го приемат. Но Той се връща при тях
в смирение, милост и скромност и то-
ва ги съблазнява.
6:4-6 Това дава повод на Исус да от-
белеЖи, че чуЖдите приемат пророка
много по-добре от своите. Неговите
роднини и приятели са прекалено близо
до Него, за да могат да оценят по дос-
тойнство Личността и слуЖението
Му. „Няма по-трудно място за слуЖе-
не на Бога от вкъщи." Самите назаря-
ни са били презирани хора. За тях чес-
то се е говорело следното: „МоЖе ли
от Назарет да излезе нещо добро?" И
точно тези отхвърлени от общество-
то хора са се отнесли с презрение към
Господ Исус. Каква ирония на гор-
достта и безверието на човешкото
сърце! Безверието се оказва най-голя-
мата пречка за делото на Спасителя в
Назарет. Той изцелява неколцина бол-
ни и това е всичко. ДЖ. Г. Милър ни
предупреЖдава със следните думи:
„ Това неверие мозке да има много ло-
ши последствия. То запушва всички ка-
нали на милостта и състраданието,
така че само една мъничка струйка
моЖе да стигне до човешките сърца,
които толкова се нуЖдаят от тях.1<9
И отново Исус трябва да изпита
несгодите на Живота на неразбрания и
хулен самотник. По-късно много от
последователите Му споделят Него-
вата съдба. Често Господните слуЖи-
тели идват при нас като скромни и
тихи хора, но дали ние сме в състоя-
ние да погледнем зад тази външност и
да видим истинското духовно богатс-
тво? Без да се разколебае ни най-мал-
ко от отрицателното отношение на
своите съграЖдани от Назарет, Гос-

под продълЖава да проповядва Слово-
то из околните села.
JI.   СлуЖителят изпраща Своите
ученици (6:7-13)
6:7 Времето за първото самостоя-
телно слуЖение на дванадесетте уче-
ници е дошло. Досега те са били обла-
годетелствани да Живеят под непов-
торимото настойничество на Спаси-
теля. Отсега нататък те ще бъдат
изпращани като вестители на велико-
то послание. Господ ги изпраща двама
по двама. По този начин казаното ще
бъде потвърдено от устата на двама
свидетели. Освен това, когато са по
двама, те ще могат да си помагат и
Взаимно да се окураЖават. И накрая,
ходенето по двама моЖе да бъде осо-
бено полезно в страни, където мора-
лът е на особено ниско равнище. След
това Исус дава на учениците Си
власт да прогонват нечистите духо-
ве. Това е много ваЖно да се отбеле-
Жи. Едно е да притеЖаваш такава
власт, друго е да моЖеш да я даваш на
другите да я притеЖават, което само
Бог моЖе да направи.
6:8 Ако царството на нашия Господ
беше от този свят, Той никога няма-
ше да моЖе да даде на учениците Си
наставленията, които са записани от
осми до единадесети стих. Те са точ-
но обратното на това, което обикно-
веният среден ръководител от света
би дал на своите последователи. Уче-
ниците не трябва да Взимат никакви
провизии за из път - „ни хляб, ни тор-
ба, ни пари в пояса". Те трябва да Му
се доверят и Той ще осигури тези тех-
ни нуЖди.
6:9 Учениците могат да вземат сан-
дали и една тояга (с която вероятно
трябва да се бранят от Животните)
и само един чифт дрехи. Така никой
няма да завиди на богатството им,
нито ще се съблазни да забогатее от
християнството! И всяка власт, коя-
то имат учениците, трябва да дойде

206

Марко 6

от Бога. Те изцяло трябВа да Му се
предоставят. Така учениците ще
тръгнат с най-оскъдни средства, но
затоВа пък ще бъдат представители
на БоЖия Син и ще бъдат облечени с
Неговата Власт.
6:10 Учениците трябВа да приемат
гостоприемството на Всеки дом, кой-
то им го предлоЖи, и да останат там
за времето на целия им престой. Това
наставление има за цел да ги предпази
от губене на време, ако решат да си
търсят по-удобна квартира. Тяхната
задача е да проповядват посланието
на Този, Който не търси да угоди на
Себе Си, и затова те не трябва да
правят компромиси с целта на своята
мисия, като търсят удобство, спо-
койствие и леснота.
6:11 Ако някой дом откаЖе да прие-
ме учениците или тяхното послание,
тогава те не са длъЖни да останат
там. Ако го направят, все едно хвър-
лят бисерите си на свинете. Когато
излизат от такава къща, трябва да
отърсят праха изпод краката си -
символ на това, как Бог отхвърля оне-
зи, които отхвърлят Неговия възлю-
бен Син.
Въпреки че някои от наставленията
на Господ Исус имат временен харак-
тер и по-късно Сам Той ги оттегля
(Лука 22:35, 36), повечето от тях из-
разяват едни постоянни принципи за
Христовите слуЖители от всички
възрасти.
6:12, 13 Учениците излизат сред на-
рода, проповядвайки покаяние, като
изгонВат много бесове, помазват с
масло много болни и ги изцелябат.
Ние вярваме, че помазването с масло
е символично действие, което олицет-
ворява успокояващото и облекчаващо
действие на Светия Дух.
М. Обезглавяването на предвестни-
ка на СлуЖителя (6:14-29)
6:14-16 Когато новините за Чудотво-
реца, Който пътува из страната,

стигат до цар Ирод, Той веднага ре-
шава, че става дума за Йоан Кръсти-
тел, който е възкръснал от мъртви-
те. Народът говори, че това е Илия
или някой друг от пророците, но Ирод
е убеден, че е Йоан, който е възкръс-
нал, след като е бил обезглавен от са-
мия него. Йоан Кръстител беше глас,
даден от Бога, който Ирод накара да
замлъкне. Сега остри угризения на съ-
вестта пробоЖдат сърцето на Ирод
заради това, което е извършил. Скоро
той ще научи колко е теЖък пътят на
престъпника.
6:17-20 Тук повествуванието се връ-
ща назад към времето на убийството
на Йоан. Кръстителят е порицал
Ирод заради незаконния му брак с Же-
ната на брат му Филип. Иродидада,
която вече е станала Жена на Ирод, се
е вбесила от това и се е заклела да му
отмъсти. Ирод, който е уВаЖавал Йо-
ан като свят човек, временно е осуе-
тил нейните планове.
6:21-25 Накрая обаче случаят й е
подхвърлил възмоЖност да осъществи
тъмното си Желание. На празника по
случай роЖдения ден на Ирод, на кой-
то са присъствали и много местни
знаменитости, Иродиада е направила
така, че дъщеря й да танцува. Ирод
толкова е харесал танца, че е обещал
да ii gage Всичко, което би поискала -
до половината си царство. Подучена
от майка си, дъщерята е поЖелала
главата на Йоан Кръстител, подне-
сена на блк>до.
6:26-28 Царят се е оказал 6 изключи-
телно неприятно полоЖение. Против-
но на своето собствено Желание и
здрав разум, той е решил да задоволи
молбата. Така грехът е оплел мреЖи-
те си около него и той е станал него-
ва Жертва благодарение на една подла
Жена и един чувствен танц.
6:29 Когато научават за смъртта
на своя учител, Йоановите ученици
. взимат тялото му и го погребват;

207

Марко 6

после omuBam u разказват всичко на
Исус.
Н.   Изхранването на петте хиляди
(6:30-44)
6:30 Това чудо, за което четем във
всички Евангелия, е станало в начало-
то на общественото слуЖение на
Исус. Апостолите току-що са се вър-
нали в Капернаум от своята първа
проповедническа мисия (6Ж. 7-13 cm.).
МоЖе би те са опиянени от своя първи
успех, но моЖе би са много уморени и
изтощени. Господ, Който знае тяхна-
та нуЖда от тишина и почивка, ги
качва на лодка и ги завеЖда на едно
усамотено място на брега на Гали-
лейско море.
6:31, 32 Често сме чували как някои
християни се оправдават за своите
разточителни ваканции с думите на
Исус от 32 cm.:,Дойдете бие сами на
уединено място и починете си мал-
ко"; но във връзка с това ние бихме ис-
кали да ви предлоЖим следното раз-
съЖдение:
„Щеше да бъде добре, ако и на нас ни
се налагаше да почиваме по тези при-
чини, т. е., ако нашият труд беше тол-
кова изтощителен и всеотдайността
ни към другите толкова пълна, че да
сме напълно уверени в Господната воля
за нас. "10
6:33, 34 Докато Господ и Неговите
ученици вървят по брега на езерото,
след тях върви огромна тълпа от хо-
ра. Исус се сьЖалява над хората, кои-
то са като блуЖдаещи скитници - без
духовен водач, гладни и беззащитни.
Тогава Исус започва да ги поучава.
6:35, 36 Някъде преди залез слънце
учениците Му започват да се безпоко-
ят за хората, които са толкова мно-
го, а няма нищо за ядене. Същото то-
ва мноЖество, което пораЖда съЖале-
ние у Христос, предизвиква досада у
учениците Му. А вие как възприемате
другите хора - като натрапници или
като обекти на вашата лк>бов?

6:37, 38 Исус се обръща към ученици-
те Си и им казва: „Дайте им бие да
ядат." Ситуацията изглеЖда съвсем
абсурдна: пет хиляди души и нищо за
ядене, с изключение на пет хляба и две
риби... но там е и Бог!
6:39-44 В чудото, което ще послед-
ва, учениците ще видят как Спасите-
лят ще даде Себе Си, за да стане Жи-
вият хляб на един гладуващ свят. Не-
говото тяло ще бъде разчупено, за да
могат другите да имат вечен Живот:
Всъщност думите от тези стихове
до голяма степен напомнят на думите
на Исус по време на Господната вече-
ря, която ознаменува Неговата
смърт: Исус взе, благослови, разчупи
и даде.
Това събитие съдърЖа и няколко
ценни поуки за начина, по който учени-
ците трябва да Му слуЖат:
1.	Учениците на Господ Исус никога
не трябва да се съмняват в Него-
вата сила да снабдява техните
нуЖди. Щом като моЖе да нахрани
пет хиляди души с пет хляба и две
риби, Той със сигурност моЖе да
осигури нуЖдите на Своите верни
слуЖители при всякакви обстоя-
телства. Учениците на Исус мо-
гат да Му слуЖат, без изобщо да се
безпокоят за храната си. Когато
те търсят БоЖието царство и
Неговата правда, всяка тяхна нуЖ-
да ще бъде задоволена.
2.	Как моЖе да бъде евангелизиран
този загиващ свят? Исус казва:
„Дайте им вие да ядат." Ако ние
Му дадем това, което имаме, кол-
кото и нищоЖно да е то, Той моЖе
да го умноЖи чрез благословението
Си в огромни мащаби.
3.	Начинът, по който Исус разрешава
този проблем, говори за система-
тичност и подреденост: Той разп-
ределя хората на групи от по сто
и по петдесет души всяка.
4.	Благославя и разчупва хляба: ако
Господ не беше благословил този
1.	
208

Марко 6

хляб, той никога нямаше да бъде
достатъчен; а ако не беше разчу-
пен на късоВе, никога нямаше да
стигне за всички хора. „Причината
за неудоВлетВорителните резулта-
ти от нашата работа с хората се
крие В тоВа, че ние никога не „раз-
чупВаме" себе си достатъчно добре
за тях." (Избрано)
5.	Исус не разпределя храната сам, а
дава на учениците Си да направят
тоВа. Целта Му е сВетът да бъде
нахранен от Неговите хора.
6.	Храната е достатъчна за всички.
Ако днешните вярващи се посвете-
ха изияло на Господното дело, от-
деляйки време само за Жизнените
си нужди, целият свят щеше да чуе
евангелието в продължение на жи-
вота на едно поколение.
7.	Количеството храна, което оста-
ва накрая („дванадесет пълни ко-
ша")» е много по-голямо от първо-
началното количество. Когато да-
Ва, Бог даВа щедро. Забележете
обаче, че нито една трохичка не
остава разпиляна, а целият изли-
шък се събира: разхищението се
счита за грях.
8.	Ако учениците бяха настояли да се
изпълни тяхното желание за почив-
ка, едно от най-големите чудесата
на света никога нямаше да се слу-
чи. Колко често това Важи и за са-
мите нас!

морските вълни. Отначало те се изп-
лашВат, мислейки си, че това е приз-
рак, но Исус ги уВеряВа, че е Той, и се
качва на лодката. Вятърът спира не-
забавно.
6:51, 52 Разказът завършва с думите
,,...и те много се уЖасиха в себе си. За-
щото не бяха се вразумили от чудото
с хлябовете, но сърцето им беше за-
коравяло". Смисълът на тези думи е,
че дори след като са видели силата на
Господ чрез чудото с хлябовете, те
все още не са осъзнали факта, че за
Него няма нищо невъзможно. Чудото
с ходенето по водата не трябваше да
ги изненадва, тъй като то по нищо не
надвишаваше'онова, което те току-
що бяха видели. Липсата на Вяра води
до закоравяване на сърцето и притъ-
пяване на духовната проницателност.
Църквата Вижда в това чудо карти-
на на настоящия свят и неговия край.
Времето, когато Исус се моли на пла-
нината, представлява картина на Гос-
под и Неговото настоящо служеше на
небето В ролята на Ходатай на СВоя
народ. Учениците са Неговите служи-
тели, които са тласкани от бурите и
изпитанията на живота. Спасителят
скоро ще се върне при Своите, ще ги
освободи от бедите и страха и ще ги
отведе на безопасно място В небесния
пристан.

О.  Исус върви по морето (6:45-52)
6:49-50 Спасителят може да осигури
не само прехраната на Своите служи-
тели, но и тяхната безопасност.
След като изпраща учениците Си на
западния бряг на езерото с една лодка,
Исус се изкачва на планината, за да се
моли. Но В тъмнината на нощта Той
Вижда как те се мъчат да гребат сре-
Щу противоположния вятър и Веднага
тръгва да им помогне, вървейки по.

П. Служителят изцелява всички
болни в Генисаретската земя
(6:53-56)
Когато се връща обратно на западния
бряг на езерото, Господ отново е зао-
биколен от болни хора. Навсякъде, къ-
дето иде Исус, хората носят при Него
нуждаещите се и болните на постел-
ки. Пазарите се превръщат В импро-
визирани болници. Хората искат само
да се приближат достатъчно близко
до Него, за да могат „да се допрат по-
не до полите на дрехите Му". Всички,

209

Марко 7

koumo се докосваш до Него, се изцеля-
6am.
P.   Преданието се противопоставя
на БоЖиепго Слово (7:1-23)
фарисеите... и книЖниците са к>дейс-
ките религиозни Водачи, които са пос-
троили една огромна и силно укрепена
система от предания и правила - така
здраВо преплетена с БоЖия закон, че
се счита за почти толкова автори-
тетна, колкото и Свещеното Писа-
ние. В някои случаи тези предания до-
ри се противопоставят на Писанието
или омаловаЖават БоЖия закон. Рели-
гиозните Водачи особено много оби-
чат да налагат сВои правила, които
хората покорно приемат, доволни да
Живеят заобиколени от ритуали без
вътрешно съдърЖание.
7:2-4 Тук виЖдаме как фарисеите и
книЖниците критикуват Исус заради
това, че учениците Му ядат „с нечис-
ти ръце". Това не означава, че учени-
ците Му не са си измивали ръцете пре-
ди ядене, а че не са правили тоВа спо-
ред слоЖния ритуал, налоЖен от пре-
данието. Ако например ръцете им не
са били измити до лактите, според ри-
туала, те са били считани за осквер-
нени. Дори ина пазара хората са били
длъЖни да изВършВат тоВа обредно
измиване. Тази слоЖна церемония се
разпростирала дори и върху тендЖери-
те и чиниите. Коментирайки поведе-
нието на фарисеите, Стенли ДЖоунз
пише следното:
„Тези фарисеи бяха дошли чак от
Ерусалим, за да се срещнат с Исус, но
отношението им към Живота беше
толкова отрицателно и критично, че
единственото нещо, което успяха да
Видят, бяха неумитите ръце. Те дори
не MOikaxa да забелакат най-великото
освободително движение, докоснало
някога нашата земя, което очистваше
мозъците, душите и телата на хора-
та... Техните очи бяха широко отворе-
ни за всичко дребно и повърхностно и

абсолЬтно слепи за всичко голямо и
съществено. Затова те, отрицателни-
те, или са забравени от историята,
или са само фон, на който личат още
по-ярко делата на положителния
Христос. След тях останаха критики-
те. След Христос остана обръщението
на човешките души. Те търсеха недос-
татъци. Христос търсеше последова-
тели. "П
7:5-8 Исус много бързо разкрива дву-
личието на тяхното поведение. Те са
точно такива, каквито са описани от
Исая. На думи показват голяма преда-
ност към Господа, но душите им са
пълни с поквара. Преструват се, че по-
читат Бога, като изпълняват един
куп ритуали, но на практика отхвър-
лят библейските повеления, замест-
вайки ги със свои собствени измислени
правила. Вместо да признаят БоЖие-
то Слово-като единствено и най-аВ-
торитетно ръководство за решаване
проблемите на вярата и морала, те се
опитват да заобиколят или погрешно
да обяснят ясно определените от за-
кона изисквания на Библията чрез сво-
ите собствени предания.
7:9, 10 Тук Исус даВа пример за обез-
силването на БоЖия закон чрез прила-
гането на едно от тези предания. В
една от десетте БоЖи заповеди се
казва, че децата трябва да почитат
родителите си (което вклктва и гри-
Жите за тях във време на нуЖда). Все-
ки, който злослови майка си или баща
си, се наказва със смърт.
7:11-13 Юдеите обаче измислят ед-
но предание, познато като „курбан",
което ще рече „даден" или „посветен".
Представете си, че родителите на
един 1одеин са в голяма нуЖда. Синът
им има достатъчно пари, за да се пог-
риЖи за тях, но не Желае да направи
това. Достатъчно е само да изрече
думата „Курбан!", с което да каЖе, че
посвещава тези пари на Бога или на
храма, и това го освобоЖдава от вся-
какви по-нататъшни гриЖи за негоби-

210

Марко 7

me родители. Той моЖе да дърЖи тези
пари при себе си неопределено дълго
Време и най-накрая да ги използва В ра-
ботата си. Няма никакво значение да-
ли те отиват някога в храма.
Във връзка с това Кели отбелязва
следното:
„Религиозните Водачи измислят ед-
на система, с която да си осигурят
средства за осъществяването на свои-
те религиозни цели и едновременно с
това да приспят съзнанието на хора-
та, както и да изличат всякакви угри-
зения на съвестта, свързани с БоЖие-
то Слово... Бог е Онзи, Който призова-
ва човека да почита родителите си и
осъЖда Всяко действие, което ги обшк-
да. Тук обаче ние вшкдаме хора, които
под прикритието на религията се ос-
меляват да нарушат и двете заповеди!
Господ ocwkga това предание с изрича-
нето на думата „Курбан!" не само ка-
то престъпление против родителите,
но и като бунт срещу една съвсем ясна
заповед на Бога. "п
7:14-16 С 14 cm. започва едно рево-
лЬционно изказване на Господа, според
което не това, което влиза в устата
на човека, го осквернява (като напри-
мер храната, която той поема с неиз-
мити ръце), а онова, което излиза от
нея (като преданията, които обезсил-
ват БоЖието СлоВо).
7:17-19 Думите на Исус озадачават
дори и Неговите ученици. Възпитани
В духа на СЗ, те са свикнали с мисълта
за съществуването на нечисти храни,
които оскверняват хората, които ги
ядат, като например свинското и зае-
шкото месо. Исус съвсем ясно казва,
че човек не се оскверняВа от това, ко-
ето влиза в него. В известен смисъл
тези думи обозначават края на дис-
пенсацията на закона.
7:20-23 ТоВа, което наистина оск-
вернява човека, е онова, което излиза
от неговото сърце: „зли помисли,
блудства, краАби, убийства, прелкь
бодейства, користолк>бие, нечестив,

коварство, сладострастие, лукаво
око, хулене, гордост, безумство". В
светлината на целия контекст към
този списък спокойно могат да се при-
бавят и преданията на фарисеите.
Преданието за курбана например е
равносилно на убийство, тъй като то
обрича на смърт възрастните хора.
Една от най-сериозните поуки от
този пасаЖ е, че ние трябва да се нау-
чим непрекъснато да проверяваме
всички човешки наставления и преда-
ния чрез БоЖието Слово, като се под-
чиняваме на тоВа, което е от Бога, и
отхвърляме оноВа, което е от чоВека.
Има хора, които 6 началото започват
своите поучения и проповеди като
чисти библейски послания и си спечел-
ват голям авторитет сред вярващи-
те в Библията. По-късно обаче те за-
почват да добаВят В проповедите си
много неща от себе си; а преданите
им слушатели, които вече са им по-
вярвали, че не грешат, продължават
да ги следват сляпо дори и тогава, ко-
гато те започнат да притъпяват ос-
тротата на БоЖието Слово или да из-
кривяват ясния му смисъл. КниЖници-
те и фарисеите си спечелват автори-
тета на учители на БоЖието Слово
точно по този начин. В този момент
обаче те се опитват да обезсилят на-
пълно БоЖиите намерения и затова
Господ Исус предупреждава хората, че
не те утвърЖдават Словото, а Сло-
вото утвърЖдава тях. Големият про-
бен камък за всичко, което казваме
или правим, е Въпросът: „Какво казва
Словото по този въпрос?"
С.   Езичницата, която Господ
благославя заради силната й вяра
(7:24-30)
7:24, 25 В предишните стихове Исус
ни каза, че няма нечисти храни. В тези
стихове Той ни казВа, че няма прости
или нечисти хора, каквито togeume са
смятали всички езичници. Сега Исус
отива на север към Тирската и Си-

211

Марко 7

донската област, познати също като
„сирофиникиянските предели". Там
Той се опитва да Влезе В една къща,
без да Го разпознае никой, но се оказ-
Ва, че слабата Му е стигнала далеч
преди Него, и скоро Всички узнаВат, че
е щам. В къщата при Него идВа една
Жена, езичница, която Го моли да по-
могне на обзетата й от бяс дъщеря.
7:26 Искаме изрично да подчертаем
факта, че Жената е гъркиня, а не еВ-
рейка. Като богоизбран народ, еврейс-
кият народ е заемал едно особено, при-
вилегировано място В отношенията
на Бога с народите на земята. С този
народ Бог склк>чи Своите чудесни за-
вети, на него Той даде Свещените Пи-
сания, заедно с него Той обитаваше В
скинията, а по-късно и храма... докато
езичниците Винаги са били чуЖденци в
израелската дърЖава и за тях не са се
отнасяли БоЖиите обещания В заве-
тите. Те са били „отделени от Хрис-
та", без да имат надеЖда и „без Бог
на света" (Еф. 2:11, 12). Господ Исус
дойде главно като Спасител на израе-
лския народ. Той се представи като
Цар само на този народ. В началото
благовестието за царството беше
проповядвано изключително на „Изра-
илеВия дом". Всичко тоВа е ВаЖно, за
да моЖем да разберем по-добре отно-
шенията на Господ Исус със сирофи-
никиянката. Знаем всичко това. В на-
чалото, след като тя Го помолВа да
изгони бяса от нейната дъщеря, Той
като че ли иска да я отпрати.
7:27 Исус казва, че първо трябва да
се наситят децата (израилтяните) и
че не е редно да се Взема храната от
децата и да се хвърля на кученцата
(езичниците). Неговият отговор не е
отказ. Той казва следното: „Остави
да се наситят децата." За някои тези
думи могат да звучат доста грубо, но
Всъщност по този начин Господ иска
да провери доколко дълбоки са покая-
нието и вярата на тази Жена. Той е
дошъл да слуЖи най-вече на еврейския

народ, а като нееврейка Жената няма
право да иска да се възползВа от кое-
то и да е от Неговите благодеяния.
Дали тя ще признае това?
7:28 И тя наистина го признава, за-
щото думите й всъщност означават:
„Да, Господи. Аз съм само едно малко
нееврейско кученце; но съм забелязала,
че кученцата се хранят от трохите,
които децата изпускат под масата.
ТоВа е Всичко, което искам - няколко
трохи, които остават след Твоето
слуЖение на кздеите!"
7:29, 30 Вярата на тази Жена е наис-
тина забележителна и Господ веднага
я възнаграЖдава, като изцелява дъще-
ря й в същия този миг. Когато Жена-
та се прибира у дома, намира дъщеря
си напълно здрава.
Т.   Изцелението на глухия и заекващ
човек (7:31-37)
7:31, 32 Господ напуска Средиземно-
морския бряг и се връща обратно на
източния бряг на Галилейско море, в
областта, позната под името Дека-
пол. Онова, което става там, е запи-
сано само в Евангелието от Марко.
ЗагриЖени хора довеЖдат при Исус
един глух и заекващ човек. Този недос-
татък на говора моЖе да се получи
или вследствие на физически недъг,
или вследствие на неясното възприе-
мане на звуците, което пречи и на пра-
вилното им възпроизвеждане. При
всички случаи този човек олицетворя-
ва грешника, който не чува БоЖия глас
и затова не моЖе да говори и на други-
те хора за Бога.
7:33, 34 Първо Исус завеЖда човека
настрани, където остава насаме с не-
го. Там Той поставя пръстите Си на
ушите му, плк)ва малко слкшка и до-
косва езика му, използвайки този вид
знаков език, за да покаЖе на мъЖа, че
скоро ще му отбори ушите и ще осво-
боди езика му. След това Исус Вдига
очи към небето, за да му покаЖе, че
силата Му е дадена от Бога. Въздиш-

212

Марко 7, 8

ката Му изразява Неговата мъка, по-
родена от страданията, които чове-
чеството трябва да понесе заради
своите грехове. Накрая Той произнася
думата „Еффата", което на арамейс-
ки означава „Отвори се!"
7:35, 36 Човекът незабавна възвръ-
ща нормалния си слух и говор. Господ
помолва хората да не разпространя-
ват новината за чудото, но те не из-
пълняват Неговото нареЖдане. Не-
подчинението не моЖе да бъде оправ-
дано с нищо, независимо колко добри
могат да бъдат подбудите, които го
обуславят.
7:37 Всички хора, които вшкдат чу-
дото, са удивени от Неговите чудни
дела и казват: „Всичко върши добре; и
глухите прави да чуват, и немите да
говорят." Те едва ли съзнават колко
много истина крият тези техни думи.

Ако бяха Живели от тази страна на
Голгота, от която Живеем ние сега,
думите им сигурно щяха да бъдат из-
речени с още по-голяма убедителност
и твърдост.
И откакто лЬбовта Му изпълни
сърцата ни,
големи милости познаха душите ни;
милости, които надвишават
Всичкия земен рай,
нашият Господ направи Всичко добро
докрай.
Семк>ъл Медли
У.   Изхранването на четирите
хиляди души (8:1-10)
8:1-9 Това чудо прилича на чудото с
нахранването на петте хиляди, но
меЖду двете има и някои разлики, кои-
то са описани в следната таблица:

Нахранването на петте хиляди

Нахранването на четирите хиляди

1.	Хората са евреи (вЖ. Йоан. 6:14,
15).
2.	Те са били заедно в продълЖение
на един ден (6:35).
3.	Исус използва пет хляба и две риби
(Мат. 14:17).
4.	Нахранени са пет хиляди мъЖе
освен Жените и децата (Мат.
14:21).
5.	Останалата храна се събира
в дванадесет коша (Мат. 14:20).

1.	Хората вероятно са неевреи
(тъй като Живеят, в Декапол).
2.	Те са били с Него в продълЖение
на три дни (8:2).
3.	Исус използва седем хляба
и няколко малки риби (8:5, 7).
4.	Нахранени са четири хиляди мъЖе
освен Жените и децата (Мат.
15:38).
5.	Останалата храна се събира
в седем плетени кошници (8:8).

И така, колкото е по-малко първо-
началното количество, което използ-
ва Исус, толкова е по-голямо количес-
твото, което се получава, и излишъ-
кът, който остава. В седма глава ние
видяхме как Господ нахрани една езич-
ница с трохите, които падат от ма-
сата, приготвена за евреите. Тук ние
виЖдаме как Той дава изобилна храна
на хиляди езичници. Ердмън коменти-
ра тези събития по следния начин:

„С първото чудо Исус дава да се раз-
бере, че от масата на Ьдеите могат
да паднат трохи хляб, с които да нах-
рани гладните езичници. Тук Той показ-
ва, че след като бъде отхвърлен от
Своя народ, ще даде Живота Си за це-
лия свят и ще стане Живият хляб, с
който ще бъдат нахранени Всички на-
роди."13
Има опасност някои хора да смет-
нат случаите като този с нахранване-

213

Марко 8

mo на четирите хиляди за поВторения
без особено значение. Нашето изучаба-
не на Библията трябВа да се осноВаВа
на убеЖдението, че Всяка дума от СВе-
щеното Писание е изпълнена с духоВна
истина и че това е така дори и тога-
ва, когато нашето ограничено чоВеш-
ко съзнание не ни позволява да я дока-
Жем.
8:10 След Декапол Исус и учениците
Му пресичат Галилейско море в запад-
на посока и стигат до едно място,
познато под името Далматута (или
Магадан - Мат. 15:39).
Ф. фарисеите искат знамение
от небето (8:11-13)
8:11 фарисеите чакат Исус и искат
от Него да им даде знамение от небе-
то. Тяхната слепота и наглост нямат
край. Пред тях стои най-голямото
Знамение на Всички Времена - Самият
Господ Исус Христос, Който наисти-
на е едно Знамение, идващо от небе-
то, но те изобщо не могат да Го оце-
нят. Те чуват с ушите си изключител-
ните Му думи, виЖдат с очите си не-
вероятните Му чудеса, общуват с
единствения абсолютно безгрешен
Човек - със Самия Бог, въплътен в Чо-
Век; и Въпреки това 8 своята заслепе-
ност искат да им се даде знамение от
небето!
8:12, 13 Не е за чудене, че Спасите-
лят въздъхва дълбоко! Ако има човеш-
ко поколение, което да е особено обла-
годетелствано по време на човешка-
та история, то това несъмнено е по-
колението на юдеите, част от което
са и фарисеите. За съЖаление обаче
тяхната слепота им пречи да видят
най-ясното доказателство за появява-
нето на Месията и вместо да видят
Знамението, което Бог им дава на зе-
мята, те искат от Него знамение на
небето. Исус всъщност им казва: „По-'
вече знамения няма да ви дам. Вече Ви
дадох такаВа възмоЖност"; след кое-
то се качва отново на лодката и зае-

дно с учениците Си се отправя на из-
ток.
X.   Квасът на фарисеите
и на Ирод (8:14-21)
8:14, 15 По време на пътуването уче-
ниците забравят да вземат със себе
си хляб. Когато ги предупреждава да
се пазят от кваса на фарисеите и
Ирод, Исус все още мисли за срещата
Си с фарисеите. В Библията квасът
навсякъде се употребява като символ
на злото, защото също като него той
се разпространява тихо и полека и за-
сяга всичко, до което се докосне. Ква-
сът на фарисеите означава лицеме-
рие, ритуалност, самодоволство и
тесногръдие. На пръв поглед фарисеи-
те изглеЖдат много праведни, но дъл-,
боко в себе си те носят поквара и без-
честие. В Иродовия квас моЖем да на-
мерим скептицизъм, безнравственост
и любов към нещата от света. Ироди-
аните притеЖават всички тези грехо-
ве.
8:16-21 Учениците изобщо не успя-
ват да схванат смисъла на думите на
Исус. Единственото нещо, с което те
могат да ги свърЖат, е храната. За-
това Исус се обръща към тях и им за-
дава девет въпроса. С първите пет
Той ги порицава за тяхната непрозор-
ливост, а с последните четири ги уко-
рява за това, че се тревоЖат за осигу-
ряването на нуЖдите си, при условие
че Той е с тях. Нима Той не нахрани
пет хиляди души с пет хляба и нима
не останаха след това дванадесет
пълни коша с храна? Да, останаха. И
не нахрани ли после четири хиляди
мъЖе със седем хляба, и не останаха ли
седем пълни кошници след това? Да,
останаха. Как тогава те не успяват
да разберат, че за Него не е проблем
да задоволи нуЖдите на шепата хора в
тази лодка? Нима не разбират, че
Създателят и Крепителят на вселе-
ната седи в една лодка с тях?

214

Марко 8

Ц.  Изцелението на слепеца
Във Bumcauga (8:22-26)
ТоВа чудо, което е записано само В
Марко, пораЖда няколко интересни
Въпроса. Най-напред, защо Исус завеЖ-
да чоВека извън града, преди да го из-
цели? Защо не го изцеляВа само като
докосне очите му? Защо използва та-
коВа необичайно средство като слк^н-
ката? Защо човекът не получава вед-
нага идеално зрение?14 (Това е единст-
веният случай В Евангелията, когато
изцелението става на етапи.) И нак-
рая, защо Исус забранява на човека да
говори за чудото 6 града? Нашият
Господ е суверенен и не е длъЖен да ни
дава отчет за СВоите постъпки. Зад
Всяко Негово действие има сериозна
причина, която ние моЖе и да не виЖ-
даме. Всеки отделен случай на изцеле-
ние е различен от останалите, както
и спечелването на Всеки отделен чо-
Век за Вярата. Някои хора получават
забелеЖително духовно проникновение
веднага, след като повярват. Други в
началото виЖдат неясно, но по-късно
постигат пълна увереност В спасение-
то.
Ч.   Петър прави своята голяма
изповед (8:27-30)
Последните два параграфа на тази
глава ни показВат кулминационната
точка на обучението на дванадесетте
ученици. Учениците трябва да опозна-
ят Исус лично и много дълбоко, преди
Той да моЖе да изВърви с тях пътя,
който Го чака занапред, и преди да ги
покани да Го последват В един ЖиВот
на посвещение и ЖертВоготоВност.
Този пасаЖ ни разкрива същността на
ученичеството. Това е моЖе би най-
пренебрегваната област от християн-
ската теория и практика днес.
8:27, 28 Исус и учениците Му тръг-
Ват да търсят уединение далеч на се-
вер. На път за Кесария филипоВа Той
започва разговор с тях, като ги пита

какво мислят хората за Него. Като
цяло хората Го признават за велик чо-
век - за равен на Йоаи Кръстител,
Илия или някой от другите пророци.
Но човешката почит не е никаква
чест за Исус. Ако не е Бог, то тогава
или е шарлатанин, или луд, или леген-
дарен герой. Друга възмоЖност няма.
8:29, 30 Тогава Исус пита директно
учениците Си да Му каЖат какво мис-
лят самите те за Него. Петър ведна-
га отговаря: „Ти си Христос." Така
той заявява, че смята Исус за Месия-
та или Помазаника. С разума си Пе-
тър е съзнавал истинността на тези
думи и преди това, но сега в негоВия
ЖиВот се случва нещо, което му дава
една дълбока, лична увереност, че то-
ва наистина е така. За Петър Живо-
тът никога вече няма да бъде същи-
ят. Той никога вече няма да се задово-
ли с едно егоцентрично съществува-
ние. Щом Исус е Месията, Петър
трябва да Живее за Него в пълно себе-
отдаване.
Ш. Служителят предсказва Своята
смърт и възкресение (8:31-38)
До този момент ние видяхме как Слу-
Жителят на Йехова Живее един ЖиВот
на пълно отдаване в слуЖба на други-
те. Видяхме също колко много Го мра-
зят Неговите врагове и колко често
не Го разбират Неговите приятели.
Бяхме свидетели на един Живот, пълен
с динамична власт, нравствено съвър-
шенство, идеална лкобов и смирение.
8:31 Но пътят на слуЖението на Бо-
га води към страдания и смърт. Зато-
ва Спасителят казва сега на ученици-
те Си съвсем ясно, че трябва (1) да
пострада; (2) да бъде отхвърлен; (3)
да бъде убит; и (4) да възкръсне. За
Него пътят към славата минава през
кръста и през гроба. „Сърцето на ис-
тинския слуЖител ще се разкрие в
Жертвата", казва ф. У. Грашп.
8:32, 33 Петър не моЖе да се прими-
ри с вестта, че Исус трябва да пост-

215

Марко 8

paga u ga умре - тоба изобщо не omzo-
Варя на неговата представа за Месия-
та. ОсВен тоВа той не може да прие-
ме и мисълта, че неговият Господ и
Учител ще бъде убит от Своите Вра-
гове. Затова той започва да мъмри
Спасителя за това, което е казал. То-
гава Исус се обръща към Петър с ду-
мите: „Махни се, Сатано, и иди зад
Мене, защото не мислиш за БоЖлште
неща, а за човешките неща." С тези
думи Исус не иска да каже, че Петър е
Сатана или че е обсебен от Сатана.
Техният смисъл би могъл да се преда-
де така: „Ти Ми говориш така, както
би Ми говорил Сатана. Той винаги се
опитва да ни разколебае, за да не се
подчиняваме изцяло на Бога. Непре-
къснато ни изкушава, за да поемем
лесния път към Трона." Думите на
Петър имат нещо сатанинско в своя
произход и съдържание, което поражда
и недоволството на Господ. Кели ко-
ментира случая така:
„Какво е това, което толкова възму-
щава нашия Господ? Опасността да
попаднем в капана, която отвсякъде
ни дебне: Желанието да спасим себе си,
предпочитането на по-лекия път към
кръста. Нима не е истина, че нашата
природа естествено ни кара да избяг-
ваме трудностите, срама и неодобре-
нието на хората; че ние почти винаги
гледаме да отминем страданията, ко-
ито са неотменна част от пътя на
този, който върви по БоЖията воля;
че предпочитаме да водим един тих,
спокоен и изпълнен с уваЖение Живот
тук, на земята; накратко - че предпо-
читаме да имаме най-доброто и на
двата свята? Колко е лесно човек да
падне в този капан! Петър не моЖе да
разбере защо Месията трябва да изми-
не целия този път на мъки и скърби.
Ако ние бяхме на Негово място, сигур-
но щяхме да си помислим още по-лоши
неща и от тези. Не моЖем да не приз-
наем, че протестът на Петър изразя-
ва една голяма човешка загриЖеност.

Петър обича Спасителя с грялото си
сърце, но той не знае, че тук все още
стои неосъден духът на света. "15
Забележете, че Исус първо поглеЖда
учениците Си, а след това смъмря
Петър, като че ли иска да каже: „Ако
Аз не отида на кръста, как можете да
се спасите Вие, Моите ученици?"
8:34 Тогава Исус им казва нещо, кое-
то може да се изрази така: „Аз ще
пострадам и ще умра, за да могат хо-
рата да бъдат спасени. Ако Вие желае-
те да тръгнете след Мен, трябва да
отхвърлите всички свои егоистични
стремежи; да изберете съзнателно
пътя на оскърбленията, страданията
и смъртта; и да Ме следвате. Ако се
наложи, трябва да сте готови да се
откажете от личните си удобства,
от обществените си развлечения, от
земните си връзки, от големите си
амбиции, от материалните си богатс-
тВа и дори от живота си." Тези думи
ни карат да се запитаме как е възмож-
но да си помислим дори, че за нас е
добре да живеем в спокойствие и охол-
ство. С какво можем да оправдаем ма-
териализма, егоизма и студенината
на нашите сърца? Думите на Исус ни
призовават към живот на самоотри-
чане и пълно отдаване на другите, към
живот на страдания и жертвоготов-
ност.
8:35 Пред нас винаги ще стои изку-
шението да спасим Живота си така,
както ние си го представяме - да жи-
веем укзтно, да имаме „осигурено" бъ-
деще, сами да избираме възможности-
те си така, че нашето собствено „аз"
да бъде центъра на всичко. Исус обаче
ни казва, че тоВа е най-сигурният на-
чин да изгубим живота си. Той ни при-
зовава да отдадем живота си на Него
и на евангелието, като Му се посве-
тим с целия си дух, с цялата си душа и
с цялото си тяло. Той ни казВа, че ние
трябва да сме готови да изразходваме
всичко и сами да бъдем изразходвани В
това свято служение и, ако е необхо-

216

Марко 8, 9

димо, да дадем u Живота си за еВанге-
лизирането на сВета. Това означава да
изгубим Живота си заради Него, но то
е и най-сигурният начин да го спасим.
8:36,37 Дори и да моЖеше да спечели
цялото богатство на света в продъл-
Жение на един Живот, каква полза ще-
ше да донесе това на Вярващия, ако
той пропусне възмоЖността да упот-
реби Живота си за БоЖията слава и за
спасяването на изгубени души? Най-
накрая той би разбрал, че е направил
лоша сделка. Нашият Живот е по-скъп
от всичките богатства на света.
Какво ще изберем - да го използваме
за себе си или за Христос?
8:38 Господ знае, че някои от Него-
вите по-млади ученици могат да се
препънат по пътя на ученичеството
от страх да не бъдат засрамени. За-
това Той ги предупреждава, че онези,
които се стремят да избягат от ос-
кърбленията заради Него, ще трябва
да понесат още по-голям срам, когато
Той се върне на земята в слава. Какви
думи! Скоро нашият Господ ще се вър-
не на земята, но този път Той няма
да дойде в смирение, а в Своята Собс-
твена слава и В славата на Своя
Отец, заедно със светите ангели. То-
ва ще бъде една зашеметяваща и Вели-
чествена гледка. ТогаВа Той ще се сра-
мува от онези, които се срамуват от
Него сега. МоЖе би думите „ако се
срамува някой от Мене... в тоя блу-
ден и грешен род" са предназначени
точно за нас! Колко е нелепо да се сра-
муваме от тоВа, че сме деца на безг-
решния Спасител В един толкова гре-
шен и неверен свят!
IV. Пътят на СлуАителя
до Ерусалим (Глави 9 и 10)
А.   ПреобраЖението на СлуЖителя
(9:1-13)
След като посочва на учениците Си
пътя на оскърбленията, страданията
и смъртта, който Той трябва да пое-

ме, и след като ги приканва да тръг-
нат след Него в един Живот на себео-
трицание и Жертвоготовност, Господ
им показва и обратната страна на мо-
нетата. Въпреки че това ученичество
ще им струва много в тоя Живот, най-
накрая то ще бъде увенчано със слава.
9:1-7 В началото Господ казва, че ня-
кои от учениците „няма да вкусят
смърт, докле не видят БоЖието царс-
тво дошло в сила". Тези думи се отна-
сят до Петър, Яков и Йоан, които
виЖдат БоЖието царство в неговата
сила на планината на ПреобраЖение-
то. Смисълът на тези думи е, че за
всичко, което изстрадаме в името на
Христос сега, ще получим голямо въз-
награЖдение при Неговото Второ
пришествие, когато слуЖителите Му
ще се появят заедно с Него в слава.
Условията, които преобладават на
планината на ПреобраЖението, са
преобраз на хилядолетното царстВо
на Христос:
1.	Исус е преобразен - от цялото Му
Същество се излъчва ослепителна
слава. Дори и дрехите Му блестят
от белота, която не моЖе да се
постигне и с най-силното избелва-
що средство.
При Първото Му пришествие сла-
вата на Христос беше забулена.
Той Живя в униЖение, като Човек
на мъки, и се запозна със скръбта.
Но Исус ще дойде отново в слава и
тогава никой няма да Го сбърка с
някой друг. Тогава всички ще видят
съвсем ясно, че Той е Царят на ца-
рете и Господарят на господари-
те.
2.	Там са също и Илия и Мойсей. Те
представляват: (а) или староза-
ветните светии; (б) или закона,
представен от Мойсей и пророци-
те; (в) или светиите, които вече
са умрели, и онези, които са били
пренесени.
3.	Там са Петър, Яков и Йоан. Те ве-
роятно представляват новозавет-
2.	
217

Марко 9

ните cBemuu, koumo ще бъдат Жи-
Ви при установяването на царст-
вото.
4.	Исус е Личността, Която стои В
центъра на събитието. Предложе-
нието на Петър за издигането на
три шатри не получаВа одобрение
от облака и от гласа, който идва
от небето. Христос трябва да има
превъзходство във всичко.Той ще
бъде славата на ЕмануилоВата зе-
мя.
5.	Облакът моЖе да бъде също и ски-
нията или облачният стълб, който
е стоял 6 Светая Светих на скини-
ята и в храма от старозаветните
времена. Той представлява видимо-
то израЖение на БоЖието присъс-
твие.
6.	Гласът, който се чува, е гласът на
Бога, на Отца, Който признава
Христос за Своя възлк>бен Син.
9:8 Когато облакът се вдига, учени-
ците вече не вшкдат никого другиго
освен Христос. Това е картина на уни-
калното, славно и първенствуващо
място, което Исус ще заеме при уста-
новяването на царството и което
Той ще трябва да има в сърцата на
СВоите последователи дотогава.
9:9, 10 Когато всички слизат от
планината, Исус заповядва на учени-
ците Си да не говорят за онова, което
са видели, докато не бъде възкресен
от мъртвите. Последните думи от
тази заповед особено озадачават уче-
ниците, които сигурно още не са осъз-
нали вестта за Неговото убийство и
възкресение. Те се чудят какво иска да
им каЖе Исус с думите „възкресен от
мъртвите". Като Ьдеи на тях им е
известно, че ще дойде време, когато
всички мъртви ще бъдат възкресени.
Но Исус гоВори за Възкресението на
Един отделен ЧоВек, когато ще възк-
ръсне само Той, отделно от всички ос-
танали мъртви. За това възкресение
се гоВори само в НЗ.

9:11 Има още едно нещо, което из-
мъчва учениците. Те току-що са виде-
ли един преобраз на царството. Но на-
ли Малахия е предрекъл, че първо
трябва да дойде Илия, за да предиз-
вести идването на Месията и да пос-
тави началото на обновлението на
всичко, с което да проправи пътя за
установяването на Неговото господс-
тво в цялата вселена (Мал. 4:5)? Тога-
ва къде е Илия? Наистина ли ще дойде
преди това, както казват кншкници-
те?
9:12, 13 С отговора Си Исус им каз-
ва: „Да, истина е, че първо Илия
трябва да дойде. Но за нас е по-ваЖно
и по-необходимо да си зададем въпро-
са: „Не се ли казва в Старозаветните
Писания, че Човешкият Син трябва
да понесе големи мъки и оскърбле-
ния?" Що се отнася до Илия, то той
наистина дойде (в лицето и делото на
Йоан Кръстител), но хората се отне-
соха безотгоВорно към него - така,
както постъпиха и с Илия. Смъртта
на Йоан Кръстител е предварителен
знак за това, което човеците ще нап-
равят и с Човешкия Син. Те, които
отхвърлиха пред Вестника, ще отхвър-
лят и Царя."
Б.   Изцелението на обсебеното
от бяс момче (9:14-29)
9:14-16 Учениците не могат да оста-
нат на върха на планината на славата.
В низината под тях стене ридаещото
човечество. Един огромен свят, пото-
пен в нуЖда, леЖи при краката им. Ко-
гато Исус и тримата ученици стигат
до подноЖието на планината, меЖду
кншкниците, народа и другите учени-
ци тече оЖиВен разговор. При пояВа-
та на Господ разговорът веднага се
прекъсва и хората се спускат към Не-
го. „Какво обсъЖдате с Моите учени-
ци?"- пита Господ.
9:17-18 Един отчаян баща развълну-
вано разказва на Господ за проблема
със сина си, който е обсебен от ням

218

Марко 9

дух. Духът събаря детето на земята,
кара го да скърца със зъби и да изпуска
пяна от устата си. Жестоките гър-
чове довеЖдат детето до вцепенение.
Бащата вече е молил учениците да му
помогнат, но те не са успели да нап-
равят нищо.
9:19 Исус сгълчва учениците за тях-
ното неверие. Нали Той им даде сила
да прогонват бесове? Колко дълго
трябва да стои с тях, за да овладеят
силата, която им е дал? Колко дълго
още трябва да търпи тези толкова
безсилни и неспособни хора?
9:20-23 Когато довеждат детето
при Господа, духът предизвиква един
особено сериозен пристъп. Господ пи-
та бащата откога детето страда
така. „От детинство" - отговаря ба-
щата. Тези пристъпи често са го
хвърляли в огън и във вода и тогава
момчето е било на косъм от смърт-
та. После бащата моли Господ да се
съЖали и да им помогне, ако моЖе
-	една сърцераздирателна молба, изт-
ръгната от сърце, Живяло дълги годи-
ни в отчаяние и мъка. Исус му казва,
че изцелението на неговия син не зави-
си от Неговата способност да го из-
цели, а от способността на бащата
да повярва. Вярата в Живия Бог вина-
ги се възнаграЖдава. Няма болест, ко-
ято Той да не е в състояние да излеку-
ва.
9:24 Тогава бащата изразява проти-
воречивото си състояние на човек,
който едновременно вярва и не вярва
-	проблем за всички БоЖии хора от
всички времена. „Вярвам, [Господи]!
Помогни на моето неверие!" Всички
ние искаме да вярваме, но въпреки то-
ва откриваме, че сме изпълнени със
съмнение. Ние ненавиЖдаме това нео-
бяснимо вътрешно противоречие, но
независимо от това откриваме, че
борбата ни с него е безуспешна.
9:25-27 Когато Исус нареЖда на не-
чистия дух да излезе от детето, ду-
хът му причинява още един последен

гърч и напуска тялото, което остава
да леЖи на земята като мъртво. Спа-
сителят повдига момчето за ръката
и то става.
9:28, 29 По-късно, когато Господ ос-
тава сам с учениците Си в къщата,
те Го питат насаме защо не са успели
да го изцелят. Той им отговаря, че за
някои чудеса са необходими пост и мо-
литва. Кой от нас не е преЖивявал в
своето християнско слуЖение момен-
ти на безсилие и безизходица? Работи-
ли сме с всичките си сили и с цялото
си съзнание и въпреки това не сме за-
белязали никакви доказателства за
действието на БоЖия Дух в сила. И
тогава ние също чуваме думите на
Спасителя, които ни напомнят, че
„Тоя род;.."
В.   Исус още веднъЖ предсказва
Своята смърт и възкресение
(9:30-32)
9:30 Посещението на Господ в Кеса-
рия Филипова вече е приклкочило. Сега
Той минава през Галилея. Това е пъ-
тят, който ще Го отведе в Ерусалим,
а оттам и на кръста. Той Желае да из-
мине този път незабелязано, тъй ка-
то по-голямата част от Неговото
обществено слуЖение е завършила. Се-
га Исус иска да отдели известно вре-
ме на учениците Си, за да им даде нас-
тавления и да ги подготви за това, ко-
ето ги чака занапред.
9:31, 32 Той ясно им казва, че скоро
ще бъде арестуван и убит и че ще въз-
кръсне на третия ден. Учениците не
разбират Неговите думи, но се боят
да Го попитат за това, което не раз-
бират. Ние също често се страхуваме
да Го попитаме за неща, които не раз-
бираме, и по този начин губим много
благословения.
Г.   Величието 6 царството (9:33-37)
9:33, 34 Когато стигат до къщата в
Капернаум, Исус пита учениците Си
за какво са спорели по пътя. Те се сра-

219

Марко "9

муВат да признаят, че са се карали за
тоВа, кой от тях ще бъде най-Велики-
ят. Вероятно събитието с преобра-
жението на Исус е съЖивило надеЖди-
те на учениците за скорошното уста-
новяване на царството и те вече се
гласят да заемат почетни места в не-
го. Сърцето ни моЖе да се скъса от
мъка, когато си помислим, че 8 също-
то време, когато Исус говори за неиз-
беЖната Си смърт, учениците Му се
занимават с препирни за тоВа, кой от
тях е повече или по-малко достоен.
Най-лошото на човешкото сърце е, че
то е измамливо и отчайващо суетно,
както казва Еремия.
9:35-37 Исус, Който знае за какво е
бил техният спор, им дава урок по чо-
вечност. Той казва, че онзи, който ис-
ка да стане пръв, трябва доброволно
да заеме най-ниското място на слуЖе-
ние и да заЖивее за другите, а не за се-
бе си. После взема едно малко дете и
го прегръща, като подчертава, че вся-
ка милост, извършена в Неговото име
за най-униЖените и най-непредстави-
телните хора от обществото, ще се
оцени като особено велико дело. Все
едно, че тази милост е показана на
Самия Господ или дори на Бог, Него-
вия Отец. „О, благословен бъди, Ти,
Господи Исусе Христе! Твоето учение
докосва и най-потайните кътчета на
моето плътско сърце и изваЖда на по-
каз всичките ми егоистични подбуди.
Изчисти сърцето ми от целия мой
егоизъм и ми дай да Живея ТВоя Жи-
вот!"
Д.   Служителят забранява
сектантството (9:38-42)
Тази глава изглеЖда пълна с неуспехи.
Думите на Петър на планината на
ПреобраЖението се оказват абсолют-
но неуместни (5 и 6 cm.). Учениците
не успяват да изгонят немия дух от
момчето (18 cm.). После се карат за
първото място 6 царството (34 cm.).

А сега са обхванати от дух на сектан-
тство (38-40 cm.).
9:38 При Исус идва ученикът Йоан,
когото Той много обича, и Му казва,
че са Видели един човек, който изгон-
вал бесове в Негово име. Учениците
са забранили на човека да прави това,
защото не е признал, че е един от тях.
МъЖът нито проповядвал лъЖлиВо
учение, нито Живеел В грях. Той прос-
то не се присъединил към учениците.
Заградиха се с кръг и ме оставиха
отвън:
„Бунтовник, еретик, смешник!" -
ми викаха отвътре.
Но лЬбовта и аз успяхме да ги
надхитрим:
заградихме се с кръг отвън и те
останаха вътре.
9:39 Исус им казва: „Не го спирайте.
Ако той има достатъчно Вяра В Мен,
за да използва Моето име и да прогон-
ва бесове, той е от Моята страна и
работи срещу Сатана. Такъв човек не
е в състояние да премине така бързо
на другата страна и да започне да
злослови срещу Мен или да стане Мой
Враг."
9:40 На пръв поглед изглеЖда, че ду-
мите от 40 cm. се противопоставят
на казаното от Исус в Матей 12:30:
„Който не е с Мене, той е против Ме-
не; и който не събира с Мене, разпиля-
ва." Но противоречие всъщност няма.
В Матей думите са изказани по повод
на това, дали Христос е БоЖият Син
или Властта Му е бесовска. Ако отно-
шението ни към този въпрос е водо-
разделната точка за определянето на
всеки един от нас, то тогава Всеки,
който не е с Христос, работи против
Христос.
Тук, в Евангелието на Марко, .водо-
разделната точка не е отношението
ни към Личността или делото на
Христос, а отношението ни към хора-
та, с които заедно слуЖим на Господа.
Към тях ние трябва да се отнасяме с
търпение и лкзбов. Всеки, който не е

220

Марко 9

против Него В своето слуЖение, е
против Сатана и следователно от
страната на Христос.
9:41 Дори и най-малката милост, из-
вършена в името на Христос, ще бъде
възнаградена. Господ няма да пропусне
да забелеЖи дори и чашата вода, даде-
на на някой човек заради това, че е
Христов ученик. Изгонването на бесо-
ве в Негово име е наистина голямо' не-
що. Да дадеш на някого чаша вода е
доста обикновено нещо. Но Господ ще
оцени и двете, ако са направени за Не-
говата слава. „Понезке сте Христо-
ви" - тези думи трябва да бъдат ниш-
ката, която свързва вярващите в едно
цяло. Ако те непрекъснато стоят
пред очите ни, ние ще бъдем свободни
от духа, който ни разделя, от дребна-
вите препирни и от завистта, които
понякога съпровождат християнския
ни Живот.
9:42 Господният слуЖител трябва
да мисли постоянно за влиянието, кое-
то неговите думи и действия ще ока-
Жат върху другите. ВъзмоЖно е те по
някакъв начин да смутят някой наш
вярващ брат и да му навредят за цял
Живот. По-добре би било за такъв чо-
век да бъде хвърлен в морето и удавен
с голям воденичен камък, завързан на
врата му, отколкото той да стане
причина някой скромен християнин да
се отклони от пътя на светостта и
истината.
Е-   БезЖалостна самодисциплина
(9:43-50)
9:43 От тук до края на главата се го-
Вори за значението на самодисципли-
ната и себеотрицанието. Християни-
те, които поемат пътя на истинско-
то ученичество, непрекъснато трябва
да се борят със своите естествени
Желания и влечения, задоволяването
на които води към погибел, а владеене-
то им осигурява духовна победа. Исус
дава пример с ръката, крака и окото,

като казва, че е по-добре да загубиш
някоя част от тялото си, отколкото
заради нея да попаднеш в ада. За да
постигнеш тази велика цел, си заслу-
Жава да моЖеш да Жертваш всичко.
Ръката би могла да символизира на-
шите дела; кракът - нашето поведе-
ние; а окото - нещата, които най-
много ценим. Това са потенциално
най-слабите ни места. Ако човек не си
налоЖи строга самодисциплина, те
могат да го доведат до вечната поги-
бел.
На базата на този стих някои хора
смятат, че моЖе да се случи така, че
истинските християни да бъдат загу-
бени и да отидат в ада за вечността.
Това дали е възмоЖно наистина? Разг-
леЖдайки този текст отделно от
всички останали, моЖем да решим, че
това наистина е така; но когато го
поставим в контекста на цялото Но-
возаветно учение, ще стигнем до зак-
лЬчението, че всички, които отиват
В ада, никога не са били истински хрис-
тияни. ВъзмоЖно е човек да изповяда,
че е новороден, и за известно време да
се дърЖи наистина като такъв; но ако
не престане да угаЖда на своята
плът, то тогава никога не е бил спа-
сен.
9:44-48 Господ на няколко пъти16 го-
вори за ада като за място, където
„червеят им не умира и огънят ие
угасва". Това са едни изклЬчително
теЖки думи. Ако ние наистина им вяр-
вахме безрезервно, щяхме да преста-
нем да Живеем за вещите и щяхме да
започнем да Живеем за неумиращите
души. „Дай ми страстно да обичам ду-
шите на хората, о, Господи!"
За щастие никога не се налага човек
да си отреЖе ръката или крака или да
си извади окото заради някое свое
нравствено провинение. Исус не ни за-
повядва да вземаме такива крайни
мерки. Това, което Той иска да ни ка-
Же, е, че за нас е по-добре да Жертваме
ползата от дейността на тези наши

221

Марко 9

телесни части, отколкото да бъдем
захвърлени В ада поради загубата, коя-
то те ни нанасят.
9:49 49 и 50 cm. са особено трудни
стихоВе. ЗатоВа ние ще ги разгледаме
изречение по изречение.
„Защото всеки ще се осоли с огън."
Тези думи крият за нас три проблема-
тични Въпроса: (1) Закакъв огън се го-
Вори тук? (2) Какво ще рече „да се
осоли"? (3) Какво Вклк>ч8а думата
„Всеки" - спасените, неспасените или
и дВете?
Огънят моЖе да олицетВоряВа ада
(както В 44, 46 и 48 cm.) или Всеки друг
съд, Вклк>чително и БоЖестВения съд
над делата на Вярващия или дори Вът-
решния, личния съд.
Солта символизира онова, което за-
пазва, пречиства и дава Вкус. За из-
точните народи тя също така е сим-
вол на клетва за вярност, приятелст-
во или изпълнение на обещание.
Ако под „всеки" се разбират неспа-
сените, тогава тези думи означават,
че те ще останат да съществуват в
пламъците на ада, т. е. че душите им
ще останат да търпят Вечни мъки.
Ако „всеки" се отнася до спасените,
то тогава този стих може да има ня-
колко значения: (1) че спасените ще
бъдат пречистени чрез пламъците на
Божието наказание в този живот; (2)
че те ще предпазят себе си от поква-
ра, като се учат да се владеят и да се
отказват от Всичко плътско; или: (3)
че ще бъдат изпитани В Господния
ден.
„И всяка Жертва ще се осоли със
сол." Това17 е цитат от Левит 2:13
(ВЖ. също Числа 18:19). Солта, която
е символ на завета меЖду Бога и Него-
вия народ, е спомената тук, за да на-
помни на хората, че този завет е едно
сериозно споразумение, което те не
могат да нарушават. Когато предс-
тавяме телата си в Жива ЖертВа на
Бога (12:12), ние трябва да осолим та-
зи Жертва със сол, като по този начин

направим свързването ни с Него необ-
ратимо.
9:50 „Добро нещо е солта." Христи-
яните са солта на земята (Мат. 5:13).
От тях Бог очакВа да упраЖняВат
здравословно и пречистващо въздейс-
твие върху хората. Дотогава, докога-
то християните се дърЖат като ис-
тински ученици, те носят благослове-
ние на всички хора.
„Но ако солта обезсолее, с какво ще
я подправиме?" Без соления си вкус
солта няма никаква стойност. Онзи
християнин, който не изпълнява за-
дълЖенията си на истински ученик, е
безплоден и безполезен. Само един до-
бър старт на християнския Живот не
е достатъчен. Непрекъснатата и без-
компромисна самооценка е задълЖи-
телна за Всеки един християнин, в про-
тивен случай той като БоЖие дете,
няма да успее да постигне целта, зара-
ди която е бил спасен от Бога.
„Имайте сол в себе си" означава, че
ние трябва да представляваме сила за
света в името на Бога; да упраЖнява-
ме благотворно Влияние за славата на
Христос; да изтърпим Всичко в нашия
Живот, което би могло да спомогне за
по-пълноценното ни отдаване на
Христос.
„И мир имайте помеЖду си." Този
стих явно е свързан с 33 и 34 cm., къде-
то се говори за спора меЖду ученици-
те по поВод заемането на почетни
места В царството. Винаги трябва да
намираме начин да се освобождаваме
от самолкзбието си, като вместо то-
ва се изпълваме със скромност в слу-
Жението си на Бога.    ,
В обобщение на всичко, казано до-
тук, искаме да отбелеЖим, че 49 и 50
cm. идват, за да подчертаят истина-
та, че Вярващият трябва да се отнася
към Живота си като към Жертва, да-
дена на Бога. Той трябва да се осоли с
огън, т. е. да се изпълни със самоосъЖ-
дане и самоотричане; и трябва да се
осоли със сол, т. е. да се посвети с

222

Марко 9, 10

клетВа за окончателно u безВъзВрат-
но самоотдаВане. Ако Вярващият из-
мени на сВоята клетва или не успее да
скъса окончателно със своите грешни
навици, неговият Живот ще бъде без-
солен, безполезен и безсмислен. Затова
той трябва да изтрие от Живота си
Всяко нещо, което би попречило на из-
пълнението на дадената му от Бога
мисия, и да заЖивее в мир и лЬбов с ос-
таналите християни.
Е. Бракът и разводът (10:1-12)
10:1 След престоя Си в Галилея Гос-
под отива на изток към Перея, една
област, която се намира на източния
бряг на река Йордан. Разказът за Не-
говото слуЖение в Перея се простира
до 45 cm.
10:2 Много скоро Исус е открит от
фарисеите, които дебнат Жертвата
си като глутница вълци. Опитвайки се
да Го уличат & грешка, те Го питат
дали е законно човек да се разведе.
Господ им казва да погледнат В Пе-
токниЖието и да Видят каква е запо-
ведта на Мойсей по този въпрос.
10:3-9 фарисеите избягват да дадат
пряк отговор, като цитират само
онова, което Мойсей е разрешил. А
той е разрешил на мъЖа да се разведе
с Жена си, при услоВие че и даде писме-
но удостоверение за развод. Но пър-
воначалният замисъл на Бога не е та-
къВ. Бог разрешава развода по-късно
поради Жестокостта на човешките
сърца. Според БоЖестВения замисъл
мъЖът и Жената се съединяват 8 бра-
чен съ1оз, който продълЖаВа до тяхна-
та смърт. Затова Бог е създал и два-
та пола. МъЖът трябва да напусне
своите родители и да се свърЖе с Же-
ната така, че той и тя да станат ед-
на плът. След като Бог ги е съединил
така, нито една човешка заповед не
моЖе да ги разедини.
10:10 Дори и учениците на Христос
са затруднени да разберат това обяс-

нение. По онова Време Жените не са се
ползвали с никакво уВаЖение и не са
имали никаква материална сигурност.
Често пъти те не са получавали нищо
друго освен презрение. Всеки мъЖ е
моЖел да се разведе с Жена си веднага,
щом като нещо не му е харесвало в
нея, без да е длъЖен да й осигури ня-
какво материално обезщетение. В по-
вечето случаи към Жената са се отна-
сяли като към някаква мебел.
10:11, 12 На по-нататъшните въп-
роси на учениците Господ отговаря
съвсем определено, че повторната Же-
нитба след развода се смята за прелю-
бодеяние, без значение кой от двама-
та получава разВод - мъЖът или Же-
ната. Ако четем само този стих,
трябва да приемем, че разводът е заб-
ранен при всички обстоятелства, но в
Матей 19:9 моЖем да Видим, че Гос-
под споменава едно изключение. В се-
мейство, В което единият от парт-
ньорите е уличен В изневяра, другият е
свободен да се разведе и евентуално да
склк)чи втори брак. Освен тоВа от
текста В 1 Кор. 7:15 стаВа ясно, че
разводът е разрешен и в случаите, ко-
гато невярващ съпруг (съпруга) напус-
не Вярващата си съпруга (съпруг).
Ние много добре съзнаваме труднос-
тите, които съществуват при разВо-
да и повторния брак. Хората се забър-
кват в такива заплетени брачни ком-
бинации, че, за да се освободят от
тях, им е необходима Соломонова
мъдрост. Най-добрият начин да се из-
бегнат всичките тези бъркотии е да
се избегнат разводите. Всеки развод
изпълва с мрачни облаци Живота на за-
сегнатите от него хора. Когато раз-
ведени мъЖе и Жени се обръщат за съ-
действие към местната църква, ста-
рейшините трябва да разгледат всеки
случай поотделно, като не забравят
страха от Бога. Всеки отделен случай
се различава от другите и изисква ин-
дивидуален подход към всеки отделен
човек.

223

Марко 10

Този пасаЖ показва гриЖата на
Христос не само по отношение на чис-
тотата на брака, но и по отношение
на правата на Жените. В християнско-
то учение Жената заема едно почетно
място, каквото тя няма в другите ре-
лигии.
Ж. Господ благославя малките деца
(10:13-16)
10:13 Сега ние виЖдаме колко голяма е
гриЖата на Господ Исус за малките
деца. Много родители водят при Него
децата си, за да получат благословия-
та на Учителя-Овчар, но учениците
Му не им позволяват да Го доблиЖат.
10:14-16 Господ никак не е доволен
от това и им обяснява, че БоЖието
царство принадлеЖи на малките деца
и на тези, които имат вярата и иск-
реността на малките деца. Възраст-
ните трябва да станат като малки
деца, ако искат да влязат в царство-
то.
ДЖордЖ Макдоналд казваше, че не
вярва за някой човек да е християнин,
ако около къщата му не си играят
малки момченца и момиченца. И така,
Господният слуЖител никога не тряб-
ва да забравя колко е ваЖно БоЖието
Слово да стигне до ушите на малките
деца. Детските умове са много по-
възприемчиви и много по-гъвкави от
умовете на възрастните.
У. Греъм СкродЖи казва така: „Ви-
наги бъди в най-добрата си форма и
давай най-доброто, което имаш, кога-
то говориш на деца."
3. Младият богаташ (10:17-31)
10:17 Един млад богаташ спира Господ
на пътя и се отправя към Него с една
явно искрена молба. Той се обръща
към Него с думите „Учителк> благи" и
Го пита какво трябва да направи, за
да наследи вечния Живот.
10:18 Исус е впечатлен от думите
„Учителк) благи" и без, да ги отхвър-

ля, решава да ги използва, за да прове-
ри каква е вярата на младеЖа. Само
Бог е благ. МоЖе би младеЖът иска да
признае Господ Исус за Бог? За съЖа-
ление това не е така.
10:19, 20 След това Спасителят се
възползва от закона, за да произведе у
младеЖа съзнание за грях. Този човек
все още Живее със заблудата, че ще ус-
пее да наследи царството благодаре-
ние на добрите си дела. Щом като
мисли така, нека да видим дали се под-
чинява на закона, който му казва как-
ви трябва да бъдат тези добри дела.
Господ цитира пет от БоЖиите запо-
веди, които засягат най-вече отноше-
нията ни с другите хора. Смисълът на
тези пет заповеди моЖе да се изрази с
една: „Обичай блиЖния си като себе
си." МладеЖът заявява, че е спазвал
всичко това от най-ранна възраст.
10:21, 22 Но дали той действително
обича блиЖния си както себе си? Ако е
така, нека продаде целия си имот и
даде парите на бедните. За младия бо-
гаташ обаче това се оказва прекалено
„скъпа" задача и той си отива наскър-
бен, защото е човек с много имот.
С това Господ не иска да каЖе, че
този човек моЖеше да се спаси, ако бе-
ше продал целия си имот и беше дал
всичките си приходи за благотвори-
телни цели. Има само един път за спа-
сение и това е вярата в Господ Исус.
За да моЖе да се спаси, човек трябва
да се признае за грешен, а това той
моЖе да направи, когато осъзнае, че не
моЖе да изпълни светите изисквания
на Бога. Господ припомня на младеЖа
десетте БоЖи заповеди, за да породи у
него убеЖдеиие за грях.
НеЖеланието на богаташа да се раз-
дели с имота си показва, че той не
обича блиЖния си както себе си. Него-
вият отговор трябваше да бъде след-
ният: „Ако БоЖиите изисквания са
такива, то аз съм грешен и няма да
мога да се спася със собствените си
усилия. Затова Те моля да ме спасиш

224

Марко 10

no ТВоята милост." ОказВа се обаче,
че младеЖът обича много поВече имо-
та си, отколкото блшкния си, и зато-
Ва отказВа да се раздели с него.
Когато Исус предлага на богаташа
да продаде Всичко, Той не му казВа, че
тоВа е единственият път за спасение,
а само показва на младежка, че е нару-
шил БоЖия закон и затоВа има нуЖда
от спасение. Ако богаташът беше
отговорил на предлоЖението на Спа-
сителя по подходящ начин, то Той ще-
ше да му покаЖе пътя на спасението.
Но тук има още един проблем: дали
ние, които сме вярващи, обичаме
блиЖните си както себе си? Дали за
нас също ВаЖат думите на Исус:
„Продай Все що имаш и дай на сиро-
масите и ще имаш съкровище на не-
бето; и дойди и Ме следвай." Всеки
трябВа да си даде сам отговор на то-
зи въпрос, но преди да направи това,
нека помисли Върху следните факти:
1.	Всеки ден хиляди хора умират.от
глад.
2.	ПоВече от половината хора В сВе-
та не са чули за благата Вест.
3.	Нашите материални придобивки
могат В този момент да се използ-
ват за облекчаване на духовното и
физическото състояние на много
хора.
4.	Примерът на Христос ни учи, че
ние трябва да станем бедни, за да
могат други да станат богати (2
Кор. 8:9).
5.	Краткостта на Живота и бли-
зостта на Господното пришест-
вие ни говорят, че трябВа да Вло-
Жим парите си 6 слуЖба на Господа
още сега. Ако решим да сторим
това след Неговото идване, ще бъ-
де прекалено късно.
10:23-25 Гледайки как богаташът
наскърбен се скрива В тълпата, Исус
отбелязва, че е много трудно богати-
те да Влязат В БоЖието царство.
Учениците, за които богатството
означава БоЖието благословение, са

изненадани от тази забелеЖка. Затова
Исус отново повтаря: „Чада, колко е
мъчно да влязат в БоЖието царство
ония, които уповават на богатство-
то"18 - и продълЖава: „По-лесно е за
камилата да мине през иглени уши,
отколкото богат да влезе в БоЖието
царство."
10:26, 27 Тези думи карат учениците
да се усъмнят дали изобщо някой мо-
Же да се спаси. Като togeu, които Жи-
веят под закон, те правилно си предс-
тавят богатството като неизменна
част от БоЖието благословение. В за-
вета, който склкзчва с Мойсей, Бог
обещава благоденствие за Всички, кои-
то Му се подчиняват. Учениците раз-
съЖдават така: „Щом богатите не
могат да Влязат В царството, тогава
никой не моЖе." Исус им казва, че то-
ва, което е неВъзмоЖно за човека, е
ВтьзмоЖно за Бога.
Какви заключения моЖем да напра-
вим, когато прочетем този пасаЖ?
Първо, че за богатите хора е особе-
но трудно да се спасят (23 cm.), тъй
като те обичат богатствата си мно-
го повече, отколкото Бога, и са гото-
ви да се откаЖат no-скоро от Бога,
отколкото от парите си. Тези хора се
уповават на имотите си много поВе-
че, отколкото на Господа. И докато
тоВа не се промени В тях, те не мо-
гат да бъдат спасени.
Истина е, че В СЗ богатството е
било признак на особеното благоволе-
ние на Бога. Но сега това не е така.
Вместо да се приема като белег на
благоволението на Господа, то тряб-
ва да се разглеЖда като изпитание на
предаността на човека.
По-лесно е камила да мине през игле-
ни уши, отколкото някой богаташ да
влезе през вратата на царството. От
човешка гледна точка богаташът
изобщо не моЖе да бъде спасен. Някой
моЖе да възрази, че от човешка гледна
точка никой не моЖе да бъде спасен, и
тоВа наистина е така. Но то ваЖи с

225

Марко 10

още no-голяма сила, когато стаВа Въп-
рос за богатия човек, тъй като пред
него се издигат препятствия, които
бедният не моЖе да си представи. Бо-
гът на мамона трябва да бъде съборен
от царското място, което заема В
сърцето на богатия, за да моЖе този
човек да застане пред Бога като про-
сяк. За човека не е възмоЖно да пре-
дизвика тази промяна, но Бог моЖе да
я извърши.
Християните, които събират сък-
ровища на земята, обикновено запла-
щат за това свое непослушание с Жи-
вота на децата си. Много малко деца
от такива семейства стават БоЖии
чада.
10:28-30 Петър разбира накъде сочи
смисълът на казаното от Спасителя.
Той осъзнава, че това, което Исус ис-
ка от тях, е да остаВят Всичко и да
Го последват. Исус потВърЖдава то-
ва, като обещава да възнагради всич-
ки, които се отказват от всичко зара-
ди Него и благовестието както в се-
гашния им Живот, така и във Веч-
ността.
1.	Наградата ни в сегашния ни Живот
ще има 100% възвращаемост, като
няма да се изрази В пари, а в:
а.	къщи - това са къщите на дру-
гите Вярващи, където Всеки
един от нас моЖе да намери
подслон;
б.	братя и сестри, майки и деца
- нашите приятели християни,
които обогатяват целия ни Жи-
вот;
в.	земи - страните от света, кои-
то са спечелени за Царя;
г.	гонения - те също са част от
сегашните ни награди. Когато
човек се окаЖе достатъчно дос-
тоен, за да страда заради Исус,
това наистина е голяма радост.
2.	Бъдещата награда на Христовия
слуЖител е вечният ЖиВот. ТоВа
не означава, че като се откаЖем
от всичко, ние автоматично пече-

лим вечен Живот. Вечният Живот
ни се дава като подарък. Смисълът
на казаното от Исус тук е, че
ония, които изоставят всичко зем-
но, получават за награда по-големи
способности да се наслаЖдават на
вечния Живот в небесата. Всички
Вярващи ще получат този Живот,
но не всички ще му се наслаЖдават
в една и съща степен.
10:31 После Господ ни предупреЖда-
ва, че „мнозина първи ще бъдат пос-
ледни, а последните първи". Не е дос-
татъчно само да започнеш като до-
бър християнин. ВаЖното е като ка-
къв ще стигнеш края. Ето какво пише
Айрънсайд по този въпрос:
„Не всички, които показват обеща-
ващо начало като верни и предани пос-
ледователи на Христос, ще продълйсат
до край да следват пътя на пълното
отричане от себе си в името на Хрис-
тос. Понякога онези, които ние мис-
лим за доста изостанали след нас и В
чиято преданост се съмняваме, се
оказват много по-истински и Верни
християни в часове на изпитание. "19
И.   Служителят за трети път
предсказва Своите страдания
(10:32-34)
10:32 Време е Вече Исус да отиде в
Ерусалим. За Господ Исус това пъту-
ване е пътуване към гетсиманските
мъки и страдания, към оскърбленията
и мъченията на кръста. Какви чувст-
ва моЖе да са ВълнуВали Исус В този
момент? Особено показателни за то-
ва са думите: „Исус Вървеше пред
тях." Тези думи говорят най-вече за
решителността на Исус да изпълни
БоЖията воля с пълното съзнание за
цената, която трябва да се заплати.
Те говорят и за Неговата самота:
Той е пред учениците Си и върви сам.
Говорят и за радостта Му - за дълбо-
ката и спокойна радост от това, че
върви по БоЖията воля; за радостта

226

Марко 10

от очакването на БоЖията слаба; за
радостта на Един МъЖ, Който е
тръгнал да освободи Своята невяста,
за да я грабне no-късно за Себе Си. За-
ради тази бъдеща радост Исус изтър-
пя мъките на кръста и презря срама.
Тази картина на Исус, Който върви
пред всички, ни кара още повече да се
удивляваме на нашия безстрашен Во-
дач, на Автора и Изпълнителя на на-
шата вяра, на нашия славен Учител,
на БоЖествения ни Принц. Ето какво
пише Ердман за този момент:
„Нека спрем за малко и погледаме
това лице и този образ, Този Божий
Син, Който върви непоколебимо напред
към кръста. И докато Го следваме, ние
Ще разберем, че започваме да се изпъл-
ваме с един нов вид героизъм. И дока-
то Го наблЬдаваме как отива добро-
волно на смърт за нас, ще усетим, че в
нас започва да се поражда един нов вид
лЬбов. И едновременно с това ние ня-
ма да спрем да се удивляваме на значе-
нието и тайната на тази смърт. "20
Хората, които следват Исус, са из-
плашени, защото знаят за твърдото
решение на религиозните водачи в
Ерусалим да Го убият.
10:33, 34 За трети път Исус подроб-
но разказва на Своите ученици за съ-
битията, които ще последват. Този
пророчески разказ ни показва, че Той е
нещо повече от човек.
1- „Ето, ние възлизаме за Ерусалим"
(11:1-13:37).      ■
2. „Човешкият Син ще бъде преда-
ден на главните свещеници и на
кншкниците" (14:1-2,43-53).
3-	„И   те,   като   Го   осъдят   на
смърт..." (14:55-56).
4-	„... ще Го предадат на езичници-
те" (15:1).

5.	,ДЦе Му се поругаят и ще Го зап-
лк)Ват, ще Го бият и ще Го уби-
ят" (15:2-38).
6.	„А след три дни ще възкръсне"
(16:1-11).

Й.  Величието означава слуЖение
(10:35-45)
10:35-37 Непосредствено след горчиво-
то предсказание за наближаващото
Разпятие, при Исус идват Яков и Йо-
ан с молба, която се оказва едновре-
менно благородна и ненавременна
- благородна поради Желанието им да
бъдат близо до Христос; и ненавре-
менна, защото сега не е моментът да
искат големи неща за себе си. Те вяр-
ват на думите на Исус за установява-
нето на царството и това е добре. Но
по-правилно щеше да бъде, ако те бяха
показали, че мислят за мъките, които
съвсем скоро щяха да Го постигнат.
10:38, 39 Исус ги пита дали те мо-
гат да пият от Неговата чаша, т. е.
дали могат да споделят Неговите
страдания и да се кръстят с Негово-
то кръщение, като умрат с Неговата
смърт. Те Му отговарят, че могат, и
Той се съгласява с тях. Яков и Йоан
наистина ще пострадат заради своя-
та вярност към Христос, както нау-
чаваме по-късно от Деяния на апосто-
лите 12:2, където четем, че единият
от двамата е станал мъченик.
10:40 После Исус обяснява, че мес-
тата в царството не се дават произ-
волно, а че трябва да се спечелят. Тук
е добре да се припомни, че влизането в
царството става по милост чрез вя-
ра, но че положението на всеки един
вътре в царството ще се определя от
неговата вярност към Христос.
10:41-44 Другите десет ученици ос-
тават много недоволни от това, че
Яков и Йоан се опитват да ги измес-
тят и да заемат no-първите места.
Но недоволството им издава само че
и те носят същия дух в себе си. Всичко
това дава възмоЖност на Господ да
им даде един добър и револкоционен
урок за величието. Невярващите счи-
тат за велики онези хора, които гос-
подстват, като упраЖняват една с
нищо незаслуЖена власт и като се

227

Марко 10, 11

дърЖат надменно u деспотично. Вели-
чието В царството на Христос се оп-
ределя от начина на слуЖение. Онзи,
който иска да стане пръв в царство-
то, трябВа пърВо да стане слуга на
Всички.
10:45 Най-Висшият пример за тоВа
е Самият ЧоВешки Син, защото Той
„не дойде да Му слуЖат, а да слуЖи, и
да даде Живота Си откуп за мнози-
на". Помислете само! Този, Който бе-
ше роден по един сВръхестестВен на-
чин, дойде, за да слуЖи на хората през
целия Си Живот, и умря за нас, като
отдаде Живота Си като изкупителна
Жертва.
Както споменахме Вече, 45 cm. е
клк>чоВият стих към цялото ЕВанге-
лие. Той предстаВляВа една теология В
миниаткора, едно изобраЖение на най-
Великия Живот, който светът някога
е познавал.
К.   Изцелението на слепия Вартимей
(10:46-52)
10:46 Сега действието се премества
от Перея В Юдея. Господ и учениците
Му пресичат река Йордан и идВат В
Ерихон. Там Той среща на пътя слепе-
ца Вартимей - един чоВек, който от-
чаяно се нуЖдае от помощ, съзнава
тази своя нуЖда и е твърдо решен да
се изцели.
10:47 Вартимей признава нашия Гос-
под за Давидов Син, като се обръща
към Него с думите „Сине Давидов".
Каква ирония! Докато целият израелс-
ки народ е сляп за присъствието на
Месията, един сляп кздеин се оказва
притеЖател на истинско духовно зре-
ние!
10:48-52 Настоятелните призиви за
милост на този слепец не остават без
отговор. Неговата точно формулира-
на молитва, с която той моли за зре-
ние, получава и един точно определен
отговор. Слепият изказва своята бла-
годарност, като става Верен ученик

на Исус и Го следва през целия Му път
до Ерусалим. Господ сигурно е изпитал
голяма радост В сърцето Си, когато е
срещнал такава Вяра 8 Ерихон, на път
за кръста. А Вартимей е направил
много добре, като е потърсил Господ
точно В този ден, тъй като Спасите-
лят е минал оттам само един-единст-
Вен път.
V.   СлуЖението на СлуЖителя
в Ерусалим (11 и 12 гл.)
А.   Триумфалното влизане в града
(11:1-11)
11:1-3 Оттук започва разказът за пос-
ледната седмица от земния Живот на
Господ Исус. На това място Той спи-
ра за малко на източния склон на Елео-
нския хълм, близо до Витфагия („къ-
ща на неузрелите смокини") и във Ви-
тания („къща на бедните, униЖените
и потиснатите").
Времето, когато Той трябва да се
представи открито пред 1одейския на-
род като техен Месия-Цар, е дошло.
Господ ще направи това В изпълнение
на предсказанието на Захария (9:9) и
ще се Възкачи на осле. И така, Исус из-
праща двама от Своите ученици да
отидат от Витания ВъВ Витфагия. С
пълна убеденост и съвършено знание
Той им казва да доведат едно осле, ко-
ето ще намерят там вързано. Ако ги
попита някой защо правят това, те
трябва да му каЖат: „На Господ
трябва." Всезнанието на Господ, кое-
то ВиЖдаме тук, е накарало някой да
изкаЖе следната мисъл: „ТоВа не е
Христос на модернизма, а на история-
та и небесното царство."
11:4-6 Всичко става така, както го е
предсказал Исус. Учениците намират
едно вързано осле навън, край главния
път на селото, и го отвързват. Кога-
то стоящите наоколо хора ги питат
защо правят това, те отговарят, че
то трябва на Исус, и хората ги оста-
вят да си вървят.

228

Марко 11,

11:7, 8 Въпреки че ослето никога не е
било обяздВано, то не прояВяВа ника-
къВ инат, а покорно носи Създателя
на гърба си до Ерусалим. Господ стига
до града, яздейки Върху килим от дрехи
и палмоВи клонки и под звуците на
одобрителните Възгласи на тълпата.
За един кратък миг народът се отна-
ся към Него като към Цар.
11:9, 10 ВикоВете на хората означа-
Ват няколко неща:
1.	„Осанна!", което първоначално е
означавало „Спаси ни, ние се мо-
лим!", но по-късно е приело значе-
ние на хвала. Вероятно хората са
искали да каЖат: „Спаси ни! Ние Те
молим да ни спасиш от нашите
римски потисници!"
2.	„Благословен, Който иде в Господ-
ното име!" Тези думи са едно приз-
нание на факта, че Исус е обещани-
ят Месия (Пс. 118:26).
3.	„Благословено градущето царство.
на баща ни Давида, [което иде в
Господното име]." Хората са си
мислели, че е дошло Времето за
Въздигането на царството, в кое-
то Исус ще заеме трона на Давид.
4.	„Осанна във висините!" Това мо-
Же да се тълкува или като призив
за хваление на Господа В най-Висо-
ките места на небесата, или като
призив към Самия Него да ги спаси
от най-високите места В небеса-
та.
11:11 Когато стига В Ерусалим,
Исус отиВа 6 храма, но не В светили-
щето, а в двора на храма. Както моЖе
да се предполага, този храм е БоЖият
дом, но Исус не се чувства като у до-
ма си в него, защото свещениците и
останалите хора отказват да Му да-
дат полагаемото Му се място. След
като разглеЖда всичко, Спасителят
се Връща обратно във Витания заед-
но с дванадесетте си ученици. Неделя
Вечер е.

Б.   Безплодната смокиня (11:12-14)
Това събитие е израз на отношението
на Спасителя към шумното посреща-
не, което Му устройват хората В
Ерусалим. За Него народът на Израел
е като безплодна смокиня - той по-
казва листенцата на формалното
признаване на Господа, но не показва
плодовете на истинското Му приема-
не. Хвалебственият Възглас „Осанна!"
скоро ще се преВърне В смразяващия
кръВта реВ „Разпни Го!".
На пръВ поглед е трудно да се разбе-
ре защо Исус осъЖда смокинята на из-
съхване заради липсата на плод по нея,
тъй като Словото изрично казва, че
сезонът не е за смокини. ИзглеЖда до-
ри, че Спасителят се дърЖи като една
неразумна и капризна личност. Ние
обаче знаем, че това не е така. ТогаВа
как моЖем да си обясним тоВа обсто-
ятелство?
В библейските земи смокините са
раЖдали най-напред едни малки ядливи
плодове, преди още да се появят лис-
тата. Те са били предвестници на нор-
малната реколта, която се е раЖдала
по времето за смокини, както е каза-
но тук. Липсата на ранни смокини на
дървото е признак за липсата и на
нормални плодове В бъдеще. Когато
Исус идва при израелския народ, Той
ВиЖда по него само „листа", които го-
ворят за едно формално признаване на
Бога - без никакви плодове; вшкда са-
мо едно обещание, в което няма ни-
какво изпълнение; едно признание без
истинско съдържание. Исус е гладен за
„плодове" от народа; но когато не
виЖда никакъв ранен плод, Той разби-
ра, че и по-късно няма да има плод от
него и затова проклина смокинята.
Така Той предизвестява на онези, кои-
то Го слушат, осъЖдението, което
ще сполети Израел в 70 г. сл. Хр.
Това събитие обаче не означава, че
Израел е осъден на Вечно безплодие.
Господ се отрича от израелския народ

229

Марко 11

само Временно. Когато Христос дойде
отноВо, за да ВластВа, израелският
народ ще се ноВороди и отноВо ще зае-
ме привилегированото си място пред
Бога.
ТоВа е единственият случай, когато
Исус проклина, Вместо да благославя;
разрушава Живот, Вместо да съграЖ-
да. Често някои хора използват това
събитие като аргумент, за да обви-
нят Исус, но ние смятаме, че всички
спорове от този род са напразни. На-
шият Създател има Своето суверенно
право да Вземе решение за унищоЖава-
не на един неЖив обект, за да ни даде
ВаЖен духоВен урок и по този начин да
спаси хората от Вечно осъЖдение.
И макар че основното значение на'
това събитие е свързано със съдбата
на израелския народ, то моЖе да се
отнесе и към Всички хора, които „мно-
го приказват, а нищо не вършат".
В.   СлуЖителят очиства храма
(11:15-19)
11:15,16 В началото на СВоето общес-
твено слуЖение Исус изгонва търгов-
ците от храма (Йоан 2:13-22). Сега,
към края на слуЖението Си, Той отно-
Во отива В двора на храма и изгонВа
всички, които вършат незаконна тър-
говия със свещени неща, като дори
спира пренасянето на обикновени съ-
дове през храма.
11:17 Използвайки цитати от Исая
u Еремия, Исус заклеймява светотат-
ството, високомерието и търгашест-
вото. Бог е казал, че храмът трябва
да бъде молитвен дом за всички наро-
ди (Ис. 56:7), а не само за израелския
народ. Оказва се обаче, че този народ
е превърнал храма В религиозно тър-
Жище, ВъВ Вертеп на мошеници и раз-
бойници (Ер. 7:11).
11:18 КниЖниците и глаВните сВе-
щеници се чувстват дълбоко засегна-
ти от обвиненията на Христос. Те са
готови да Го погубят, но не могат да
направят тоВа открито, защото на-

родът все още се отнася към Него с
еолямо страхопочитание.
11:19 Вечерта, както обикновено...
Исус напуска храма и излиза вън от
града. Времето на глагола в оригинал-
ния текст предполага обичайно дейст-
вие. Вероятно Исус прави това от съ-
обраЖения за безопасност, но не защо-
то се страхува за Себе Си, а защото
знае, че трябВа да запази „Своите ов-
це", т. е. учениците Си (Йоан 17:6-
19). Освен тоВа би било нелепо да се
предаде на Враговете Си, преди да е
дошло определеното за тоВа време.
Г.   Поуката от случката
с безплодната смокиня (11:20-26)
11:20-23 На сутринта учениците ми-
нават покрай смокинята на път за
Ерусалим. Цялото дърво е изсъхнало
заедно с корените. Когато Петър
споменава за това на Господа, Той му
отговаря просто: „Имайте вяра в Бо-
га." Но какво общо има меЖду тези
думи и случая със смокинята? Следва-
щите стихове ни показват, че с тези
думи Исус иска да насърчи учениците
Си да използват вярата като средст-
во за премахване на трудностите.
Ако учениците имат вяра в Бога, те
могат да разрешат проблема на безп-
лодието и да отстраняват труднос-
ти, големи като планина.
Тези стихове не ни дават право да
се молим да получим свръхестествени
способности, които да употребяваме
за собственото си удобство или по-го-
лямо признание. Всяко едно действие
на Вяра трябВа да се подчинява на ня-
кое БоЖие обещание. Ако ние знаем, че
премахването на някоя трудност е по
БоЖията воля, моЖем да се молим с
пълна увереност, че тя ще бъде пре-
махната. Всъщност, ние имаме право
да се молим за Всичко, стига да сме си-
гурни, че молитвата ни отговаря на
БоЖията воля, която ни се открива
чрез Библията или чрез Вътрешното
свидетелстване на Духа.

230

Марко 11,12

11:24 Когато наистина ЖиВеем заед-
но с Господа и се молим, Водени от
Духа, моЖем да бъдем уверени, че мо-
литВата ни ще има отговор дори пре-
ди още да е дошъл.
11:25, 26 Но за да получим отговор
на молитвата си, трябВа да знаем, че
съществува едно осноВно изискване и
то е притеЖаването на опростите-
лен дух. Ако ние се отнасяме към дру-
гите хора грубо и отмъстително, не
моЖем да очакваме, че Бог ще чуе и
ще отговори на молитвата ни. Преди
да бъдем простени, трябва да прос-
тим. Тук не става дума за Юридичес-
кото опрощение на греховете В мо-
мента на поВярването, а за оказВане
на милост чрез Вяра. ТоВа е въпрос на
отношения меЖду Бог-Отец и Негови-
те деца. Когато един християнин е
обзет от дух на отмъщение, той
трябВа да бъде сигурен, че това пре-
късва общението му с неговия Отец 6
небесата и спира потока от благосло-
вения.
Д.  Властта на СлуЖителя
е поставена под съмнение
(11:27-33)
11:27, 28 Веднага щом Исус навлиза В
пределите на храма, религиозните во-
дачи Го заговарят и изразяват съмне-
ние в Неговата власт, като Му зада-
ват два въпроса: (1) „С каква власт
правиш Всичко това?"; и (2) „Кой Ти
е дал тая власт да правиш това?"
(„Това" означава изчистването на хра-
ма, проклинането на смокинята и
триумфалното Влизане на Исус в Еру-
салим.) Религиозните водачи се надя-
ват да успеят да уличат Господ В грях
независимо от Неговия отговор. Ако
Исус отговори, че има тази Власт ка-
то БоЖий Син, те ще Го обвинят в
богохулство. Ако пък каЖе, че власт-
та Му е дадена от човеците, ще се
опитат да Го злепоставят. Ако заяви,
че е получил тази власт от Бога, ще
оспорят тоВа твърдение. Те считат

себе си за единствените хора, посоче-
ни от Бога за религиозни Водачи на из-
раелския народ.
11:29-32 Исус от СВоя страна отго-
Варя също с Въпрос. От кого е получил
Властта си Йоан Кръстител? От не-
бето ли, или отнякъде другаде? (Под
„Йоанобото кръщение" тук трябва
да се разбира цялото му слуЖение.) На
този въпрос религиозните водачи не
могат да отговорят, без да се обър-
кат. Ако ЙоаноВото слуЖение е било
дадено от Бога, те също е трябвало
да се подчинят на неговия призив за
покаяние. А ако принизят слуЖението
на Йоан, има опасност да предизвикат
гнева на хората от народа, които все
още смятат Йоан за БоЖий гоВори-
тел.
11:33 Най-накрая те решават да се
откаЖат от отговор, като казват,
че не знаят. Господ също отказва да
им обясни откъде идва Неговата
Власт. След като тези водачи отказ-
ват да признаят пълномощията на
вестителя, едва ли ще поЖелаят да
признаят още no-висшите пълномо-
щия на Самия Цар!
Е.   Притчата за злите земеделци
на лозето (12:1-12)
12:1 Господ Исус не е приклктил още
разговора Си с кздейските властници
независимо от отказа Му да отговори
на техните въпроси. Сега Той изрича
под формата на притчи едно остро
обвинение срещу тях заради това, че
са отхвърлили БоЖия Син. Човекът,
който е насадил лозето, е Самият
Бог. Лозето е символ на привилегиро-
ваното полоЖение на Израел по това
Време. Плетът е символ на МойсееВия
закон, който разделя Израел от езич-
ниците и го запазва като народ, специ-
ално отделен за Бога. Земеделците са
религиозните Водачи, т. е. фарисеите,
книЖниците и старейшините.
12:2-5 Няколко пъти последовател-
но Бог изпраща СВоите слуЖители,

231

Марко 12

пророците, при народа на Израел, за
да търсят приятелство, сВятост и
послушание към Бога. Но народът пос-
реща пророците с гонения, а някои от
тях - със смърт.
12:6-8 Най-накрая Бог изпраща Своя
възлк)бен Син. Него те сигурно ще по-
четат. Но това не става. Срещу Сина
Му е скроен заговор, който завършва с
Неговото убиване. Така Господ пред-
сказва СВоята Собствена смърт и ра-
зобличава виновниците за нея.
12:9 Какво ще направи Бог с тези
зли земеделци? Те ще бъдат унищоже-
ни и привилегированата им слуЖба ще
се даде на други. Под „други" тук мо-
Же да- се разбират или езичниците, или
онези от израилтяните, които ще се
покаят в последните дни.
12:10, 11 Всичко това стаВа, за да се
изпълнят предсказанията от СЗ. Нап-
ример 6 Псалм 118:22, 23 е предсказа-
но, че Месията ще бъде изхвърлен от
плановете на к>дейските водачи. В
техните планове няма да се намери
място за този Камък. Но след смърт-
та Си Месията ще бъде възкресен от
мъртвите и ще заеме първенствува-
що място по БоЖията воля. Той ще
стане главният крайъгълен камък в
БоЖията къща.
12:12 Юдейските водачи много доб-
ре разбират какво иска да им каЖе
Господ. Те знаят, че в Псалм 118 се го-
вори за Месията, и разбират, че В то-
зи момент Господ Исус говори за Себе
Си и за тях. И така, те правят всичко
възмоЖно да Го впримчат в своите
мреЖи, но времето за това още не е
дошло. В този момент народът все
още стои на страната на Исус. Зато-
ва религиозните водачи решават да Го
оставят на свобода.
Ж. „Отдавайте Кесаревото
на Кесаря и БоЖието, на Бога"
(12:13-17)
12 гл. разказва за нападките, които
Господ получава от страна на фарисе-

ите и иродианите и от садукеите. То-
ва е една глава, която е пълна с Въпро-
си (вЖ. 9, 10, 14, 15, 16, 23, 24, 26, 28, 35
и 37 cm.).
12:13, 14 фарисеите и иродианите,
открай време Жестоки противници,
сега са се сък>зили В едно, обединени
от общата си омраза към Спасителя,
и правят отчаяни опити да Го предиз-
викат да каЖе нещо, което да използ-
ват като обвинение срещу Него. Сега
те Го питат дали е законно да пла-
щат данъци на римското правителс-
тво.
Едва ли има togeu, които да харес-
ват римското владичество, фарисеи-
те изпитват особено силна омраза
към римляните, докато иродианите
проявяват някаква търпимост. Ако
Исус се изкаЖе открито в подкрепа на
плащането на данъци на Цезар, ще
предизвика отдръпване на мнозина от
logeume. Ако се изкаЖе против Цезар,
ще бъде изправен да отговаря пред
римските Власти, след това аресту-
ван и осъден като изменник.
12:15, 16 Исус иска да Му донесат
един пеняз. (Явно Той Самият не при-
теЖава такъв.) На монетата е изпи-
сан образът на Тиберий Цезар, за да
напомня на logeume, че me са един по-
робен и подчинен народ. Но защо този
народ е в това полоЖение? Защото не
вярва и е затънал до гуша в грехове.
Фактът, че монетите им носят обра-
за на един езичник диктатор, трябва
да им послуЖи като повод за смирение.
За съЖаление обаче те не го приемат
по този начин.
12:17 Исус в отговор им казва: „От-
давайте Кесаревото на Кесаря и Бо-
Жието - на Бога." Те грешат не защо-
то отдават КесареВото на Кесаря, а
защото не отдават БоЖието на Бога.
Макар и доста неохотно, те си пла-
щат данъците на римляните, но пре-
небрегват изцяло изискванията на Бо-
га към техния Живот. Монетата носи
Кесаревия образ и следователно при-

232

Марко 12

надлежи на Кесаря. Човекът носи Бо-
жия образ, тъй като Бог е създал чо-
века по Своя образ (Бит. 1:26, 27), и
следователно принадлежи на Бога.
Вярващият трябва да се подчинява
и да подкрепя правителството на
страната, в която живее. Той не биВа
да злослови по адрес на своите управ-
ници нито да работи за сваляне на уп-
равлението. ТрябВа да си плаща данъ-
ците и да се моли за управниците на
страната. Ако обаче бъде принуден да
извърши нещо, което ще накърни вер-
ността му към no-висшата власт на
Христос, трябва да откаже да го нап-
рави и да предпочете да понесе наказа-
ние. На първо място трябва да се из-
пълняват Божиите изисквания, като
тоВа Винаги трябВа да се постига със
средствата на доброто християнско
свидетелство.
3.   Садукеите и тяхната гатанка
за Възкресението (12:18-27)
12:18 Садукеите са хората, които по
онова Време поддържат либералното
или рационалистично мислене. Като
такива те се отнасят абсолкнпно по-
дигравателно към идеята за Възкресе-
нието на тялото. И ето че сега тези
хора идват при Господ с една абсурдна
история, с която се опитват да се
надсмеят над цялата тази идея.
12:19 В началото садукеите припом-
нят на Исус специалните клаузи в
Мойсеевия закон, които уреждат по-
ложението на вдовиците в Израел. С
Цел запазване на семейното име и соб-
ственост законът постановява в слу-
чай на смърт на съпруг, който не е
създал деца, неговият брат да се оже-
ни за вдовицата (Второзак. 25:5-10).
12:20-23 Историята на садукеите
предлага един фантастичен случай,
според който една жена се омъжва
последователно за седем братя, дока-
то накрая умира и самата тя. А ето
и самия въпрос: „Във възкресението
на кого от тях ще бъде Жена?"

12:24 Оказва се обаче, че те само се
мислят за хитри. Спасителят изобли-
чава тяхното абсолк>тно невежество
както по отношение на Свещените
Писания, които проповядват възкре-
сението, така и по отношение на Бо-
Жията сила, която може да Възкреся-
ва от мъртвите.
12:25 Защото най-напред те трябва
да знаят, че брачните взаимоотноше-
ния не продължават на небето. Там
вярващите ще се разпознават едни
други и няма да загубят отличителни-
те си белези на мъже и жени, но нито
ще се Женят, нито ще се омъЖват. В
това отношение те ще приличат на
ангелите в небето.
12:26, 27 После Господ припомня на
садукеите примера с горящия храст и
Мойсей (Изх. 3:6) (тъй като садукеи-
те ценят Мойсеевите книги повече
от всички други Старозаветни книги).
Там Бог говори за Себе Си като за
„Бог Авраамов, Бог Исааков u Бог
Яковов". Спасителят използва този
текст, за да покаже, че Бог е Бог на
Живите, а не на мъртвите.
Но как е възможно това? Нали кога-
то Бог се явява на Мойсей, Авраам,
Исаак u Яков са били вече мъртви?
Техните тела са лежали в пещерата
Махпелах в Хеврон. Как тогава Бог
може да бъде Бог на живите?
Бихме могли да предложим следното
обяснение:
1.	Бог е дал обещания на патриарси-
те за земята и за Месията.
2.	Тези обещания не са били изпълне-
ни, докато те са били още живи.
3.	Когато Бог е говорил на Мойсей
от горящия храст, телата на пат-
риарсите са лежали Вече в гробове-
те.
4.	Въпреки това Бог говори на Мой-,
сей за Себе Си като за Бог на живи-
те.
5.	Той трябва да изпълни Своите обе-
щания към Авраам, Исаак и Яков.
1.	
233

Марко 12

6.   Следователно Възкресението се
яВяВа като нещо абсолк>тно необ-
ходимо според тоВа, което ние зна-
ем за характера на Бога.
И така, Господ се разделя със саду-
кеите с думите: „Вие много се заб-
луЖдаВате."
И.  Великото поръчение (12:28-34)
12:28 Един от книЖниците, Впечат-
лен от изкусния начин, по който Исус
се спраВя със сбоите критици, се обръ-
ща към Него и Го пита коя е най-ваЖ-
ната заповед. ТоВа е един честен Въп-
рос и, В известен смисъл, основният
Въпрос на човешкия Живот. Всъщност
този човек иска да разбере каква е
главната цел на човешкото същест-
вование, обобщена в едно изречение.
12:29 В началото Господ цитира ед-
но възклицание от Второзаконие 6:4:
„Слушай, Израилк); ГОСПОД, наши-
ят Бог, е един ГОСПОД."
12:30 След тоВа Той обобщава 6 ед-
но изречение какво трябва да бъде от-
ношението на човека към Бога: „И да
възлк>биш Господа, твоя Бог, с цяло-
то си сърце, с цялата си душа, с всич-
кия си ум и с всичката си сила." Бог
трябва да заема най-първото място в
Живота на чоВека. Човек не трябва да
позволи на никоя друга лк>бов да съпер-
ничи на лкзбовта към Бога.
12:31 Останалата половина на Де-
сетте БоЖи заповеди ни учи да обича-
ме блиЖния си както себе си. И така,
ние трябва да обичаме Бога повече от
себе си, а блиЖния си - както себе си.
Животът, който действително има
смисъл, е онзи Живот, който е насочен
първо към Бога, а след тоВа към дру-
гите. Тук Въобще не стаВа дума за ма-
териални неща. Само Бог е ВаЖен, а
така също и другите хора.
12:32, 33 КниЖникът с готовност
се съгласява с думите на Исус, като
заявява с похвална яснота, че лк>бов-
та към Бога и към блиЖния е много
по-ваЖна от Всякакви други ритуали.

Той разбира, че хората могат да из-
ВършВат религиозни церемонии и да
демонстрират пред Всички своята на-
боЖност, без да притеЖават святост
Вътре В себе си. Освен тоВа той приз-
нава, че Бог се интересува от това,
което представлява най-Вече вътреш-
ният чоВек, а не само външният.
12:34 Когато чува това забелеЖи-
телно изказване, Исус казва на книЖ-
ника, че той не е далеч от БоЖието
царство. Истинските поданици на
царството не се опитват да излъЖат
Бог, своите приятели или себе си с
външна религиозна изява. Те съзнават,
че Бог ВиЖда онова, което има В тех-
ните сърца, и отиват при Него, за да
бъдат очистени от греха и да получат
сила да Живеят така, както е угодно
на Бога.
След този случай никой не посмява
да се опита да уличи Господ Исус в
грях, поставяйки Му провокационни
въпроси.
Й.  Давидовият Син е Давидовият
Господ (12:35-37)
КниЖниците казват, че Месията ще
произлезе по кръвна линия от Давид.
Макар и да е вярно, това не е цялата
истина. Затова Исус се обръща към
хората, които са събрани около Него В
двора на храма, и им задава един въп-
рос. В Псалм 110:1 Давид говори за ид-
Ващия Месия като за сВой Господ.
КакВо означава това? Как е възмоЖно
Месията да бъде едновременно и Син,
и Господ на Давид? За нас отговорът
на този Въпрос е ясен. Месията ще бъ-
де едновременно и Човек, и Бог. Като
Син на Давид Той ще бъде Човек, но
като Господ на Давид Той ще бъде
Бог.
Обикновените хора слушат Исус с
удоволствие. Те явно Желаят да прие-
мат този факт, макар и да не го раз-
бират напълно. Но за фарисеите и
книЖниците не се казва нищо. Те зло-
кобно мълчат.

234

Марко 12

К.  Пазете се от книЖниците
(12:38-40)
12:38, 39 КниЖниците били хора, кои-
то особено много дърЖали на Външна-
та изява на своята религиозност. Те
обичали да ходят облечени 6 дълги ро-
би, които ги отличавали от народни-
те маси и им придавали лицемерно на-
боЖен Вид. Били особено поласкани, ко-
гато хората се обръщали към тях с
Високопарни титли на обществени
места. Това ги възвеличавало в собст-
вените им очи! В синагогите те тър-
сели най-почетните места (като че
ли физическото полоЖение има нещо
общо със светостта)! Искали да из-
пъкнат не само В религиозно, но и в со-
циално отношение. На празненства-
та гледали да седнат на най-предни-
те столове.
12:40 В гърдите си обаче те криели
алчни и неискрени сърца. Лишавали
вдовиците от имота им и средствата
им за препитание, за да обогатят с
тях самите себе си, като казвали, че
парите са за Господ! Произнасяли дъл-
ги молитви, изпълнени с високомерие и
суета - молитви, които се състояли
само от думи. Накратко, това били
хора, които обичали изклЬчителност-
fna (носели дълги дрехи), известност-
та (обичали почетните места), мате-
риалните богатства (ограбвали къщи-
те на Вдовиците) и фалшивата набож-
ност (произнасяли дълги молитви за
показ).
Л.  Дбете лепти на вдовицата
(12:41-44)
С цел още по-силно да подчертае алч-
ността на книЖниците, веднага след
тези стихове Марко разказва случая с
двете лепти на вдовицата, в който се
говори за една истинска набоЖност.
Докато книЖниците са способни да
погълнат цялата й къща, вдовицата
моЖе да даде на Господа всичко, кое-
то има. Случката отново показва

всезнанието на Господ Исус. Наблюда-
вайки как богатите подаряват огром-
ни суми за съкровищницата на храма,
Той знае, че тези суми не представля-
ват никаква Жертва за тях, защото
те дават от своето изобилие. И по-
неЖе знае, че двете лепти на вдовица-
та представляват целият й имот,
Исус съобщава на народа, че тя е дала
повече от всички останали, взети за-
едно. Числената стойност на дадено-
то от вдовицата е много малка, но
Господ оценява истинската стойност
на това, което даваме, по мотивите,
заради които даваме; по средствата, с
които разполагаме; и по онова, което
оставяме за себе си. ТоВа е голямо на-
сърчение за Всички, които са бедни В
материално отношение, но богати В
Желанието си да даВат за Него.
Ако някой ни попита дали одобрява-
ме постъпката на вдовицата и дали
сме съгласни с присъдата на Исус, ние
веднага ще отговорим полоЖително,
но колко трудно ще се решим да пов-
торим нейния пример! Ако ние наис-
тина вярвахме в това, в което казва-
ме, че вярваме, щяхме да направим
точно като вдовицата; защото ней-
ният дар изразява твърдата й убеде-
ност, че всичко принадлеЖи на Госпо-
да, че Той заслуЖава всичко и че тряб-
ва да притеЖава всичко. Много от
днешните християни са готови да я
разкритикуват заради това, че не се е
погриЖила за своето бъдеще. Някои
от тях биха казали, че й липсват бла-
горазумие и предвидливост. Но Живо-
тът на Вярата означаВа точно това
- да бъдеш способен да отдадеш всич-
ко за БоЖието дело в този Живот и да
се уповаваш само на Него за бъдещия
си Живот. Не забравяйте, че Бог ни
обеща да се погриЖи да осигури нуЖди-
те на онези, които първо търсят Бо-
Жието царство и Неговата правда
(Мат. 6:33)!
МоЖе би всичко това ви изглеЖда
прекалено радикално или реВолкщион-

235

Марко 12, 13

но? Да, то наистина е такоВа. И ако
не сте осъзнали тоВа, Вие сте пропус-
нали да разберете основния смисъл на
Христовото служение.
VI. Беседата на СлуЖителя
на Елеонския хълм (13 гл.)
А.   Исус предрича разрушението
на храма (13:1,2)
13:1 Когато Исус излиза от храма за
последен път преди смъртта Си, един
от учениците Му се опитва да пре-
дизвика у Него възторжени чувства
по отношение на храма и заобикаляща-
та го архитектура, като насочва вни-
манието Му към тях. Учениците за-
почват да се възхищават на майстор-
ството на строителите, показано
при обработването на тези огромни
камъни.
13:2 Вместо с Възторжени чувства
Спасителят отгоВаря със странните
думи, че Всичко тоВа скоро ще се раз-
руши. Той знае, че от тези здания ня-
ма да остане камък Върху камък след
нападението над Ерусалим от римски-
те легиони през 70 г. от н.« е. ТогаВа
защо трябва учениците Му да се зани-
мават с неща, които са само отмина-
ващи сенки?
Б. Началото на мъките (13:3-8)
В беседата Си на Блеонския хълм Гос-
под насочва вниманието на учениците
към много по-Важни събития. Някои
от тези предсказания Вероятно опис-
ват-разрушението на Ерусалим през
70 г. сл. Хр., но повечето от тях зад-
минават тази дата и засягат Време-
то на Голямата скръб и времето на
пришествието на Христос в сила и
слава. КлкочоВите думи В беседата,
които Важат, за Вярващите от всички
диспенсации, са следните: (1) „внима-
вайте" (23, 33 cm.); (2) „недейте се сму-
щава" (7 cm.); (3) „устоявайте" (13
cm.); (4) „молете се" (8, 33 cm.); (5)
„бдете" (35, 37 cm.).

13:3, 4 Беседата започва след един
Въпрос на Петър, ЯкоВ, Йоан и Анд-
рей, които питат кога ще бъде разру-
шен храмът и какъв ще бъде знакът,
че Всичко това предстои да се изпъл-
ни. В отговора Си Исус говори за раз-
рушението на един по-късен храм, кое-
то ще стане по време на Голямата
скръб, преди Неговото Второ пришес-
твие.
13:5, 6 На пърВо място, те трябВа
да се пазят да не бъдат излъгани от
някого, който се представя за Месия,
тъй като ще се появят много лъже-
христи. Това се Вижда ясно в появява-
нето на толкова много култове, всеки
от които си има сВой собствен Ан-
тихрист.
13:7, 8 На второ място, ще има бой-
ни и слухове за войни, но те не трябва
да се приемат като признаци за края
на времената: през целия този межди-
нен период ще има междунационални
борби. ОсВен тоВа ще има големи при-
родни бедстВия - земетресения, глад
и страдания. Но Всичко тоВа ще бъде
само началото на Скръбта, само въве-
дението към един период на неописуе-
ми страдания.
В.   Преследването на учениците
(13:9-13)
13:9 На трето място, Господ предс-
казва време за лично изпитание на те-
зи, които трябва да докажат своята
вярност в свидетелстването си за
Христос, когато бъдат изправени
пред религиозни и граждански съдили-
ща.
И макар че това се отнася за всички
вярващи от всички периоди на христи-
янството, изглежда, че то засяга най-
вече 144 000-те Вярващи от еврейския
народ, които ще отнесат благата
вест за царството до всички народи
на земята, преди да дойде Христос, за
да царува.
13:10 Думите от 13 cm. не трябва
да се разбират в смисъл, че е задължи-

236

Марко 13

телно благовестието да се проповяд-
ва на всички народи преди Грабването
на църквата. То трябва да се разглася-
ва по целия сВят и Вероятно ще се раз-
гласяВа по целия сВят, но това не оз-
начава, че непременно трябва да бъде
изпълнено, тъй като Библията не каз-
Ва такоВа нещо. Няма пророчество,
което непременно трябВа да бъде из-
пълнено, преди Христос да дойде и да
грабне СВоите сВетии: Той моЖе да
дойде Всеки момент!
13:11 Господ обещава на Вярващите,
които ще бъдат преследвани заради
Него, че ще получат небесна помощ
при своята защита. Те не трябВа
предварително да мислят какво ще го-
ворят, за да се защитят (моЖе и да
нямат Време за това), но Светият
Дух ще им даде точните думи, които
да каЖат. ТоВа обещание не трябва да
се използва като оправдание да не се
подготвяме за нашите проповеди и
евангелски послания предварително,
защото то е една гаранция за свръхес-
тествена помощ В критични Времена.
ТоВа е обещание, което се даВа на мъ-
чениците, а не на проповедниците!
13:12, 13 Друга характерна черта на
Времето на годините на Скръбта ще
бъде широкоразпространеното преда-
телство по отношение на всички, кои-
то останат верни на Спасителя. Са-
мите членове на семейството ще до-
носничат срещу вярващите в тяхно-
то семейство. Светът ще бъде залят
от огромна вълна от антихристиянс-
ки чуВстВа. Ще е необходима голяма
смелост да останеш Верен на Господ
Исус, „но който устои докрай, той
Ще бъде спасен". ТоВа не означаВа, че
тези, които устоят, ще получат спа-
сение за Вечен ЖиВот, защото това е
едно лъЖливо благовестие. То също
така не означава, че верните христия-
ни ще бъдат пощадени от физическа
смърт по време на годините на Скръб-
та, защото на други места четем, че
мнозина ще подпечатат своето свиде-

телство с кръвта си. Вероятно тези
думи искат да каЖат, че онези, които
устоят докрай, ще се проявят като
истински вярващи, т. е. че това ще
покаЖе кои хора наистина са спасени.
Г.   Времето на Голямата скръб
(13:14-23)
13:14-18 14 cm. отбелязва средата на
периода на Скръбта, когато започва
времето на Голямата скръб. Ние раз-
бираме това, когато сравним този
текст с Даниил 9:27. ТогаВа 6 храма в
Ерусалим ще бъде издигнат огромен
отвратителен идол. Хората ще бъ-
дат принуЖдавани насила да му се пок-
ланят, в противен случай ще бъдат
убити. Разбира се, истинските хрис-
тияни ще откаЖат да му се поклонят.
Издигането на този идолопоклонни-
чески образ ще сигнализира началото
на големи гонения. Онези, които че-
тат и вярват на Библията, ще позна-
ят, че е дошъл моментът да се бяга
от Юдея. Няма да има време да се
вземат и най-необходимите вещи. В
особено теЖко полоЖение ще бъдат
бременните Жени и майките кърмач-
ки. ПолоЖението ще бъде още по-
теЖко, ако всичко това се случи през
зимата.
13:19 Скръбта, която хората ще
преЖивеят в това време, ще бъде по-
теЖка от всичко, преЖивяно в мина-
лото или което ще се преЖивее в бъ-
дещето. Това ще бъде времето на Го-
лямата скръб. Тук Господ Исус не го-
вори за обичайните страдания, които
съпровоЖдат вярващите от всички
времена, а за уникални по своята сила
страдания.
ЗабелеЖете, че Времето на Голяма-
та скръб засяга най-вече еврейския на-
род. Тук се говори за храма (14 cm., cp.
Мат. 24:15) и за Юдея (14 cm.). ТоВа е
Времето на утеснението на ЯкоВ (Ер.
30:7). Тук никъде не се гоВори за църк-
Вата. Тя ще бъде грабната и занесена

237

Марко 13

на небето преди да дойде Господният
ден (1 Сол. 4:13-18; ср. 1 Сол. 5:1-3).
13:20 В тези дни Върху сВета ще се
излеят чашите на БоЖия гняВ. ТоВа
ще бъде Време на бедствия, хаос и кръ-
вопролития. Всъщност кланетата ще
имат такива уЖасни размери, че Бог
по свръхестествен начин ще намали
продължителността на деня, иначе
никой няма да оцелее.
13:21, 22 През Времето на Голямата
скръб ще се пояВят отноВо много лъ-
Жемесии. Хората ще бъдат толкова
отчаяни, че ще бъдат готови да прие-
мат Всеки, който им обещае сигур-
ност. Но Вярващите ще знаят, че
Христос няма да се пояВи тихо и без
предизвестие. ДаЖе когато тези лъ-
Жехристи започнат за показват свръ-
хестествени чудеса (което наистина
ще стане), избраните няма да бъдат
излъгани. Те ще разберат, че тези чу-
деса ще бъдат вдъхновени от Сатана.
Не всички чудеса са от Бога. Те де-
монстрират наличието на свръхчо-
Вешки способности, които не могат
да се обяснят с познатите ни природ-
ни закони, но могат да бъдат и дело
на Сатана, неговите ангели или демо-
ните. Беззаконният, който ще се яви,
ще притеЖаба сатанинска Власт за из-
пълнението на сВоите чудеса (2 Сол.
2:9).
13:23 ЗатоВа Вярващите трябва да
внимават и да бъдат предупредени.
Д. Второто пришествие (13:24-27)
13:24, 25 След тази Скръб ще има го-
леми катаклизми в небето. Земята ще
бъде обгърната от тъмнина и през де-
ня, и през нощта. Звездите ще пад-
нат от небето и небесните сили (си-
ялите, които карат небесните тела да
се двиЖат по точно определени орби-
ти) ще се разклатят.
13:26, 27 И тогаВа поразеният от
уЖас свят ще види Човешкия Син да
иде на земята, но не като скромен На-
зарянин, а като славен Завоевател.

Той ще дойде на облаците, заобиколен
от безброй ангелски същества и све-
тии В прославените им тела. Гледка-
та ще поразява със своята сила и осле-
пително величие. Господ ще изпрати
Своите ангели, за да съберат Негови-
те избрани, т. е. Всички ония, които
са Го признали като Господ и Спаси-
тел през Времето на Скръбта. Те ще
дойдат от всички краища на земята
- от Китай до Колумбия , - за да се
наслаЖдават на благословенията на
Неговото прекрасно хилядогодишно
господство на земята. По същото
това Време обаче враговете Му ще
бъдат унищоЖени.
Е.   Притчата за смокинята
(13:28-31)
13:28 Смокинята е символ (или обоб-
щителен образ) на израелския народ.
Тук Исус ни учи, че преди Неговото
Второ пришествие смокиновото дър-
во ще се разлисти. През 1948 г. беше
образувана независимата дърЖава Из-
раел. Днес тази дърЖава упраЖнява
такова огромно влияние в света, как-
вото въобще не съответства на ней-
ните размери. МоЖе да се каЖе, че В
момента Израел „разбива листа".
Плодове все още няма и няма и да има
преди връщането на Месията, когато
Той ще бъде посрещнат от народ, кой-
то Желае, да Го приеме.
13:29 Образуването и развитието
на израелската дърЖава е признак на
това, че Царят21 е „близо при врата-
та". Ако Неговото идване за устано-
вяване на царството Му е толкова
близко, то идването Му за ГрабВане-
то на църквата е още по-близко!
13:30 Много хора разбират 30 cm. ка-
то обещание за това, че всички обе-
щания в тази глава ще се сбъднат в
Живота на поколението на Исус Хрис-
тос. Но това не моЖе да е вярно, тъй
kanio много от събитията, и особено
тези, за които се говори от 24 до 29
cm., просто не са се сбъднали тогава.

238

Марко 13

Други хора мислят, че тук става дума
за поколението, което ще Живее по
Времето на „разлистването на смоки-
нята", т. е. за онези хора от новообра-
зуваната през 1948-а израелска дърЖа-
Ва, които ще са Живи да Видят Второ-
то пришествие. Има и едно трето
мнение, което се поддърЖа и от авто-
ра на тази книга, според което „това
поколение" има значение на определен
Вид хора от кздейския народ, които се
отнасят с неверие към Месията и Го
отхвърлят. Историята свидетелст-
ва, че „това поколение" все още не е
преминало. Израелският народ не само
се е запазил като нация, но е затънал
още повече В своята враЖдебност към
Господ Исус. Исус предсказва, че изра-
елският народ и това негово отноше-
ние към Господ ще останат да същес-
твуват до Второто Му пришествие.
13:31 Нашият Господ подчертава,
че сбъдВането на Всяко едно от Него-
вите пророчества е абсолк»тно сигур-
но. Небето и звездите ще преминат,
земята ще изчезне... но Всяка дума, из-
речена от Него, ще се сбъдне.
Ж. Денят и часът, които не знаем
(13:32-37)
13:32 Исус казва, че „за оня ден и час
никой не знае, нито ангелите на небе-
сата, нито Синът, а само Отец".
Много от читателите знаят, че този
стих се използва от някои хора, за да
докаЖат, че Исус не е нищо повече от
човек с ограничени познания като
Всички нас. Някои искрени, но заблуде-
ни християни също го използват, за да
покаЖат, че когато Исус е дошъл на
земята, Той е бил лишен от всички
атрибути на божествеността.
Нито едно от тези дВе тълкувания
не е вярно. Исус е бил, и е както Бог,
така и Човек. Той е притеЖавал всич-
ки атрибути на божествеността и
Всички характеристики на съвършения
Човек. Вярно е, че НегоВата боЖест-
Веност е била забулена В едно тяло от

плът, но тя е присъствала в Него не-
зависимо от това. Не е имало такова
време, когато Той да не е бил изцяло
Бог.
Как тогава Исус не знае Времето на
Своето Второ пришествие? Ние смя-
таме, че клк>чът към отговора на то-
зи Въпрос се намира в Йоан 15:15:
„...слугата не знае що върши Господа-
рят Му...". Като на съвършен Слуга на
Господ Исус не Му е дадено да знае
времето на Своето пришествие. Ка-
то Бог Той, разбира, се го знае, но ка-
то Слуга на Него не Му е дадено да го
знае с цел да го оповестява на други-
те. ДЖеймс Брукс обяснява това по
следния начин:
„Това са думи, които не отричат бо-
ЖестВеното Всезнание на нашия Гос-
под, но просто показват, че според
плана за човешкото изкупление не е за
Него да знае годините или Времената,
„които Отец е полоЖил В Собствена-
та Си власт" (Деяния 1:7). Исус знае,
че ще дойде отново и често говори за
Своето Второ пришествие, но В Него-
вите задълЖения като Син не влиза
това да определя времето на Своето
пришествие - следователно Той моЖе
да го остави като нещо, което Негови-
те последователи постоянно да чакат
и да Желаят. "22
13:33-37 Главата завършва с един
призив за бдителност и непрекъсната
молитва от страна на християните
ВъВ Връзка с Второто пришествие на
Господа, фактът, че ние не знаем ко-
га ще стане това, трябва да ни дърЖи
непрекъснато бдителни.
Често ние се срещаме с подобна си-
туация и 6 еЖедневния си Живот. Ко-
гато някой човек напусне дома си и за-
мине на дълго пътешествие, той ос-
тавя на слугата си някои наставления
и заръчва на пазача да внимава за Не-
говото завръщане. Исус сравнява Себе
Си с такъВ един пътник, който моЖе
да се върне по Всяко Време на нощта, и
не трябва да намери заспали хората,

239

Марко 13,14

koumo е оставил да слуЖат като нощ-
ни пазачи. Затова Той оставя на Всич-
ки това предупреждение: „Бдете!"
VII. Мъките на СлуЖителя
и Неговата смърт (14 и 15 гл.)
А.   Заговорът за убийството
на Христос (14:1,2)
Вече е дошла средата на фаталната
седмица. След два дни ще бъде Пасха-
та, първият от седемте дни на праз-
ника на безквасните хлябове. Религи-
озните водачи са решили твърдо да
унищоЖат Христос, но не Желаят да
направят това по време на празници-
те, защото много от хората все още
смятат Исус за пророк.
И макар че главните свещеници и
кншкниците са решили да не убиват
Исус по време на празниците, БоЖие-
то Провидение отменя тяхното ре-
шение и Пасхалният Агнец е убит
точно по това време (ВЖ. Мат. 26:2).
Б.   Помазбането на Исус
Във Витания (14:3-9)
Както златарят поставя диаманта
върху плат от черно кадифе, за да от-
крои неговата красота, така и Свети-
ят Дух, и Неговият човешки инстру-
мент, Марко, изкусно подчертават
блясъка на лкзбоВта на една Жена към
Господа, поставяйки я на фона на
тъмните заговори меЖду религиозни-
те водачи и Юда.
14:3 ПрокаЖеният Симон организи-
ра в къщата си празненство в чест на
Спасителя вероятно в знак на благо-
дарност за това, че е изцелен. Една
Жена, чието име не е споменато (мо-
Же би, Мария от Витания; Йоан 12:3),
Влиза и излиВа изобилно количество
скъпоценно миро Върху главата на
Исус. Явно нейната лк>бо8 към Спаси-
теля е огромна.
14:4, 5 Някои от гостите приемат
това нейно действие с негодувание,
като си мислят, че Жената е безумна

и прахосница и че прави голямо разхи-
щение. Защо не е продала мирото и не
го е раздала на бедните? (Сумата от
триста пеняза се е равнявала на една
годишна заплата.) Хората и досега
смятат, че е голямо разхищение да да-
дат една година от ЖиВота си за сВоя
Господ. Колко ли голямо би им се сто-
рило разхищението, ако трябваше да
дадат целия си Живот за Господа?
14:6-8 Исус ги смъмря за този ро-
пот. Той не моЖе да не одобри тоВа,
че Жената е успяла да Види тази злат-
на възмоЖност, за да изрази сВоята
почит към Спасителя. Щом като из-
питВат такава голяма загриЖеност
към бедните, те Винаги биха могли да
им помагат, тъй като винаги ще има
бедни. Господ обаче скоро ще умре и
ще бъде погребан. Тази Жена иска да
покаЖе сВоята обич към Господ, дока-
то Все още моЖе да направи това.
ВъзмоЖно е тя да не моЖе да се погри-
Жи за тялото Му след като умре и за-
това дърЖи сега да покаЖе лк)бовта
си - докато е още Жив.
14:9 Уханието на тоВа миро не е
престанало да се разнася и до днес!
Исус казва, че споменът за тази Жена
ще се разказва по целия свят, и тоВа
наистина става - чрез разказаното за
нея В Евангелията.
В.   Предателството на Юда
(14:10,11)
За разлика от Жената, която оценява
Спасителя изключително високо, Юда
Му определя една много ниска цена.
Макар че Живее със Спасителя най-
малко от една година, през което вре-
ме получава от Него само лк>бов, Юда
решава да се промъкне при главните
свещеници и да им обещае, че ще пре-
даде БоЖия Син 8 ръцете им. Те прие-
мат предложението му с удоволствие
и му предлагат пари за предателство-
то. Единственото нещо, което се ис-
ка от него, е да обмисли подробности-
те как точно да стане това.

240

Марко 14

Г.   Подготовката за Пасхата
(14:12-16)
Въпреки че точната хронология на съ-
битията не ни е известна, знаем, че
вече е дошъл четвъртъкът на Пасхал-
ната седмица. Учениците на Исус едва
ли разбират, че това е Пасхата, коя-
то ще осъществи смисъла на този
празник в най-голяма степен от всич-
ки останали Пасхи. Те питат Господ
да им каЖе къде ще празнуват Пасха-
та и Той ги изпраща в Ерусалим да
търсят един „човек, който носи
стомна с вода" (нещо доста рядко,
тъй като обикновено водата се е но-
села от Жени). Този човек ще ги заведе
в определената за това къща. Там те
Ще го помолят да им покаЖе стаята,
където Учителят ще яде пасхата с
учениците Си.
Не е ли чудесно да четем и да виЖда-
ме как Господ избира и заповядва на
Своите ученици! Тук Неговите дейст-
вия Го разкриват като един Суверенен
Владетел на хората и нещата. Чудес-
но е да вшкдаме също така как хора-
та, които имат отзивчиви сърца, пос-
тавят на разполоЖение на Господ как-
то себе си, така и всичко, което при-
теЖават. Винаги е добре за нас, кога-
то Му предоставяме веднага свободно
да влезе във всяка стая от нашия Жи-
вот!
Д-  Исус предсказва предателството
(14:17-21)
Същата тази вечер Исус отива в Еру-
салим и заедно с дванадесетте Си уче-
ници влиза в къщата, където е при-
готвена стая за Него на горния етаЖ.
И докато седят на трапезата и ядат,
Исус им съобщава, че един от учени-
ците ще Го предаде. Усещайки в себе
си предразположението към злото и с
чувство на здравословно недоверие
към собствената си природа, всеки от
тях пита Исус да не би той да е пре-
дателят. Исус отговаря, че предате-

лят е онзи, който ще натопи хляба си
заедно с Него в блЬдото, т. е. онзи, на
когото Той ще даде залъка хляб. Чо-
вешкият Син отива на смърт според
както е предречено, казва Исус, но
съдбата на онзи, който ще Го предаде,
ще бъде уЖасна. По-добре би било...
той никога да не се беше раЖдал.
Б.   Първата Господна вечеря
(14:22-26)
14:22-25 След като взима залъка, Юда
отива навън 6 нощта (Йоан 13:30). То-
гава Исус постановява един ритуал,
който ние познаваме като Господна-
та вечеря. Неговото значение е пока-
зано по един много красив начин от
тези три думи: (1) Той взе (греха на
човечеството върху Себе Си); (2) раз-
чупи (тялото Си на кръста); и (3) да-
де (Себе Си вместо нас).
Хлябът символизира Неговото тя-
ло, което Той дава за нас; чашата
- кръвта Му, която пролива за нас.
Чрез Своята кръв Исус узаконява Но-
вия Завет. За Него повече няма да
има празнична радост, докато не се
върне на земята, за да установи царс-
твото Си.
14:26 На това място всички изпя-
Ват един химн (вероятно откъс от
Псалми 113-118), след което излизат
от Ерусалим, пресичат Кедрон и се из-
качват на Елеонския хълм.
Ж. Самоувереността на Петър
(14:27-31)
14:27, 28 По пътя Спасителят предуп-
реЖдава учениците Си, че през часове-
те, които идват, всички те ще се сра-
муват и ще се страхуват да признаят,
че са Негови последователи. Ще се
сбъдне предсказанието на Захария:
„Ще поразя пастиря и овцете ще се
разпръснат" (Зах. 13:7). След това
Исус милостиво ги уверява, че въпреки
това Той няма да се откаЖе от тях,
и, след като възкръсне, ще ги чака в
Галилея.

241

Марко 14

14:29, 30 Петър е Възмутен от ми-
сълта, че може да се откаже от Гос-
под. Другите могат да направят то-
ва, но не и той! Това никога няма да
стане! Вместо неговото „никога"
Исус казва „скоро": преди петелът да
пропее два пъти, Петър три пъти
ще се откаже от Спасителя.
14:31 „Това е невъзможно! - вика Пе-
тър. - По-скоро ще умра, но няма да
се откаЖа от Теб!" Петър не е единс-
твеният, който се тупа така в гърди-
те: всички останали ученици също се
присъединяват към това твърдение.
Нека никога не забравяме този случай,
защото и ние не сме много по-различ-
ни от тях. Всички трябва да познаем
добре малодушието и несъвършенст-
вото на нашите сърца.
3.   Агонията в Гетсиманската
градина (14:32-42)
14:32 Над земята се е настанила теж-
ка тъмнина. Нощта преминава и идва
сутринта на петъчния ден. Когато
идват до едно оградено място," позна-
то под името Гетсцмания, Господ
Исус оставя осем от учениците Си
близо до входа.
14:33, 34 После взема със Себе Си
Петър, Яков и Йоан и отива още по-
навътре в градината. Там Неговата
душа преживява мъчителната те-
жест на очакването на часа, в който
Той ще бъде принесен в жертва вмес-
то нас. Ние изобщо не можем да си
представим какво означава за Него,
безгрешния, да стане грешен вместо
нас. Исус оставя тримата Си ученици
със заръката да стоят там будни и да
Го чакат, а Сам Той отива още по-на-
вътре в градината. Също така Сам
ще отиде Той и на кръста, където ще
понесе ужасното Божие наказание за
нашите грехове.
14:35 С почуда и удивление ние виж-
даме как Господ Исус лежи прострян
на земята и се моли. Дали Той не иска
да избегне отиването на кръста? Ед-

ва ли! Та нали това е целта на Негово-
то идване на този свят! Най-напред
Исус се моли, „ако е възмоЖно, да Го
отмине тоя час", т. е. ако има няка-
къв друг начин за спасение на грешни-
ците освен пътя на Неговата смърт,
погребение и възкресение, Бог да отк-
рие този начин. Небесата мълчат.
Друг начин, чрез който да бъдем изку-
пени, няма.
14:36 И отново Исус се моли на Бо-
га: „Авва, Отче, за Тебе всичко е въз-
моЖно; отмини Ме с тая чаша; не
обаче както Аз искам, но както Ти
искаш." Забележете, че Той се обръща
към Бог като към Свой лЬбим Баща,
за Когото всичко е възмоЖно. Тук не
става въпрос толкова за физическа
възможност, колкото за морална. Не
може ли Всемогъщият Бог да намери
друго основание, според което да мо-
же да спасява безбожните грешници?
Мълчанието на небесата показва, че
друго такова основание няма. Свети-
ят Божий Син трябва да пролее Своя-
та кръв, за да може грешните човеци
да бъдат освободени от греха!
14:37-40 Когато се връща при три-
мата Си ученици, Исус ги намира зас-
пали. Какво точно свидетелство за
грешната природа на човека! Нали,
преди да отиде по-навътре в градина-
та, Исус ги беше предупредил, че
трябва да стоят будни и да не заспи-
ват в този решителен час! Освен то-
ва не беше отдавна времето, когато
Петър се хвалеше, че ще Му бъде ве-
рен и в смъртта. Сега той дори не ус-
тоява и пред съня. Ако един човек не
може да се моли в продължение на
един час, едва ли ще бъде в състояние
да се противопостави на изкушението
в момент на изключителен натиск.
Независимо от ентусиазма, който из-
питва неговият дух, човек винаги
трябва да се съобразява с несъвършен-
ството на своята плът.
14:41, 42 Три пъти Господ оставя
учениците си и се връща, и три пъти

242

Марко 14

ги намира заспали. Накрая Той им каз-
ва: „Още ли спите и почивате? Дос-
та е! Дойде часът! Ето, Човешкият
Син се предава в ръцете на грешни-
ците." И така, те стават с намере-
ние да ВърВят, но се оказВа, че не им
остава много път.
И.  Исус е предаден и арестуван
(14:43-52)
14:43 Юда Вече е влязъл В градината с
цяла хайка от хора. Съучастниците му
носят ноЖове и сопи, като че са тръг-
нали на лоВ за някой опасен престъп-
ник.
14:44, 45 Предателят има предвари-
телна уговорка с останалите за начи-
на, по който да им посочи кой е Исус.
Този, Когото целуне, Него трябва да
уловят. И така, Юда отива при Исус,
назоВаВайки Го „Учителк)", и Го целу-
ва продълЖително. (Емфатичната
форма на глагола В оригиналния текст
предполага, че предателят целува
Исус демонстративно няколко пъти.)
Защо Юда предаде Исус? МоЖе би той
е бил разочарован от факта, че Исус
се е отказал да оглави управлението
на страната? МоЖе би го е направил
заради пропадналите си надеЖди да за-
еме някое почетно място в царство-
то? А моЖе би алчността е надделяла
над всичко друго? Най-вероятно Всич-
ко тоВа, взето заедно, е изиграло роля
за извършването на това позорно де-
ло.
14:46-50 ВъоръЖените сподвиЖници
на предателя излизат напред и арес-
туват Господа. Петър веднага изваА-
9а ноЛа си и отрязва ухото на слуга-
та на първосвещеника. Реакцията на
Петър в този момент ни показва, че
той мисли най-Вече като естествено,
а не като духовно същество. Той се
опитва да използва материални оръ-
Жия за водене на духовна война. Господ
смъмря Петър и извършва още едно
чУдо, като Възстановява напълно ухо-
то на слугата, както четем В Лука

22:51 и Йоан 18:11. След това Исус по-
сочва на хората, които Го дърЖат,
колко е нелепо от тяхна страна да Го
арестуват с оръЖие в ръка... Та нали
Той е бил с тях всеки ден в храма и ги
е поучавал! Защо не са Го арестували
тогава? Отговорът е известен. Пред-
сказанията говорят, че Той ще бъде
предаден (Пс. 41:9), арестуван (Ис.
53:7), измъчван (Пс. 22:12) и изоставен
(Зах. 13:7), и те трябва да се сбъд-
нат.
14:51, 52 Марко е единственият ав-
тор на Евангелие, който пише за този
случай. Почти всички ученици на Биб-
лията смятат, че този уплашен мо-
мък е бил самият Марко, който, в Же-
ланието си да избяга колкото се моЖе
по-бързо, оставя плащаницата си в ръ-
цете на въоръЖените мъЖе. Плащани-
цата не е обикновена дреха, а нещо ка-
то наметало, което момъкът е граб-
нал набързо, за да покрие някак голото
си тяло.
Ето какво пише Ердмън за този слу-
чай:
„Вероятно този Живописен инци-
дент е добавен, за да подчертае колко
самотен е бил Исус в тези съдбоносни
часове на опасности и мъки. Той сигур-
но много добре е разбрал какво значи
да страдаш сам."
Й.  Исус пред първосвещеника
(14:53,54)
Разказът за религиозния процес започ-
ва от 53 cm. и завършва в 15:1, като се
състои от три етапа: (1) разпитът
пред първосвещеника (14:53, 54); (2)
среднощното заседание на Синедриона
(14:55-65); и (3) сутрешното заседание
на Синедриона (15:1).
14:53 Общопризнато е мнението, че
тук Марко говори за съдебния процес у
Каяфа. Процесът у Анна е описан от
Йоан В 18:13,19-24.
14:54 Петър проследява Господ Исус
до двора на първосвещеника, Вървей-

243

Марко 14

ku - както той си мисли - на безопас-
но разстояние зад Него. Някой беше
направил следния анализ на негоВото
пораЖение:
(1)	ПърВо Петър се бие - неправилно
насочен ентусиазъм.
(2)	После избягва - страхливо от-
дръпване.
(3)	Накрая следва Исус отдалеч - по-
ловинчато ученичество през нощта.
Сега Петър седи меЖду войниците и
се грее на огъня заедно с враговете на
своя Господ.
К. Исус пред Синедриона (14:55-65)
14:55-59 Въпреки че това не е спомена-
то изрично, изглеЖда, че с 55 cm. за-
почва разказът за среднощното засе-
дание на Синедриона. Събранието на
седемдесет и единия религиозни вода-
чи било председателствано от пър-
восвещеника. Точно в тази нощ със-
тавляващите Синедриона фарисеи, са-
дукеи, книЖници и старейшини показа-
ли пълно незачитане на правилата,
според които протичали техните за-
седания. Според тези правила те ня-
мали право да провеЖдат заседания
нито през нощта, нито по време на
kxjeuckume празници. Подкупването на
лъЖесвидетели било строго забранено.
Никакви смъртни присъди не се изпъл-
нявали преди изтичането на нощта.
Освен това присъдите им не били за-
дълЖителни с изклк>чение на случаите,
когато Синедрионът заседавал в Ка-
менната зала на храма.
В нетърпението си да осъдят Гос-
под Исус колкото се моЖе по-бързо,
религиозните водачи не се поколеба-
ват да се принизят дотам, че да прес-
тъпят собствените си закони. Усърд-
ните им усилия доВеЖдат на процеса
един куп лъЖесвидетели, които обаче
не успяват да измислят единни показа-
ния. Някои от тях цитират погрешно
думите на Господ Исус, като казват,
че Той бил заплашвал да разруши този

ръкотборен храм и да построи нов,
неръкотворен, само за три дни. (Ис-
тинските думи на Исус могат да се
прочетат в Йоан 2:19.) ЛъЖесвидете-
лите нарочно объркват храма В Еруса-
лим с храма на НегоВото тяло.
14:60-62 Когато пърВосвещеникът
задава въпрос на Исус за първи път,
Той не му отговаря. Но запитан под
клетва дали Той е Месията, Синът на
Благословения, Спасителят отговаря,
че е Той, като по този начин изпълня-
ва писаното в Левит 5:1. След това,
моЖе би за да разсее всички съмнения
по отношение на Своята самолич-
ност, Господ Исус казва на пърВосве-
щеника, че ще види „Човешкия Син,
седящ отдясно на силата и идещ с не-
бесните облаци". С тези думи Исус
иска да каЖе на пърВосвещеника, че ще
Го види още веднъЖ, но този път в об-
раза Му на Бог. При Неговото Първо
пришествие БоЖествената слава на
Господ Исус е била забулена в човешко
тяло. Но когато Той дойде отново „в
сила и голяма слава", булото ще падне
и всички ще узнаят кой точно е Той.
14:63, 64 Първосвещеникът разбира
много добре смисъла на казаното от
Исус. Той раздира дрехите си В знак
на своето „справедливо" възмущение
срещу това „богохулство". Така се
оказва, че онзи израилтянин, който
трябваше да бъде най-много готов да
признае и приеме Месията с най-голя-
ма радост, беше първият, който най-
шумно Го осъди. Но той не беше сам
- целият Синедрион23 потвърди обви-
нението срещу Исус в богохулство и
Го осъди на смърт.
14:65 Събитията, които следват, се
характеризират с една безкрайна
уродливост. Някои от членовете на
Синедриона започват да пл!оят върху
БоЖия Син, да Му закриват лицето и
да Го карат да отгатва имената на
Своите нападатели. Струва ни се не-
вероятно, че достойният Спасител е
трябвало да понесе такова униЖение

244

Марко 14, 15

Върху Себе Cu om страна на грешните
чоВеци. СлуЖителите (пазачите на
храма) се присъединяват към унизи-
телните действия на членовете на
Синедриона, като започват да Го уд-
рят с плесници.
Л.   Петър се отрича от Исус
и горчиво плаче (14:66-72)
14:66-68 Петър чака долу, 8 двора на
сградата. Една от слугините на пър-
восвещеника идва при него и упорито
се вторачва в лицето му, след което
казва, че и той е бил с Исус Назаряни-
на. Нещастният ученик заявява, че ня-
ма никаква представа в какво го обви-
няват и излиза навън в преддверието
точно преди да чуе кукуригането на
петела. Злокобен час! Грехът взима
една от своите ужасни жертви!
14:69, 70 Слугинята отново вшкда
Петър и го посочва като един от уче-
ниците на Исус. Петър още веднъж
отрича това съвсем хладнокръвно и
вероятно се чуди защо не го оставят
на мира. Тогава тълпата се обръща
към Петър и му казва: „Наистина си
от тях, защото си галилеянин [и го-
ворът ти съответства]."
14:71, 72 Като кълне и проклина, Пе-
тър предизвикателно заявява, че не
познава Този Човек. Устата му едва
произнасят тези думи, когато се чува
за втори път кукуригането на петел.
Като че ли и природата се възмущава
от страхливата лъжа! Миг по-късно
Петър разбира, че предсказанието на
Господ се е сбъднало. Сърцето му е
сломено от мъка и той горчиво плаче.
Важно е да се отбележи, че случаят
с отричането на Петър е записан и в
четирите Евангелия. Това показва, че
ние всички трябва добре да запомним
поуката, че самоувереността води до
унижение и че трябва да се научим да
разчитаме не на себе си, а да се опира-
ме изцяло на Божията сила.

М. Сутрешното заседание
на Синедриона (15:1)
Този стих описва сутрешното заседа-
ние на Синедриона, което вероятно е
свикано с цел да се потвърдят неза-
конните решения на съвета от изтек-
лата нощ. В резултат на това заседа-
ние Исус е вързан и отведен при Пи-
лат, римския управител на Палести-
на.
Н. Исус пред Пилат (15:2-5)
15:2 Досега Исус беше съден от рели-
гиозните водачи по обвинение в бого-
хулство. Сега Той е изправен пред
граждански съд по обвинение в преда-
телство. Гражданският процес про-
тича на три етапа. Най-напред изпра-
вят Исус пред Пилат, след това пред
Ирод, u накрая пак пред Пилат.
Пилат пита Господ Исус дали Той е
Юдейският Цар. Ако Исус отговори
положително, това ще означава, че
Той иска да свали Цезар, което ще им
даде повод да Го обвинят в измяна.
15:3-5 Главните свещеници изливат
поток от обвинения срещу Исус но ни-
то те, нито Пилат успяват да нару-
шат Неговото самообладание. Пилат
Го пита защо не иска нищо да каже в
Своя защита, но Исус отказва да от-
говаря на Своите обвинители.
О.  Исус или Варава (15:6-15)?
15:6-8 По това време съществува оби-
чай, според който римският упраВи-
тел може да освобождава по един
logeucku затворник за Пасхата - нещо
като политическо подмазване пред
този нещастен народ. За тази цел осо-
бено подходящ се оказва Варава, един
престъпник, обвинен в бунтовничест-
во и убийство. Пилат предлага да се
освободи Исус, опитвайки се да разд-
разни завистта на главните свещени-
ци, които подстрекават народа да по-
иска Варава. Същите хора, които об-
виняват Исус в измяна против Цезар,

245

Марко 15

сега пожелават да се освободи един
затворник, който действително е из-
Вършил такова престъпление! Поведе-
нието на главните свещеници не почи-
ва на никаква логика и разум, но гре-
хът е такъв. В основата на техните
мотиви стои завистта към популяр-
ността на Исус.
15:9-14 Сега Пилат се обръща към
народа и го пита какво да направи с
Този, Когото те наричат Юдейския
Цар. Тълпата започва да скандира
жестокия лозунг: „Разпни Го!" Пилат
пита каква е причината, за да направи
това, но причина няма. Тълпата е об-
зета от все по-голяма истерия. Единс-
твеното нещо, на което тя е способ-
на 8 този момент, е да Вика: „Разпни
Го!"
15:15 Така безхарактерният Пилат
удовлетворява желанието на тълпата
и освобоЖдава Варава, а Исус бие и Го
предава на войниците, за да Го разпъ-
нат. Целият този процес представля-
ва една чудовищна несправедливост и
едновременно с това - образ на наше-
то изкупление: невинният трябва да
умре, за да могат виновните да полу-
чат свобода.
П.  Войниците се подиграват
на БоЖия СлуЖител (15:16-21)
15:16-19 Войниците завеЖдат Исус в
двора или преторията на управителя
и, като събират целия гарнизон, инс-
ценират един фарс, на който короняс-
ват Юдейския Цар. Нещастните те,
да можеха само да разберат какво пра-
вят! Те обличат в пурпурна мантия
не друг, а Божия Син! Поставят коро-
на от тръни не на друг, а на главата
на своя Създател! Подиграват се и на-
ричат Юдейски Цар не друг, а Крепи-
теля на цялата вселена! Бият по гла-
вата Господа на живота и пл1оят по
Принца на мира! Подигравателно ко-
леничат пред Царя на царете и Госпо-
даря на господарите!

15:20, 21 След като приключват с
грубостите и подигравките, войници-
те отново обличат Исус със собстве-
ните Му дрехи и Го извеЖдат навън,
за да Го разпънат. Тук Марко споме-
нава, че те нареждат на един от ми-
нувачите, някой си Симон от Киринея
(Северна Африка), да носи кръста Му.
Възможно е този Симон да е бил не-
гър, но най-Вероятно е бил к>деин от
гръцки произход. Той е имал дВама си-
на - Александър и Руф, които сигурно
са били Вярващи (ако става въпрос за
същия Руф, който се споменава в
Римл. 16:13). Понасяйки кръста след
Исус, Симон ни дава пример за това,
което трябва да правим и ние, за да се
отличаваме като ученици на Спасите-
Р. Разпятието (15:22-32)
Божият Дух описва Разпятието прос-
то и без никакви емоции. Той не се
спира подробно върху необикновената
жестокост на този вид екзекуция, ни-
то върху ужасните страдания, които
разпънатият изживява преди смърт-
та.
Точното местоположение на Голго-
та не ни е известно. Някои изследова-
тели изказват мнението, че става
въпрос за мястото при църквата на
Светия гроб, което днес се намира от
вътрешната страна на градските
стени, като твърдят, че по времето
на Христос то се е намирало от вън-
шната им страна. Други предполагат,
че мястото, където е разпънат Хрис-
тос, е Гордонската Голгота, една
местност на север от градските сте-
ни, близо до която е имало градини.
15:22 „Голгота" е арамейската дума
за череп. Латинската дума означава
разпятие. Може би мястото е имало
формата на череп, а може би е получи-
ло това име заради екзекуциите, кои-
то са се извършвали там.
15:23 Войниците предлагат на Исус
да пие вино, смесено със смирна. Тази

246

Марко 15

смес е била използвана като опиат за
притъпяВане на чувствителността.
Исус обаче е твърдо решен да понесе
греховете на хората в пълно съзнание
и отказва да пие от сместа.
15:24 Войниците хвърлят Жребий за
дрехите на разпънатите на кръстове-
те. Вземайки дрехите на Спасителя,
те вземат всичкото материално иму-
щество, което Той притеЖава.
15:25-28 Исус е разпънат в 9 ч. сут-
ринта. Над главата Му е закован над-
пис, на който пише „ЮДЕЙСКИЯТ
ЦАР"(Марко.не записва целия надпис,
а се ограничава само до най-главното:
вЖ. Мат. 27:37; Лука 23:38; Йоан
19:19). Освен Исус са разпънати и два-
ма разбойници - единият от дясната
Му страна, а другият от лявата Му
страна - точно според предсказание-
то в Исая, където се казва, че в
смъртта Си Исус ще бъде причислен
към престъпниците (Ис. 53:12).24
15:29,30 Исус е обсипан с подигравки
както от минаващите покрай Него
хора, така и от главните свещеници и
книжниците (31, 32а), а също и от
двамата престъпници, разпънати с
Него (326).
Вероятно хората, които минават
покрай това място, са logeu, които са
тръгнали да празнуват Пасхата вът-
ре в града. Това обаче не им пречи да
застанат отвън достатъчно дълго, за
да се обърнат с обидни думи към Пас-
халния Агнец. Те нарочно изопачават
думите Му, с които заплашва да раз-
Руши техния лк>бим храм и да го пос-
трои отново за три дни. „Щом като
се смяташ за толкова могъщ, спаси
Себе Си и слез от кръста" - казват
Му те.
15:31 Главните свещеници и кншк-
ниците се присмиват на твърдение-
то, че е Спасител на другите хора.
»Други е избавил, а пък Себе Си не
МоЖе да избави!" Това са думи, които
изразяват една Жестока злоба и ед-
новременно с това казват истината,

без говорещите да съзнават това. Те
казват истината както по отноше-
ние на Живота на Господ, така и по
отношение на нашия собствен Живот.
Ние не моЖем да спасяваме другите,
докато се опитваме да спасяваме себе
си.
15:32 Религиозните водачи също от-
правят към Исус предизвикателство-
то да слезе от кръста, ако наистина
е Месията, Израилевият Цар: „За да
видим и да повярваме" - казват те.
Те искат първо да видят и след това
да повярват.25 Но БоЖията наредба
казва друго: „Първо повярвай и тогава
ще видиш."
Дори и престъпниците не се свенят
да отправят укори към Исус!
С.   Трите часа тъмнина (15:33-41)
15:33 МеЖду 12.00 и 3.00 часа следобед
цялата земя е обхваната от тъмни-
на. През това време Исус понесе пъл-
ното наказание на Бога за нашите гре-
хове. Тогава Той изстрада и духовно-
то изоставяне и откъсване от Бога.
Няма смъртен ум, който да моЖе ня-
кога да разбере мъките, които Исус
изтърпя, докато душата Му се Жерт-
ва за греха вместо нас.
15:34 В края на това мъчение Исус
извиква на висок глас (на арамейски
език): „БоЖе Мой, БоЖе Мой, защо си
Ме оставил?" В този момент Бог Го
беше оставил, защото в Своята свя-
тост Той беше длъЖен да отдели Се-
бе Си от греха. Господ Исус беше
отъЖдествил Себе Си с нашите грехо-
ве и изплащаше цялото наказание за
тях.
15:35, 36 Някои хора от Жестоката
тълпа изказват предположението, че
когато Исус казва: „Ели, Ели...", Той
вика Илия. Опитвайки се да Го униЖи
още повече, един от тях набучва на
тръстикова пръчка една гъба, нато-
пена в оцет, и я поднася на Исус да
пие.

247

Марко 15,16

15:37 Исус извиква силно и победо-
носно за последен път и издъхва.
Смъртта Му не е автоматично из-
дъхване, а действие на Неговата воля.
15:38 В този момент завесата на
храма се раздира на две от горе до
долу. С това Бог показва, че благода-
рение на смъртта на Исус от този
момент нататък достъпът до БоЖи-
ето светилище е свободен за всички
вярващи (ВЖ. Евр. 10:19-22). Започва
една нова, велика епоха - епоха, в коя-
то хората ще бъдат близко до Бога, а
не далече от Него.
15:39 Макар и да говори за известно
благородство, признанието на римс-
кия войник не утвърЖдава непременно
факта, че Исус е Бог. Стотникът
езичник нарича Исус БоЖий Син, с кое-
то определено показва, че притеЖава
чувство за историчността на момен-
та. Но от това не става ясно дали не-
говата вяра е истинска.
15:40, 41 Марко споменава и за ня-
колко Жени, които стоят и гледат
отдалеч. ЗаслуЖва си да споменем, че
образите на Жените в Евангелията из-
лъчват ярка светлина. Уплашени за
собствената си безопасност, мъЖете
бързат да се скрият, докато преда-
ността на Жените ги кара да поста-
вят лк)бо8та си към Христос над соб-
ственото си благополучие. Те са пос-
ледните, които остават при кръста,
и първите, които отиват при гроба.
Т.   Погребването на Исус
в гроба на Йосиф (15:42-47)
15:42 Спазването на съботния ден за-
почва в петък след залез слънце. Де-
нят преди съботата и преди всеки
друг празник се нарича ден на приго-
товлението.26
15:43 Вероятно нуЖдата от бързи
действия вдъхва смелост на Йосиф
от Ариматея, за да поиска от Пилат
разрешение за погребването на тяло-
то на Исус. Йосиф е един благочестив

кодеин и вероятно член на Синедриона
(Лука 23:50, 51; вж. също Мат. 27:57;
Йоан 19:38).
15:44, 45 За Пилат е трудно да по-
ВярВа, че Исус е вече мъртъв, но кога-
то стотникът потвърждава факта
за Неговата смърт, управителят поз-
волява на Йосиф да вземе тялото.
(Тук В оригиналния текст се използ-
ват две различни думи за тялото на
Исус. За Йосиф се казва, че моли за
тялото на Господ Исус, а за Пилат се
казва, че му дава трупа.)
15:46 С много лк)бов и голяма грижа
Йосиф и Никодим (Йоан 19:38, 39) бал-
самират тялото, обвиват Го в пла-
щаница и Го поставят в ноВ гроб,
който е собственост на Йосиф. Гро-
бът представлява малка пещера, из-
дълбана в скала. Входът на гроба е
затворен с камък във формата на ог-
ромна монета, който може да се
отъркаля настрани, след което заста-
ва в специално издълбана за целта
вдлъбнатина в скалата.
15:47 И отново четем, че някои от
жените (по-точно двете Марии) също
са тук. Не можем да не се възхитим
на непоколебимостта и безстрашие-
то, с които тези жени изразяват лк>-
бовта си към Исус. Говори се, че прео-
бладаващата част от днешните миси-
онери са жени. А къде са мъжете?
VIII. Победата на СлуЖителя
(16:1-20)
А. Жените при празния гроб (16:1-8)
16:1-4 В събота вечер двете жени и
Саломия идват при гроба, за да пома-
жат тялото на Исус с благоухания. Те
знаят, че това няма да бъде лесно за-
ради огромния камък, с който е зат-
ворен входът на гроба. Знаят и за
римския печат, и за войниците, които
го пазят. Но лк)бовта е способна да
преодолее и планини от трудности, за
да достигне до своя обект.

248

Марко 16

И така, рано сутринта В неделя Же-
ните идВат на гроба и се питат кой
ще им отвали камъка от входа на
гроба. Когато повдигат очи обаче, те
виЖдат, че камъкът Вече е отВален!
Колко често се случВа така, че когато
тВърдо сме решили да почетем Спаси-
теля, трудностите изчезват, преди
да сме стигнали до тях.
16:5, 6 Влизайки в гроба, Лените
ВиЖдат един ангел, който изглеЖда
като кшоша и е облечен В бяло. Той
бързо разсейва техните страхове със
съобщението, че Исус е Възкръснал. И
така, гробът е празен!
16:7 След тоВа ангелът ги упълно-
мощаВа да бъдат Вестители на възк-
ресението. Те трябВа да каЖат на
учениците и на Петър, че Исус ще се
срещне с тях В Галилея. ЗабелеЖете,
че Петър, ученикът, който се беше
отказал от своя Господ, е споменат
отделно от другите ученици. Възкръс-
налият Избавител не го е отблъснал
от Сйбе Си, но Все още го обича и коп-
нее да го види отново. За прибиране на
заблудените овце обратно при ОВчаря
са нуЖни специални усилия. Блудният
син трябВа да се завърне в Бащината
къща.
16:8 Жените избягват от гроба, об-
хвани „от трепет и уЖас". Те са пре-
калено уплашени, за да посмеят да раз-
каЖат на някого какво се е случило.
ТоВа не е учудВащо. УчудВащото е, че
са били толкова смели, верни и всеот-
дайни до този момент.
Тъй като в два ВаЖни дреВни ръко-
писа липсват стиховете от 9 до 20,
много от съвременните изследовате-
ли се съмняват в тяхната автентич-
ност, но ние имаме няколко сериозни
аргумента, които говорят в полза на
Вклкзчването им В текста:
1-  Всички други гръцки ръкописи и'
много от църковните отци съдър-
ikam този пасаЖ на Евангелието
от Марко.

2.	8 cm. завършва по един много стра-
нен начин, което особено явно личи
от гръцкия текст, където послед-
ната дума е gar (защото). Много са
редки случаите, когато тази дума
стои в края на изречението, а още
по-малко - в края на книга.
3.	Ако краят на оригиналния текст
на Евангелието от Марко е загу-
бен, а този е добавен по-късно (спо-
ред както твърдят някои изследо-
ватели), тогаВа думите на Господ
за изпълнението на Неговите пред-
сказания явно не се сбъдват.
4.	СъдърЖанието на този пасаЖ е на-
истина ортодоксално.
5.	Стилът, и особено езикът на този
пасаЖ, са съвсем близки до стила и
езика на първата глава от книга-
та.27 В този си вид цялото Еванге-
лие илкзстрира една литературна
форма, позната като хиазъм (или
обратен паралелизъм), при която
началото и краят на литературна-
та творба са успоредни (abed
deba).
Б.   Исус се явява на Мария
Магдалена (16:9-11)
16:9 След Възкресението Си Исус се
явява най-напред на Мария Магдалена.
Когато тя среща Исус за първи път в
Живота си, Той изгонва от нея седем
бяса. От този момент нататък тя
Му слуЖи с лкзбоВ и с всичко, което
притеЖава. Мария Магдалена е една
от Жените, които присъстват на Раз-
пятието, и знае къде е полоЖено Него-
вото тяло.
От другите Евангелия научаваме, че
когато намира празния гроб, Мария се
Втурва да каЖе на Петър и Йоан, кои-
то се Връщат заедно с нея, за да Ви-
дят, че гробът наистина е празен.
После те се Връщат обратно, докато
тя остава там. И тогава Исус се поя-
вява пред нея.
16:10, 11 После Мария отново се
връща В града, за да занесе добрата

249

Марко 16

Вест на изпълнените с мъка ученици.
За тях обаче тази Вест се оказВа пре-
калено добра, за да бъде истинска, и
те отказват да й повярват.
В.   Исус се явява на двама
от учениците Си (16:12,13)
16:12 Пълният разказ за това яВяВане
на Исус моЖе да се прочете 8 Еванге-
лието от Лука 24:13-31. Марко пише,
че Той се явява „в друг образ" на два-
ма от учениците Си по пътя към село
Емаус. Когато се яВяВа на Мария, Той
изглеЖда като градинар. Сега Исус е
приел образа на пътник. Но при Всички
тези случаи Исус се яВяВа В СВоето
ноВо тяло.
16:13 Когато двамата ученици се
Връщат В Ерусалим и съобщаВат за
срещата си с Възкръсналия Спасител,
те са посрещнати със същото неВе-
рие, с което е посрещната и Мария.
Г.   Явяването на Исус на
единадесетте ученищГ(16:14-18)
16:14 Същата тази неделна Вечер Исус
се яВяВа на единадесетте Си ученици
(Лука 24:36; Йоан 20:19-24; 1 Кор. 15:5).
Въпреки че се гоВори за единадесет
ученици, В действителност присъст-
ват само десет, тъй като Тома не е
там. Исус смъмря учениците Си за не-
доверието, с което те са приели вест-
та за НегоВото Възкресение, донесена
от Мария и другите дВама ученици.
16:15 15 cm. съдърЖа поръчението на
Господ Исус, което Той даВа на СВои-
те ученици, малко преди да се Възнесе.
ЯВно е, че меЖду 14 и 15 cm. е изтекло
някакво Време, което не е записано В
Евангелието. Учениците получават
поръчението да проповядват благо-
вестието на всяко ЖиВо същество.
Целта на Спасителя е целият свят да
бъде евангелизиран. Тази цел ще бъде
изпълнена с помощта на единадесет
ученици, които трябВа да се откаЖат

от абсолк>тно Всичко и да Го послед-
ват.
16:16 После Исус им казва, че В ре-
зултат на проповядването на благо-
вестието ще се получат два Вида хо-
ра: едни, които ще повярват, ще се
кръстят и ще бъдат спасени; и други,
които няма да повярват и ще бъдат
осъдени.
16 cm. се използва от някои хора, за
да проповядват идеята за необходи-
мостта от водно кръщение за спасе-
нието. Ние сме убедени, че това не е
така, поради следните няколко причи-
ни:
1.	Разпънатият на кръста престъп-
ник не е бил кръстен, но Въпреки
това е получил уверение от Хрис-
тос, че ще бъде заедно с Него в рая
(Лука 23:43).
2.	Езичниците в Кесария се кръща-
ват, след като са спасени (Деян.
10:44-48).
3.	Самият Исус не е кръщавал (Йоан
4:1, 2) - нещо, което Той не би про-
пуснал да направи, ако кръщението
бе толкова необходимо за спасение-
то.
4.	Павел благодари на Бога, .че е кръс-
тил толкоВа малко от коринтяни-
те (1 Кор. 1:14-16), което той не
би направил, ако кръщението е осо-
бено ВаЖно за спасението.
5.	В приблизително 150 текста от
НЗ се казВа, че спасението стаВа
единстВено чрез вяра. Няма нито
един стих (или стихове), който да
отрича това съкрушително сВиде-
телстВо.
6.	В НЗ кръщението се свързва със
. смъртта и погребването, а не с ду-
ховното раЖдане.
Какво тогаВа означава 16 cm.? Hue
смятаме, че кръщението предстаВля-
:Ва външен израз на Вярата. Кръщение-
то не е условие за спасението, а външ-
но изповядване на факта, че човекът е
спасен.

250

Марко 16

16:17, 18 Тук Исус гоВори за някои
чудеса, които иде съпроВоЖдат онези
хора, които ВярВат В евангелието. Ко-
гато четем тези стихоВе, ние също си
задаваме Въпроса дали тези знамения
съществуват и сега. Ние ВярВаме, че
тези знамения са били особено нало-
Жителни за апостолската епоха, кога-
то хората не са имали Библията В ця-
лостния й Вид. Повечето от тях мо-
гат да се намерят в Деянията на
апостолите:
1.	Изгонване на демони (Деян. 8:7;
16:18; 19:11-16).
2.	Говорене на непознати езици (Де-
ян. 2:4-11; 10:46; 19:6).
3.	Хващане на змии (Деян. 28:5).
4.	Поемане на отрова, без тя да моЖе
да навреди на онзи, който я е поел.
(Такъв пример в Деянията няма, но
е описан от църковния историк Ев-
севий във връзка с Йоан и Варнава.)
5.	Полагане на ръце върху болни за из-
целение (Деян. 3:7; 19:11; 28:8, 9).
Каква е целта на тези чудеса? Ние
смятаме, че отговорът на този Въп-
рос моЖе да се намери В Посланието
към евреите 2:3, 4. Преди да могат да
четат НЗ 6 завършения му вид, хора-
та са искали от апостолите доказа-
телства за БоЖествения произход на
евангелието. Бог е дал тези знамения,
чудеса и различни други дарби на Све-
тия Дух, за да потвърди истинността
на проповедта.
Днес те вече не са необходими, за-
Щото ние имаме цялата Библия. Ако
хората не повярват на Словото, ни-
как няма да повярват. Марко не казва,
че чудесата ще продълЖат. Думите
»до свършека на века", с които свърш-
ва Евангелието от Матей 28:18-20,
липсват в този текст.
Мартин Лутер смята, че „знамения-
та, за които става Въпрос тук, се из-
ползват според нуЖдата от тях. Ко-
гато е необходимо, т. е. когато еван-
гелието е застрашено, ние определено
трябва да използваме тези знамения и

да не позволяваме евангелието да бъде
поругано и охулвано."
Д.   Служителят се възнася, за да
седне отдясно на Бога (16:19, 20)
16:19 Четиридесет дни след Своето
възкресение нашият Господ Исус
Христос е приет в небето и сяда от
дясно на Бога, т. е. заема място на
почест и сила.
■16:20 Послушни на Неговата запо-
вед, учениците тръгват по света ка-
то запалени факели, за да проповяд-
ват благовестието и да печелят души
за Спасителя. Силата на Господ е нав-
сякъде с тях, а обещаните знамения
придруЖават тяхното проповядване и
потвърЖдават словото, което гово-
рят.
Разказът на Марко завършва на то-
ва място. Исус е в небето, след като е
оставил на земята няколко предани
ученици, натоварени с отговорността
за евангелизирането на света и изцяло
отдадени на своята мисия, резулта-
тите от което имат последствия за
вечността.
На нас ни е поверено да бъдем изпъл-
нители на Великото Поръчение на
Господ Исус за нашето поколение и
ние сме длъЖни да отнесем благата
вест до всеки човек. Хората, които
Живеят днес, са една трета от всички
хора, Живели досега. През 2000 г. на зе-
мята ще Живеят половината от всич-
ки хора, които някога са Живели. Кол-
кото поВече се разраства населението
на земята, толкова по-трудно ще бъ-
де изпълнението на поръчението, да-
дено ни от Христос, но методът на
това изпълнение ще си остава все съ-
щият - чрез слуЖението на няколко
предани ученици, чиято безкрайна лк>
бов към Господ ги кара да смятат, че
няма Жертва, която да е прекалено го-
ляма за Него.
БоЖията воля е целият свят да бъ-
де евангелизиран. Какво е вашето уча-
стие в това дело?

251

Марко - Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(1:2, 3) В критическия (НО) текст
е казано „пророк Исая", но Всъщ-
ност първият цитат е от Мала-
хия, поради което ние смятаме, че
е по-пра8илно да се каЖе „пророци-
те", което присъства и 8 повече-
то ръкописи.
2)	(1:14, 15) В критическия (НО)
текст е изпуснато „за царство-
то".
3)	(1:31) J. R. Miller, Come Ye Apart,
Reading for March 28.
4)	(3:13-18) James E. Stewart, The Life
and Teachings of Jesus Christ, pp. 55,
56.
5)	(3:20, 21) Miller, Come, Reading for
June 6.
6)	(3:31-35) Както критическият
(HO) текст, така и Б (болшинст-
вото от) ръкописи добавят „и сес-
трите Ти", което е правилният
прочит.
7)	(4:30-32) Vance Havner, повече ин-
формация не ни е известна.
8)	(5:1-5) Критическият (НО) текст
гласи „герасинската земя".
9)	(6:4-6) J. G. Miller, повече информа-
ция не ни е известна.
10)	(6:31,   32)   William   Kelly,   An
Exposition of the Gospel of Mark, p.
85.
11)	(7:2-4) E. Stanley Jones, Growing
Spiritualty, p. 109.
12)	(7:11-13) Kelly, Mark, p. 105.
13)	(8:1-9) Charles R. Erdman, The
Gospel of Mark, p. 116.
14)	( 8:22-26) ВъзмоЖно е чоВекът да е
получил наистина съвършено зре-
ние по същия начин, по който го
получава едно бебе, което се раЖ-
да със съвършено зрение, но въпре-
ки това трябва да се научи да фо-
кусира погледа си.
15)	(8:32, 33) Kelly, Mark, p. 136.

16)	( 9:44-48) Господ три пъти (44, 46
и 48 cm.) цитира Исая 66:24, за да
ни предупреди, че Животът в ада
наистина е уЖасен. Това неколкок-
ратно повторение (което се сре-
ща особено често в болшинство-
то ръкописи) е смекчено от прево-
да на критическия (НО) текст,
където то е изпуснато два пъти.
17)	(9:49) В критическия (НО) текст
това изречение е изпуснато.
18)	(10:23-25) В критическия (НО)
текст е изпуснат изразът „ония,
които уповават на богатство",
което ние смятаме за неправилно,
тъй като това е най-ваЖната
част от текста.
19)	(10:31) Harry A. Ironside, Expository
Notes on the Gospel of Mark, p. 157.
20)	(10:32) Erdman, Mark, p. 147.
21)	(13:29) Тук подлогът на гръцки
език представлява само наставка
на глагола „е" (estin), който В този
контекст моЖе да означава или
„Той" (Христос), или „то" (лято-
то - предсказаните събития). Раз-
личията, които се получават в
смисъла, не са особено големи.
22)	(13:32) James H. Brookes, „I Am
Coming", p. 40.
23)	(14:63, 64) Смята се, че Йосиф от
Ариматея и Никодим не са присъс-
твали на това незаконно заседа-
ние.
24)	(15:25-28) В критическия (НО)
текст липсва този цитат.
25)	(15:32) В повечето ръкописи е до-
бавено местоимението „Му" за
персонализиране на Вероятно лъЖ-
ливото обещание на религиозните
водачи.
26)	(15:42) В съвременния гръцки език
думата „петък" има значение на
„приготовление".
27)	(16:8) ВиЖте по-нататък книгата
на   George   Salmon,   Historical
Intrioduction to the Study of the Books
of the New Testament, pp. 144- 151.
16)	
252

Марко - Библиография

Библиография
Alexander, Joseph Addison,
The Gospel Accoirding to Mark,
Edinburgh: The Banner of Truth Trust,
1960.
Coates, C. A.,
An Outline of Mark's Gospel and Other
Ministry,
Kingston-on-Thames: Stow Hill Bible and
Tract Depot, 1964.
Cole, Alan,
The Gospel Accoirding to St. Mark,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1961.
Erdman, Charles R.,
The Gospel of Mark,
Philadelphia: The Westminster Press,
1917.

Ironside, Harry A.,
Expository Notes on the Gospel of Mark,
Neptune, N. J.: Loizeaux Brothers
Publishers, 1948.
Kelly, William,
An Exposition of the Gospel of Mark,
London: C. A. Hammond, 1934.
Lenski, R. C. H.,
The Interpretation of St. Mark's Gospel,
Minneapolis: Augsburg Publishing House,
1946.
Swete, Henry Barclay,
The Gospel Accoirding to St. Mark,
London: MacMillan and Company,
Limited, 1902.

253

ЕВангелието според Лука
„heplus beau livre qu'ily ait."
Ернест Ренан

ВъВедение
I. Уникално място В Канона
„Най-красиВата книга, която същест-
ВуВа", е едно мнение, което изразява
наистина много голяма похВала, особе-
но когато е изказано от такъВ голям
скептик като френския критик Ренан,
но тоВа е точно така. ЕдВа ли има
Вярващ, който ще поЖелае да оспори
тези думи, след като прочете Вдъхно-
вения от Бога шедьовър на евангелис-
та Лука. Лука е моЖе би единствени-
ят писател-езичник, когото Бог изби-
ра, за да запише Неговото Слово, и
това до известна степен обяснява не-
обикновената притегателна сила, коя-
то това Евангелие упраЖнява върху
западните наследници на гръцко-римс-
ката култура.
Без уникалното звучене на разказа
на доктор Лука оценката ни за Господ
Исус и Неговото слуЖение щеше да
бъде много по-бедна в духовно отно-
шение. В него се отделя особено вни-
мание на лк)бовта на Исус и предлоЖе-
нието Му за спасение не само на евре-
ите, но и на Всички останали хора, а
така също и на особения Му интерес
към отделния индиВид, без да бъдат
пренебрегнати и бедните, и отхвърле-
ните от обществото хора. Лука обръ-
Ща особено голямо внимание на хвале-
нието (В 1 и 2 гл. има примери от най-
ранните християнски „химни"), мо-
литвата и Светия Дух.
Н. Авторство
»Лука, който по произход е бил антио-
Хиец, а по професия - лекар, дълго вре-

ме е бил сътрудник на Павел и е Водел
задълбочени разговори с другите апос-
толи, което му е помогнало особено
много В намирането на рецептата за
спасението на душите, чието описа-
ние се среща и в двете книги."
Това странично доказателство за
авторството на третото Евангелие
(III, 4) ни е дадено от Евсевий В него-
вата Църковна история и то съот-
ветства на общоприетото ранно
християнско предание. Иреней, който
цитира третото Евангелие в своите
книги, също приема Лука за негов ав-
тор. Други ранни автори, които защи-
тават авторството на Лука, са Юс-
тин Мартир, Hegesippus, Климент от
Александрия и Тертулиан. ДаЖе Мар-
кион, този известен еретик, в своето
изопачено и окастрено издание на Биб-
лията е Вклкочил единствено ЕВанге-
лието на Лука. В непълния Муратори-
ански Канон това трето Евангелие
носи заглавието „Лука".
Лука е единственият евангелист,
който е написал продълЖение на свое-
то Евангелие - книгата „Деяния на
апостолите", в чието авторство ня-
ма никакво съмнение. Употребата на
местоимението „ние" на някои места
В текста на тази книга говори за лич-
ното участие на аВтора 6 събитието
(16:20; 20:5; 6; 21:15; 27:1; 28:16; ср. 2
Тим. 4:11). По метода на елиминиране-
то разбираме, че единствено присъст-
вието на Лука моЖе да съответства
на тези моменти. От посвещенията
към Теофил и смисъла на написаното
се виЖда, че както Евангелието от
Лука, така и Деянията на апостолите
са написани от един и същ човек.
Павел нарича Лука „възлкзбения ле-

255

Лука

кар" u го споменава отделно от хрис-
тияните-к>деи (Кол. 4:14), от което
личи, че той е единственият библейс-
ки автор в НЗ, който не е бил кодеин.
Обемът на Евангелието от Лука и
Деянията на апостолите е по-голям
от всички послания на Павел, взети
заедно.
Вътрешните доказателства за ав-
торството на Евангелието подкре-
пят страничните доказателства и
църковното предание. Изборът на ду-
мите (присъствието на. много повече
и по-точни медицински термини в
сравнение с другите Евангелия) и пра-
вилният гръцки език показват, че ав-
торът е бил християнин-езичник с ле-
карско образование, който освен това
е познавал изключително добре кздейс-
ката действителност. Освен това в
Лука личи едно особено пристрастие
към датите и точните изследвания
(1:1-4; 3:1), което го прави първият
църковен историк.
III. Датиране
Най-вероятно е третото Евангелие
да е било написано в началото на 60-
те години на I в. Някои изследователи
са на мнение, че това е станало някъ-
де меЖду 75 и 85 година (или дори в на-
чалото на II в.), в което до известна
степен прозира нежеланието им да
признаят способността на Христос
да предрече точната дата на разруше-
нието на Ерусалим. Градът е бил сри-
нат в 70 год. сл. Хр., така че предска-
занието не е вече предсказание, след
като е било изречено след тази дата.
Почти всички изследователи прие-
мат, че Евангелието cm Лука е напи-
сано преди Деянията, които завърш-
ват с пътуването на Павел до Рим
през 63 год. сл. Хр., от което следва,
че Евангелието трябва да е било напи-
сано преди тази дата. Едва ли моЖе
да са допусне, че първият църковен ис-
торик няма да отдели никакво място

на Големия поЖар в Рим и последвали-
те го християнски гонения - изкупи-
телна Жертва за Нерон (64 год. сл.
Хр.), а така също и на мъченическата
смърт на Петър и Павел, които по
това време са били вече мъртви.
Затова ние смятаме, че една дата
меЖду 61 и 62 год. сл. Хр. е най-вероя-
тното време за написването на Еван-
гелието.
IV. Предмет и основна тема
Известен е стремеЖът на гърците
към съвършеното боЖествено човеш-
ко същество, което да притеЖава
най-добрите черти на мъЖа и на Жена-
та, без, да има нито един техен недос-
татък. Евангелието на Лука ни предс-
тавя Христос точно такъв - силен и
едновременно с това състрадателен
Човешки Син. Тук особено ярко е изя-
вена Неговата изклкзчителна човеч-
ност.
В сравнение с другите Евангелия Лу-
ка ни запознава много по-подробно с
молитвения Живот на Исус. Тук има
много повече примери за милосърдие-
то и състраданието на Христос към
хората от всякъде другаде. Сигурно
затова Лука отделя толкова много
място на Жените и децата в своя раз-
каз. Освен като Евангелие от Лука
третото Евангелие е познато и под
името Мисионерското Евангелие. Не-
говото предназначение е да отнесе
благата вест на езичниците и затова
Господ Исус е описан като Спасите-
лят на света. И освен всичко друго
това Евангелие моЖе да послуЖи като
ръководство за ученика. То ни дава
възмоЖност да проследим пътя на
ученичеството в Живота на нашия
Господ и да видим начина, по който
Той прави от последователите Си
Свои ученици. Нашето излоЖение има
за цел да проследи точно този път; да
потърси онези неща в Живота на Съ-
вършения Човек, които правят съвър-

256

Лука 1

шен Живота на Всеки обикновен човек;
да потърси В Неговите неповторими
слова пътя към кръста, по който Той
ни призовава да вървим.
Ние вярваме, че Евангелието на Лу-
ка ще ни отвори ушите, за да чуем
призива на Спасителя, да се откаЖем

от всичко и да Го последваме. Послу-
шанието е средството, с което ние
моЖем да получим духовно знание. Ко-
гато навлезем по-дълбоко 8 описаните
събития, смисълът на Словото ведна-
га става по-ясен, по-разбираем и по-
близък.

Схема на изложението
I.      Въведение: цел и метод на Лука
(1:1-4)
П.     Идването на Човешкия Син и
Неговия предвестник (1:5-2:52)
III.	Подготовката на Човешкия Син
за Неговото слуЖение (3:1-4:30)
IV.	Човешкият Син доказва Своята
власт (4:31-5:26)
V.	Човешкият Син обяснява Своето
слуЖение (5:27-6:49)
VI.	Човешкият Син разширява

Своето слуЖение (7:1-9:50)
VII.	Нарастващата съпротива срещу
Човешкия Син (9:51-11:54)
VIII.	Исус поучава и изцелява по пътя
към Ерусалим (12-16 гл.)
IX.	Човешкият Син наставлява
учениците си (17:1-19:27)
X.	Човешкият син В Ерусалим
(19:28-21:38)
XI.	Мъките и смъртта на Човешкия
Син (22 и 23 гл.)
XII.	Победата на Човешкия Син
(24 гл.)
VII.	

VII.	
Коментар
I-    Въведение: цел и метод на Лука
(1:1-4)
В своето предисловие Лука ни се разк-
рива най-напред като историк. След
тоВа той описва източниците и ме-
тода, който е ползВал; и най-накрая
обяснява целта на написания матери-
ал. От човешка гледна точка Лука из-
ползва два Вида източници: писмени
свидетелства за Живота на Христос и
устни разкази от хора, които са били
очевидци на събитията В Неговия Жи-
вот.
1:1 Писмените свидетелства се спо-
менават още В първи стих: „ПонеЖе
мнозина предприеха да съчинят по-

вест за съвършено потвърдените
меЖду нас събития..." Ние не знаем
кои са тези мнозина, за които стаВа
Въпрос тук, но предполагаме, че меЖду
тях сигурно са били и Матей, и Марко.
Всички други явно не са били богоВдъх-
новени. (Йоан е писал 8 по-късно вре-
ме.)
1:2 Лука черпи информация и от ус-
тните разкази на онези, „които отна-
чало са били очевидци и слуЖители на
евангелското слово". Самият Лука не
твърди, че е бил очевидец, но твърди,
че е разговарял с хора, които са били.
Той ги описва като „очевидци и слу-
Жители на евангелското слово". Съ-
що като в ЙоаноВото Евангелие, Лука
казва „евангелското слово" вместо
„Христос".
Под „отначало" тук трябва да се
разбира началото на християнската

257

Лука 1

епоха, чийто предвестник е Йоан
Кръстител. Използването на писмени
и устни свидетелства при съставяне-
то на това Евангелие не отрича бо-
говдъхновеността на написания
текст. Това показва, че при избора и
подреждането на текста Лука е бил
ръководен от Светия Дух.
Ето какъв е коментарът на
ДЖеймс Cmloapm no този въпрос:
„Лука ни дава да разберем съвсем яс-
но, че боговдъхновените писатели не са
били като по чудо освободени от необ-
ходимостта от упорити исторически
изследвания... Боговдъхновеността не
означава, че Бог по някакъв тайнствен
начин достига отвъд човешките умове
и възможности. Боговдъхновеността
означава, че Бог използва готовност-
та на човека да отдаде своя ум и въз-
можности, за да изрази Неговата во-
ля. Тя не моЖе по никакъв начин да за-
мести личността на автора и да го
направи свое послушно оръдие. Тя само
подсилва неговата личност и го прави
Жив свидетел на Бога."}
1:3 След това Лука накратко обяс-
нява мотивите, които са го накарали
да напише това Евангелие, и метода,
който той използва: „видя се добре и
на мене, който изследвах подробно
всичко от началото; да ти пиша на-
ред за това, почтени Теофиле". За мо-
тивите си той просто казва „видя се
добре и на мене", което ще рече, че
той като човек е бил вътрешно убе-
ден, че трябва да напише Евангелие-
то. Не трябва да забравяме обаче, че
БоЖията принуда е свързана по един
много удивителен начин с решението
на човека.
По отношение на метода, използван
от Лука, ние разбираме, че той първо
е проследил развитието на нещата
от самото им начало, а после ги е за-
писал така, че да следват някакъв ред.
Всичко това говори за научен подход
към изследването на събитията от
Живота на Спасителя. Лука е проверил

съвсем внимателно автентичността
на своите източници, отстранил е
всичко, което не е отговаряло на ис-
торическата истина и е противореча-
ло на духовната правда, и накрая е
подредил материала във вида, 8 който
ние го имаме днес. Когато казва, че- е
писал „наред" за тези неща, Лука няма
предвид непременно хронологическия
ред, тъй като събитията в това
Евангелие не винаги следват реда, по
който те действително са станали.
Те следват един морален или по-скоро
духовен ред, т. е. съединителната
спойка меЖду описаните събития не е
времето, а предметът на описанието
и моралните поуки, свързани с него. И
макар че това Евангелие и Деянията
на апостолите са били писани до Тео-
фил, ние знаем изненадващо малко не-
ща за него. Обръщението „почтени
Теофиле" ни кара да предполагаме, че
той е бил правителствен слуЖител.
Името му означава „БоЖий приятел".
Вероятно този Теофил е бил христия-
нин, който е заемал някакъв почетен и
отговорен пост във външнополити-
ческите слуЖби на римската империя.
1:4 Лука си поставя за цел да даде на
Теофил писмено свидетелство, което
да потвърди достоверността на всич-
ко онова, което той знае за Живота и
дейността на Господ Исус. В сравне-
ние с устното предаване написаният
текст моЖе много по-добре да съхра-
ни точността на словото и да го
предпази от изкривяване.
И така, пасаЖът от 1 до 4 cm. ни
дава кратко, но изчерпателно описа-
ние на човешките обстоятелства, при
които е била създадена тази книга от
Библията. Ние знаем, че когато е пи-
сал, Лука е писал чрез БоЖието вдъх-
новение, макар и да не говори изрично
за това, освен ако не приемем, че то
се подразбира от контекста на израза
„от началото" (3 cm.), който също
така моЖе да се преведе „отгоре".2

258

Лука 1

II.  Идването на Човешкия Син и
Неговия предвестник (1:5-2:52)
А.   Благовещението за рождението
на предвестника (1:5-25)
1:5, 6 Лука започва сбоя разказ с описа-
ние на родителите на Йоан Кръсти-
тел, които Живеят по Времето на ца-
руВането на злия цар Ирод Велики,
който бил logeucku цар. Той е бил иду-
меянин, което ще рече потомък на
ИсаВ.
Захарий (което означава „Господ си
спомня") е свещеник от Авиевия от-
ряд - един от двадесет и петте отря-
да, на които е разделено logeuckomo
свещеничество от ДаВид (1 Летописи
24:10). ДВа пъти 6 годината всеки от-
ряд получава правото да слуЖи в Еру-
салимския храм в продължение на една
седмица, като слуЖбата започва в съ-
бота и завършва В следващата събо-
та. По онова време има толкова мно-
го свещеници, че повечето от тях по-
лучават правото да кадят тамян 6
Святото място на храма само веднъЖ
6 Живота си, ако изобщо имат това
Щастие.
Елисавета (което означава „Бо&ия-
пга клетва") също произхоЖда от све-
щеническото семейство на Аарон. Тя
и съпругът й са набоЖни к>деи и най-
добросъвестно съблкодават спазване-
то на Старозаветните Писания как-
то в морално, така и в ритуално от-
ношение. Те, разбира се, не са безгреш-
ни, но винаги, когато правят грях,
принасят Жертва или извършват нео-
бходимия за целта обред.
1:7 Тези хора нямат деца, което е
повод за много укори от страна на
9ругите togeu. Доктор Лука отбеляз-
ва, че причината за това полоЖение е
безплодието на Елисавета. Пробле-
мът се услоЖнява още повече от фак-
та, че и двамата се намират в доста
напреднала възраст.
1:8-10 Един ден Захарий получава
правото да ръководи ритуала в храма.

Това е велик ден в неговия Живот, тъй
като именно той е избран да кади та-
мян в Святото място. Хората са
събрани отвън и се молят. Вече е за-
почнал „часът на каденето" (което
не се знае какво значи точно.)
Обърнете внимание на това, че
Евангелието започва с молитвата на
хората при храма и завършва с хвале-
нието на Бога пак при храма. Текстът
меЖду тези две събития ни разказва
как Бог отговаря на тази молитва
чрез Личността и делото на Господ
Исус.
1:11-14 Присъствието на свещеника
и мноЖеството от молещи се хора
създават особено подходяща обста-
новка за БоЖествено откровение. От
дясната (почетната) страна на ол-
тара се появява ангел от ГОСПОДА.
Отначало Захарий е обзет от голям
страх - нали нито един от хората, ко-
ито Живеят по онова време, не е 8иЖ-
дал ангел! Но ангелът го успокоява с
една чудесна новина: Елисавета ще ро-
ди син, когото ще нарекат Йоан
(„благодатта" или „милостта на Йе-
хова"), и освен че ще бъде „радост, и
веселие на родителите си", той ще
донесе благословение на мнозина.
1:15 Това дете ще бъде велико пред
Господа (единственото величие, кое-
то действително има значение). Най-
напред Йоан ще бъде велик, защото
ще бъде отделен за Бога: нито ще пие
вино (от плода на лозата), нито друго
спиртно питие (от плодовете на дру-
гите растения).
Освен това Йоан ще бъде велик за-
ради духовната си надареност: той ще
бъде изпълнен със Светия Дух още
при своето зачатие. (Това не означа-
ва, че Йоан е бил спасен или новороден
още преди своето физическо раЖдане,
а само че БоЖият Дух е бил в него още
от момента, в който той е бил заче-
нат, за да го подготви за специалната
му мисия като предвестник на Хрис-
тос.)

259

Jlykal

1:16, 17 И накрая, Йоан ще бъде ве-
лик, защото ще бъде предвестник на
Месията. Много от logeume ще се
обърнат към Господа благодарение на
него. Неговото слуЖение ще бъде ка-
то служението на пророк Илия - то
ще има за цел възстановяването на
правилните взаимоотношения между
Бога и човека чрез покаянието на чо-
века. Във връзка с това Коулмън Лак
пише следното:
„Йоановата проповед ще изпълни
сърцата на нехайните родители с ис-
тинска духовна грюка към техните де-
ца. От друга страна, тя ще има за цел
да смири сърцата на непокорните и
бунтуващи се деца, така че те да ста-
нат послушни на „мъдростта на спра-
ведливостта"3.
С други думи, Йоан ще се бори да из-
веде от света група вярващи, които
да бъдат подготвени да се срещнат с
Господа, когато Той дойде. Целта на
този вид служеше си заслужава усили-
ята на всеки един от нас.
Забележете колко умело Лука вну-
шава мисълта за Божествеността на
Христос (16 и 17 cm.). В 16 cm. се каз-
ва, че Йоан „ще обърне мнозина от
израилтяните към Господа, техния
Бог". След това в 17 cm. се казва, че
Йоан „ще предиде пред Лицето Му".
Кого замества местоимението „Му"?
Без съмнение, то замества „Господа,
техния Бог" от предишния стих. Ние
обаче знаем, че Йоан е предвестник на
Исус. Изводът е съвсем ясен: Исус е
Бог.
1:18 Възрастният Захарий е обхва-
нат от съмнения по отношение изпъл-
нението на обещанието, защото как-
то той, така и Жена му са прекалено
стари, за да могат да имат деца. Въп-
росът му изразява огромното съмне-
ние, което крие неговото сърце.
1:19 Ангелът отговаря, че той е
Гавриил („силният на Господа"). Въп-
реки че хората обикновено си предста-
вят Гавриил като архангел, в Библия-

та той е описан като един, който
стои в БоЖието присъствие и носи
БоЖиите послания на човека. (Дан
8:16; 9:21)
1:20 Заради своите съмнения Захарий
ще загуби способността си да говори
до деня на раЖдането на детето. Ви-
наги, когато вярващият изрази съмне-
ние по отношение на БоЖието Слово,
той загубва способността си да свиде-
телства за Него и да Го хвали. Неве-
рието запечатва устните на човека и
те остават така до мига, в който вя-
рата се връща и ги отклк>чва, за да
отприщи поток от хваления.
1:21, 22 Хората отвън нетърпеливо
чакат да се появи Захарий. Обикновено
свещеникът, който кади тамян в све-
тилището, извършва този ритуал
много по-бързо.
Когато Захарий най-после излиза,
той не моЖе да говори, а трябва да
обяснява на хората със знаци, от кое-
то те разбират, „че е видял видение в
храма".
1:23 Когато се свършват дните на
слуЖението, Захарий се прибира у дома
си, но без да моЖе да говори, според
както е предсказал ангелът.
1:24, 25 След като забременява, Ели-
савета се уединява в къщата си и не
излиза в продълЖение на пет месеца,
радвайки се на милостта на Господа,
Който я е освободил от бездетство-
то, заради което е получавала толко-
ва много укори от хората.
Б.   Благовещението за раЖдането на
Човешкия Син (1:26-38)
1:26, 27 На шестия месец след явява-
нето му на Захарий (или след забреме-
няването на Елисавета) Гавриил се
явява отново - този път на една де-
вица на име Мария, която Живее в
град Назарет от областта Галилея.
Мария е сгодена за един мъЖ, който
се казва Йосиф, потомък на Давид по
кръвна линия и наследник на законно-

260

Лука

mo npaBo на ДаВидоВия трон, макар че
той самият е дърводелец. ГодеЖът по
оноВа Време предстаВляВа много по-
сериозно нещо от днешното сгодява-
не. Всъщност той моЖе да се развали
само по официален път, посредством
процедура, подобна на развод.
1:28 Ангелът се обръща към Мария с
думи, от които личи, че тя е особено
благословена, че на нея Господ изпра-
ща специална благодат. Тук трябВа
да се отбелеЖат дВе неща. Първо, че
ангелът не се покланя на Мария, нито
пък и се моли, а само я поздравява. И
второ, той не казва, че тя самата е
„пълна с благодат", а че е „благодат-
на".4
1:29, 30 Съвсем естествено е Мария
да се смути от този поздрав и да се
зачуди какво означава той. Ангелът я
успокоява, а после и казва, че Бог я е
избрал да бъде майката на дългоочак-
вания Месия.
1:31-33 Обърнете Внимание на ВаЖ-
ните истини, които крие благоВеще-
нието:
Истината за човешката природа на
Месията - „ще заченеш в утробата и
Ще родиш Син".
БоЖестВената Му природа и мисия-
та Му на Спасител - „когото ще на-
речеш ИСУС" (което означава Йехова
е Спасителят).
Присъщото Му величие - „Той ще
бъде велик" и като Личност, и като
дело.
Неговата самоличност като БоЖий
Син - „и ще се нарече Син на Всевиш-
ния".
Правото Му да заеме трона на Да-
вид - „и Господ Бог ще Му даде прес-
тола на баща Му ДаВида", което Го
УтвърЖдава като Месия.
Неговото вечно и всеобщо царство
~ »ще царува над Якововия дом до ве-
ка; и царството Му не ще има край".
31 и 32 cm. характеризират Христос
Такъв, Какъвто ще бъде по време на
Първото Си пришествие, докато 326

и 33 cm. Го описват като Цар на царе-
те и Господ на господарите, Какъвто
ще Го видим по време на Второто Му
пришествие.
1:34, 35 Въпросът на Мария, „Как
ще бъде това?", не изразява съмнение,
а учудване. Как ще роди тя дете, кога-
то никога не е познавала мъЖ? Макар
че думите на ангела не обясняват то-
ва много подробно, отговорът му
всъщност означава, че тя ще зачене
като девица - чрез чудото на Светия
Дух. Той ще дойде върху нея и силата
на Всевишния ще я осени. На Въпроса
на Мария, „Как ще стане това?" (за-
щото е неВъзмоЖно чоВек сам да си го
представи), отговорът на Бога е
„чрез Светия Дух".
„Затуй и святото Онова, Което
ще се роди от тебе, ще се нарече Бо-
Жий Син." Това са възвишените слова,
с които е изявена тайната на превъп-
лъщението. Синът, Който ще роди
Мария, ще бъде Бог, изявен в плът.
Човешкият език е безсилен да разкрие
тайната, която се крие в тези думи.
1:36, 37 След това ангелът открива
на Мария новината, че нейната срод-
ница Елисавета е вече бременна от
шест месеца - същата онази Елисаве-
та, за която Всички знаят, че е безп-
лодна. Това чудо трябва да увери Ма-
рия, че за Бога няма невъзмоЖни не-
ща.
1:38 Не моЖем да не се възхитим на
красотата, с която Мария подчинява
своето същество на Господната Воля,
за да моЖе чрез нея Той да извърши
прекрасното си дело. След това анге-
лът си отива от нея.
В.   Мария отива да види Елисавета
(1:39-45)
1:39, 40 Ние не знаем защо Мария
отива в дома на Елисавета. Вероятно
това нейно пътуване е продиктувано
от Желанието й да избегне скандала,
който несъмнено ще се разрази, кога-

261

Лука 1

mo състоянието и стане известно на
хората В Назарет. При това полоЖе-
ние гостоприемството и внимателно-
то отношение на Елисавета придоби-
ват двойно по-голямо значение.
1:41 В мига, в който Елисавета чува
гласа на Мария, бебето заиграва в ут-
робата й. По този тайнствен и инс-
тинктивен начин нероденият още
предвестник приветства идването на
неродения още Месия. Елисавета се
изпълва със Светия Дух, което ще ре-
че, че от този момент нататък тя
Живее под Неговото ръководство и
всички нейни думи и действия се нап-
равлявани от Него.
В първа глава има трима души, за
които се говори, че са били изпълнени
със Светия Дух: Йоан Кръстител (15
cm.), Елисавета (41 cm.) и Захарий (67
cm.).
Единият от признаците за изпълва-
не със Светия Дух е говоренето чрез
псалми и химни, и духовни песни
(Еф.5:18, 19). ЗатоВа присъствието на
три песни В тази глава и на още две в
следващата никак не ни изненадва. Че-
тири от тези песни са известни много
повече с латинските си заглавия, подс-
казани от думи, които могат да се
прочетат В първите им редове: (1)
Елисаветиният поздрав (1:42-45); (2)
Magnificat (Величаенето) (1:46-55); (3)
Benedictus (Благословеният) (1:68-79);
(4) Gloria in Excelsis Deo (Слава на Бога
във висините) (2:14); и (5) Nunc Dimittis
(Сега Ти отпущаш слугата Си В мир)
(2:29-32).
1:42-45 Вдъхновена от Светия Дух,
Елисавета приветства Мария като
„майката на моя Господ". В сърцето
и няма и следа от завист - само ра-
дост и Възторг, че нероденото Бебе
ще бъде нейният Господ. Мария е бла-
гословена сред Лените заради това,
че е получила БоЖието благоволение
да износи Месията. Плодът на нейна-
та утроба е благословен заради това,
че Той е Господ и Спасител. В Библия-

та никъде не се говори за Мария като
за „БоЖията майка". И въпреки че тя
наистина е майката на Исус и Исус на-
истина е Бог, твърдението, че Бог
има майка, е абсурдно в доктринално
отношение. Исус е съществувал от
вечността, докато Мария е била едно
ограничено ВъВ Времето същество, ко-
ето е започнало своето съществуване
в един определен момент. Тя е била
майката на Исус само по време на Не-
говото превъплъщение.
Елисавета разказва за интуитивно-
то на пръв поглед вълнение, което
нейното неродено дете проявява при
първите думи на Мария. После тя уве-
рява Мария, че вярата й ще бъде сток-
ратно възнаградена и очакванията й
ще се сбъднат. Вярата й няма да бъде
напразна, защото тя ще роди Този,
Когото й бе обещано да роди.
Г.   Мария величае Господа (1:46-56)
1:46-49 Песента Magnificat, c която
Мария величае Господа, прилича на пе-
сента на Анна (1 Царе 2:1-10). Мария
първо възхвалява Господ заради това,
което Той е направил за нея (466-49).
Обърнете внимание на думите й в 48
cm.: „ще ме ублаЖават всичките ро-
дове". Не тя ще ублаЖава, а нея ще я
ублаЖават. Мария говори за Бога ка-
то за свой Спасител, което означава,
че тя не се счита за безгрешна.
1:50-53 След това Мария възхвалява
Господ заради Неговата милост, коя-
то е върху ония, които Му се боят
от всяко поколение. Той сншкава гор-
деливите и могъщите и възвишава
скромните и гладните.
1:54, 55 И най-накрая, Мария възве-
личава Господ заради верността Му
към Израел, защото Той изпълнява
всички обещания, които е дал на Авра-
ам и неговото потомство.
1:56 След като престоява при Елиса-
вета около три месеца, Мария се връ-
ща обратно у дома си в Назарет. Тя

262

Jlykal

Все още не е женена и, без съмнение,
хората са започнали да я хулят и да
злослоВят по неин адрес. Но тя знае,
че Бог ще се застъпи за нея, и започва
да чака раждането на Детето.
Д.  РаЖдането на предвестника
(1:57-66)
1:57-61 Когато идВа времето за раж-
дане, Елисавета ражда син. Роднини-
те и приятелите й са много зарадва-
ни. На осмия ден детето е обрязано и
трябва да получи име. Никой не се
съмнява, че Въпросът Вече е решен и
че то ще носи името на баща си Заха-
рия. Но когато майката оповестява,
че детето ще се казва Йоан, изненада-
та е много голяма, тъй като никой от
роднините не се казва така.
1:62, 63 Най-накрая запитват със
знаци и Захарий (което показва, че
той е бил не само ням, но й глух). Взе-
майки една дъска за писане, Захарий
решава Въпроса окончателно - името
на детето ще бъде Йоан. Всички са
много учудени.
1:64-66 Но учудването на хората по-
раства още повече, когато виждат, че
в момента, в който Захарий написва
Върху дъсчицата името „Йоан", гово-
рът му се възвръща. Новината бързо
се разпространява „по цялата хълмис-
та страна на Юдея" и хората се пи-
тат какви ли ще бъдат бъдещите де-
ла на това необикновено дете, защо-
то разбират, че специалното благово-
ление на Господа е Върху него.
Е.   Предсказанието на Захарий
за Йоан (1:67-80)
1:67 Освободен от веригите на неве-
рието и изпълнен със Светия Дух, За-
харий получава вдъхновение и възхВа-
ляВа Бога чрез един чудесен химн, В
който изобилстват цитати от СЗ.
1:68, 69 Той хвали Бога за това, кое-
т° е направил. Захарий разбира, че

раждането на неговия син Йоан озна-
чава, че много скоро ще дойде и Меси-
ята. В думите на Захарий идването на
Христос е описано като свършен
факт, макар че то Все още не е стана-
ло В действителност. Вярата му дава
увереност да каже, че Бог вече е посе-
тил и откупил Своя народ, изпращай-
ки неговия Изкупител. Йехова е издиг-
нал рог на спасение в царския дом на...
Давид. (По онова време рогът се е из-
ползвал като съд, в който се е държа-
ло мирото за помазването на царете.
Следователно тук „рог на спасение"
може да означава „Цар на спасение"
от царското поколение на Давид. Той
също така може да се приеме като
символ на сила, което ще означаВа, че
„рог на спасение" може да се тълкува
като „мощен Спасител".)
1:70, 71 Захарий хвали Бога за това,
че е изпълнил предсказанията. ИдВане-
то на Месията е било предсказано от
светите пророци... още от началото
на света. То означаВа избавление от
Враговете и защита от неприятели-
те.
1:72-75 Захарий възхвалява Бога за
това, че е верен на Своите обещания.
Господ е склк)чил с Авраам безусловен
договор за спасение и това обещание е
изпълнено в идването на Един, Който
произлиза от АВраамовото семе, а
именно Господ Исус Христос. Спасе-
нието, което Той носи, е както Външ-
но, така и вътрешно. Външното спа-
сение означава освобождение „от ръ-
ката на неприятелите ни", а вът-
решното означава освобождение от
Всякакъв страх, за да можем да Му
служим „в святост и правда през
всичките си дни".
Предлагаме ви две интересни раз-
съждения върху този пасаж от Кем-
бъл Морган.5 От една страна, той
прави връзка между значението на
името Йоан и основната тема на пе-
сента - и двете говорят за Божията
милост. От друга, той забелязва свър-

263

Лука 1, 2

заност меЖду значенията на имената
на Йоан, Захарий и Елисавета и 72 и 73
cm.:
Йоан - обещаната милост (72 cm.),
Захарий - за да напомни (72 cm.),
Елисавета - клетвата (73 cm.).
И така, БоЖието милосърдие, чий-
то Вестител ще бъде Йоан, ще дойде,
защото Бог ще си спомни клетвата,
дадена от Него при сключването на
светия завет.
1:76, 77 После Захарий говори за ми-
сията на Йоан, предвестника на Спа-
сителя. Йоан ще бъде „пророк на Все-
вишния" и ще подготвя сърцата на хо-
рата за идването на Господа, като
проповядва спасение на Неговите хо-
ра чрез опрощението на техните гре-
хове. И отново забелязваме, че същи-
те неща, които В СЗ се свързват с Йе-
хова, тук в Новия, се свързват с Исус.
Малахия предсказва, че преди Йехова
ще дойде Вестител, който ще подгот-
ви Неговия път (3:1). Захарий казва, че
Йоан идва, за да подготви пътя на
Исус. Изводът, който следва, е съвсем
прост: Исус е Йехова.
1:78, 79 Идването на Исус се сравня-
ва с изгряването на зора. Векове наред
човечеството е Живяло в тъмнина.
Сега, „поради милосърдието на на-
шия Бог", скоро ще се зазори. Светли-
ната ще дойде В Лицето на Христос,
Който ще осияе езичниците, които
Живеят в тъмнина и в сянката на
смъртта, и ще изведе Израел на пътя
на мира (ВЖ. Мал.4:2).
1:80 Това е последният стих В тази
глава, който ни казва, че Детето Исус
расте физически и укрепва духовно, ос-
тавайки в пустините до деня, когато
открито се появява пред народа на
Израел.
Ж. РаЖдането на Човешкия Син
(2:1-7)
2:1-3 Цезар Август издава постанов-
ление за записване на цялата вселена,

което означава преброяване на насе-
лението от неговата империя. Това
преброяване се прави за пръв път по
време на управлението на Сирия от
Квириний. Споменаването на Квири-
ний тук е причина за изказването на
много съмнения по отношение на ис-
торическата достоверност на Еван-
гелието на Лука години наред. Сред
по-новите археологически открития
обаче започват да се появяват доказа-
телства, които потвърЖдават това
свидетелство. Чрез този си акт Це-
зар Август вероятно Желае да покаЖе
превъзходството си над гръцко-римс-
кия свят, но Бог използва това негово
действие, за да осъществи изпълнени-
ето на Своя замисъл. (вЖ. Притчи
21:1).
2:4-7 Заповедта на Август принуЖ-
дава Йосиф и Мария да предприемат
едно пътуване до Витлеем и да прис-
тигнат там В определеното от про-
рочествата Време за раЖдането на
Месията (Мих. 5:2): Когато присти-
гат от Галилея ВъВ Витлеем, градът
е толкова претъпкан с народ, че им се
налага да отседнат в конкшшята на
една гостилница - единственото мяс-
то, където могат да пренощуват. То-
ва е едно предзнаменование за начина,
по който хората ще посрещнат сВоя
Спасител. И докато младото семейс-
тво от Назарет чака, за да се запише
6 регистъра, Мария раЖда своя първо-
роден Син, повива Го в пелени и с лк>-
боВ Го полага да леЖи в яслите.
Така Бог посещава нашата планета
В Лицето на едно безпомощно Бебе,
родено В мизерията и смрадта на един
конски обор. ТоВа наистина е едно чу-
до! Ето една кратка мисъл на Дарби
по този:
„ Той започна Своя зкивот в една ко-
нЬшня и го завърши на кръста, като
през цялото време нямаше къде глава-
та Си да подслони.<<6

264

Лука 2

3.   Ангелите и овчарите (2:8-20)
2:8 Вестта за раЖдането на тоВа нео-
бикнобено Дете не е занесена най-нап-
ред на религиозните Водачи В Еруса-
лим, а на овчарите от кздейските хъл-
моВе, които съзерцават небето по це-
ли дни и нощи и тихо и кротко Вър-
шат обикновената си работа. ДЖеймс
Cmtoapg коментира това по следния
начин:
„Не моЖелг да не признаем огромно-
то значение, което се крие във факта,
не първите хора, които са видели с очи-
те си славата на идещия Господ, са би-
ли най-обикновени овчари, заети с най-
обикновени неща. Това означава най-
напред, че мястото, където човек из-
пълнява своите задълЖения, е и мяс-
тото, където човек получава открове-
ния. И освен това то означава, че хо-
рата, които успяват да съхранят в се-
бе си дълбоките и прости истини за
Живота, без да загубят детското в
сърцата си, получават най-лесно дос-
тъп go БоЖието царство. "7
2:9-11 Един ангел от Господа идва
при овчарите и в същия миг мястото
е залято от сиянието на ярка и вели-
чествена светлина. Те се разтрепер-
Ват от страх, но ангелът ги успокоя-
ва и им известява новината, която
Ще донесе голяма радост за всички хо-
ра. Този ден в близкия град Витлеем
се е родило Момче и Това Момче е
Спасителят, „Който е Христос Гос-
под". В тези няколко думи се крие цяла
една теология. Най-напред, Той е Исус,
което ще рече Спасител. После Той е
Христос, т. е. БоЖият Помазаник или
Месията на Израил. И най-накрая, Той
е Господ - Бог, изявен в плът.
2:12 Но по какВо ще Го познаят ов-
чарите? Ангелите им казват, че те
Ще могат да Го познаят по две неща:
първо, че Младенецът ще бъде повит
В пелени. (Те, разбира се, са виЖдали и

други бебета, повити в пелени, но ан-
гелите току-що са им казали, че това
Бебе е Господ, а никой никога не е бил
вшкдал Господ като малко Бебе, пови-
то 8 пелени!) И второ, Той ще леЖи в
ясли, а овчарите едва ли са виЖдали
бебе да леЖи на такова невероятно
място. То е запазено специално за Гос-
пода на Живота и славата при Първо-
то Му идване на този свят. Умът ни
трудно моЖе да побере мисълта за
това, че Създателят и Крепителят
на вселената е влязъл в човешката ис-
тория не като герой-завоевател, а ка-
то мъничко Бебе. Но фактите гово-
рят, че това е станало точно така.
2:13, 14 Внезапно небесното царст-
во освобоЖдава затаения си възторг и
изпълва небето с ликуВане.
Появява се мноЖество от небесно
войнство, което пее и хвали Бога.
Тяхната песен, позната днес под заг-
лавието Gloria in Excebis Deo, изразява
пълния смисъл на раЖдането на това
Дете. В нея се казва, че Неговият Жи-
вот и слуЖение ще донесат слава на
Бога във висините, мир на земята и
благоволение върху човеците - или
моЖе би само върху онези човеци, „в
които е Неговото благоволение".8 А
БоЖието благоволение е 6 онези чове-
ци, които искат да се покаят от свои-
те грехове и да приемат Исус Хрис-
тос за Господ и Спасител.
2:15-19 Веднага щом ангелите се
скриват, овчарите отиват във Вит-
леем, където намират Мария и Йо-
сиф и Младенеца Исус, Който леЖи в
яслите. Там те подробно разказват за
онова, което им е известено от анге-
ла. Разказът пораЖда голямо удивле-
ние сред събралите се в конкошнята
хора. Но Мария разбира много добре
за какво става дума: тя запазва всич-
ко това дълбоко в себе си и размиш-
лява за него в сърцето си.
2:20 Овчарите се връщат при ста-
дата си, силно зарадвани от всичко,

265

Лука 2

което са чули и видели, като не прес-
тават да слабят и хвалят Бога.
И.  Обрязването и посвещаването на
Исус (2:21-24)
2:21, 24 В този пасаЖ са описани най-
малко три ритуала:
1.	Най-напред се говори за обрязване-
то на Исус, което става на осмия
ден от Неговото раЖдане и което
се прави, за да напомни за завета,
който Бог е склк>чил с Авраам. В
същия този ден, според к»дейския
обичай, Детето трябва да получи
име и Мария и Йосиф Му дават
името ИСУС според наставления-
та на ангела.
2.	Вторият ритуал е свързан с очис-
тването на Мария. Това става на
четиридесетия ден от раЖдането
на Исус (вЖ. Лев. 12:1-4). Обикнове-
но родителите принасят в Жертва
едно агне за всеизгаряне и един гъ-
лъб или гургулица за грях.
Но ако семейството е бедно, то
моЖе да принесе „две гургулици
или две гълъбчета" (Лев. 12:6-8).
фактът, че Мария не принася агне,
а две малки гълъбчета, моЖе само
да ни подскаЖе колко голяма е бед-
ността на семейството, в което
се раЖда Исус.
3.	Третият ритуал е свързан с предс-
тавянето на Исус в храма в Еруса-
лим. Според БоЖия закон всички
първородни синове в кздейските се-
мейства принадлеЖат на Бога и са
предопределени да образуват све-
щеническата класа (Изх. 13:2). По-
късно обаче Бог отделя рода на ле-
витите за свещенически род (Изх.
28:1, 2) и тогава родителите полу-
чават право на „откуп" или „от-
купване" на първородните си сино-
ве, като вместо това трябва да
дадат някаква сума пари. Това те
правят, когато ги посвещават на
Господ.

Й.  Симеон доЖивява да види Месия-
та (2:25-35)
2:25, 26 Симеон е един от верните на
Бога кздеи, който не е престанал да
чака идването на Месията. Светият
Дух му е открил, че той няма да ум-
ре, преди да види Господния Христос
или БоЖия Помазаник. Тук ние виЖда-
ме, че благоволението на Господа наи-
стина е с „ония, които Му се боят"
(Пс. 25:14), и разбираме, че тези, кои-
то Живеят в тихо и съзерцателно об-
щение с Бога, придобиват по един
тайнствен начин познание за небесни-
те неща.
2:27, 28 Става така, че Симеон вли-
за в храма в същия ден, в който роди-
телите на Исус Го посвещават на Бо-
га. По един свръхестествен начин Си-
меон получава знание, че това Дете е
обещаният Месия, и като взима Исус
на ръце, произнася паметната песен
„Сега, Владико, отпущаш слугата Си в
мир", известна повече със заглавието
Nunc Dimittis.
2:29-32 Основният мотив на песен-
та е следният: Господи, Ти сега ме ос-,
тавяш да си отида в мир, защото аз
видях Твоето спасение в Лицето на
това Дете; видях обещания Изкупи-
тел, според както Ти ми обеща. Ти си
Го ръкополоЖил да даде спасение на
хората от всички поколения и класи.
Той ще бъде светлината, която ще
донесе откровение на езичниците
(при Неговото Първо идване) и ще за-
сияе в слава над Твоя израелски народ
(при Неговото Второ идване).
След като виЖда Господ Исус, Симе-
он вече моЖе да умре. УЖилването на
смъртта няма да му причини болка.
,2:33 Лука много внимава да не оск-
верни доктрината за девственото за-
чатие и навсякъде говори за родители-
те на Исус като за „Йосиф и Негова-
та майка". Същото четем и в текс-
та на новото издание на Библията от

266

Лука 2

Кинг ДЖеймс, което меЖду другото
се доказва и от поВечето ръкописи.9
2:34, 35 След хВалението Симеон
благославя родителите на Исус и се
обръща с пророчески думи към Мария.
Пророчеството му се състои от че-
тири предсказания:
1.	Това Дете ще бъде съдба „за пада-
не и ставане на мнозина в Израи-
ля". Надменните хора, безверници-
те и Всички, които не Желаят да се
покаят, ще паднат и ще бъдат на-
казани. Смирените хора, които из-
поВядат своите грехове и приемат
Исус Христос, ще се издигнат и ще
бъдат благословени.
2.	Детето също ще бъде... „белег,
против който ще се говори". Лич-
ността на Христос е носител на
едно особено значение. Самото Му
присъствие на земята представля-
ва сериозно изобличение на греха и
безчестието и изваЖда на показ
Жестоката омраза, която се крие В
човешките сърца.
3.	„Да! И на самата тебе меч ще.
прониЖе душата ти." Тези думи
на Симеон предричат мъката, коя-
то ще залее сърцето на Мария,
след като види Сина си разпънат
на кръст (Йоан 19:25).
4.	„...за да се открият помислите на
много сърца". Начинът, по който
хората ще отговорят на Спасите-
ля, ще изяви истинските подбуди и
чувства на човека.
И така, песента на Симеон Всъщ-
ност говори за спасението, изпитани-
ето, преодоляването и изобличението.
К.  Пророчицата Анна (2:36-39)
2:36, 37 Пророчицата Анна, също ка-
то Симеон, е една вярна на Бога израи-
лтянка, която също чака идването на
Месията. Тя произхоЖда „от Асирово-
Шо племе" (което означава щастлив,
благословен). Това е едно от десетте
израелски племена, поробени от аси-

рийците през 721 г. пр. Хр. Анна сигур-
но е на повече от сто години, от кои-
то само седем Живее като омъЖена
Жена, а останалите осемдесет и че-
тири - като вдовица. Като пророчи-
ца тя без съмнение получава небесни
откровения и слуЖи като говорител
на Бога. Тя присъства на всички об-
ществени слуЖения 8 храма и хвали
Бога с пост и молитва ден и нощ.
Напредналата й възраст не ii пречи
да слуЖи на своя Господ.
2:38 Анна се приблиЖаВа към малка-
та групичка в момента, в който пос-
вещават Исус на Бога и Симеон гово-
ри на Мария. Тя благодари на Господа
за това, че е дал обещания Изкупшпел
u говори за Исус на Всички в Ерусалим,
които са Верни на Бога и очакват из-
куплението си.
2:39 След като изпълняват обреди-
те на очистването и посвещението,
Йосиф и Мария се връщат обратно в
Галилея и заЖивяват в родния си град
Назарет. Лука нищо не споменава за
посещението на мъдреците и за бягс-
твото на семейството В Египет.
Л.   Детството на Исус (2:40-52)
2:40 Нормалното израстване на Дете-
то Исус се описва по следния начин: То
растеше физически и укрепваше по
дух.10 Като Дете Исус преминава
всички етапи на нормалното физичес-
ко развитие. Той се учи да ходи, да го-
вори, да играе и да работи като всич-
ки останали деца. Затова Той сега мо-
Же да ни съчувства, когато нашето
физическо развитие ни създава пробле-
ми. За Неговото умствено развитие
се казва „...и се изпълваше с мъд-
рост". Като Дете Исус не само учи
писане, смятане и всички останали
предмети, които се учат по онова
Време, но и увеличава Своята мъд-
рост, като не престава да търси
практическото прилоЖение на знания-
та Си в Живота. В духовно отношение

267

Лука 2

„БоЖията благодат бе на Него". Той
Живее В непрекъснато общение с Бога
и В непрекъсната зависимост от Све-
тия Дух, като не престава да изучава
Библията, да се моли и да изпълнява с
радост волята на Своя Отец.
2:41-44 На дванайсет години всяко
еврейско дете започва да Живее под за-
кона. Когато нашият Господ става
дванайсетгодишен, семейството Му
заминава на пътешествие до Еруса-
лим за празника на Пасхата, както
прави всяка година. След приключване-
то на празника всички тръгват об-
ратно към Галилея, без да разберат,
че Исус не е с тях. За нас това моЖе
да изглеЖда доста странно сега, но не
трябва да забравяме, че семейството
пътува като един доста голям керван.
Родителите вероятно мислят, че
Исус е тръгнал заедно с другите деца
на Неговата възраст.
Преди да започнем да упрекваме Йо-
сиф и Мария, нека си спомним колко
често ние, самите моЖем да прекара-
ме цял един ден в пътуване и да мис-
лим, че Исус е с нас, когато Всъщност
сме загубили общението си с Него, ка-
то сме допуснали съществуването на
някой непризнат грях в нашия Живот.
За да възобновим Връзката си с Исус,
трябва да се върнем обратно на поло-
Жението, в което сме били преди нару-
шаването на нашите взаимоотноше-
ния, да признаем греха си и да се пока-
ем.
2:45-47 Когато се връщат пак в Еру-
салим, отчаяните родители откри-
ват Исус в храма да седи меЖду учи-
телите, да ги слуша какво говорят и
да им задава въпроси. В текста няма
и намек за това, че Исус се дърЖи ка-
то преждевременно развито дете;
точно обратното - поведението Му
говори, че Той е като всяко нормално
дете, което се учи на скромност и
кротост от Своите учители. Но по
време на разговорите хората Му зада-
ват въпроси, тъй като са удивени от

Неговата мъдрост и от отговорите,
които дава.
2:48 Когато Го виЖдат да разговаря
толкова мъдро с хора, далеч по-възрас-
тни от Него, дори и родителите на
Исус се смайват. Въпреки това майка
Му не успява да сдърЖи своята трево-
га и раздразнение и Го укорява, като
Го пита: „Синко, защо постъпи така?
Баща Ти и аз се безпокояхме за Теб."
2:49 Отговорът на Господ (а това
са и първите Му записани думи) показ-
ва, че Той много добре съзнава кой е и
каква е Неговата мисия. „Защо да Ме
търсите? Не знаете ли, че трябва да
се намеря около дома на Отца Ми?"
Мария казва: „баща Ти и аз"; Исус
отговаря: „Работата на Отца Ми."
2:50 Тогава те не разбират какъв е
смисълът на тези загадъчни думи, ко-
ито звучат толкова необикновено от
устата на едно дванайсетгодишно
Момче.
2:51 И така, всички са отново заед-
но и могат да се върнат обратно в
Назарет. Нравственото превъзходс-
тво на Исус личи особено силно в ду-
мите „и... им се покоряваше". Макар и
Създател на вселената, в това скром-
но еврейско семейство Господ се дър-
Жи като послушно Дете. И през цяло-
то време майка Му запазва всички
тези думи в сърцето си.
2:52 Тук Лука отново ни разкрива ис-
тинската човешка природа и норма-
лен растеЖ на Исус. Ние разбираме, че
Той:
1.	Расте в умствено отношение -
„напредваше в мъдрост".
2.	Расте физически - „в ръст".
3.	Расте в духовно отношение - ;,в
благоволение пред Бога".
4.	Расте, също така, и в социално от-
ношение - „в благоволение пред чо-
веците".
Неговото порастване е абсолк>тно
съвършено въВ Всяко едно отношение.
Следващите осемнадесет години, кои-
то Господ Исус прекарва като Син на

268

Лука 2,3

дърводелец 6 Назарет, не са описани
подробно В ЕВангелието на Лука. Този
факт е особено показателен за значе-
нието на подготовката и обучението,
за необходимостта от търпение и
всекидневен труд. Това е предупрежде-
ние срещу Всички, които не устояват
на изкушението да се заемат с общес-
твено слуЖение веднага след своето
новороЖдение. Хората, които преска-
чат етапите на нормалното духовно
детство и кжошество, по-късно сеят
много беди В зрелия си Живот и свиде-
телството си като християни.
III. Подготовката на Човешкия Син
за слуЯсение (3:1-4:30)
А.   Подготвянето на пътя на Исус
от Неговия предвестник (3:1-20)
3:1, 2 Като историк Лука предпочита
да уточни годината, в която започва
да проповядва Йоан, като назовава по
име управляващите по онова време по-
литически и религиозни водачи - импе-
ратора Тиберий (Цезар), управителя
Пошпий Пилат, тримата четвероб-
ластника Ирод, Филип и Лисаний и
двамата първосбещеника Анна и Кая-
фа. Споменаването на политическите
управници идва да подскаЖе в какъв
Железен обръч е стегната шията на
народа на Израел В онзи момент, за да
бъде дърЖан В подчинение. Наличието
на двама първосвещеника в Израел пък
показва, че нацията преЖивява не само
политически, но и духовен упадък. И
макар В очите на хората тези мъЖе
да изглеЖдат много издигнати, за Бо-
га те са зли и безсъвестни хора. Зато-
ва, когато поЖелаВа да говори на хора-
та, Бог отминава палатите и синаго-
гите и се спира на Йоан, сина на Заха-
рия, който Живее в пустинята.
3:3 Йоан веднага тръгва да пътува и
да проповядва по цялата земя около
река Йордан - вероятно близо до град
Ерихон. Той призовава целия народ на

Израел да се покае от греховете си, за
да получи прощение и да бъде готов за
идването на Месията. Освен това Йо-
ан призовава хората да се кръстят ка-
то знак на външно свидетелство за
своето истинско вътрешно покаяние.
Йоан е един истински пророк; една съ-
вест, преВъплътена В човек; едно
изобличение на греха и един призив за
духовно обновление.
3:4 Неговото слуЖение идва, за да
изпълни предсказанието на пророк
Исая 40:3-5. Той е „гласът на един,
който вика в пустинята". Б духовно
отношение Израел наистина предс-
тавлява по онова време една пустиня.
Като народ той е сух и безрадостен и
не раЖда никакви плодове за Бога. За
да бъдат подготвени за идването на
Господ, хората трябва да изЖивеят
нравствена промяна. Когато по онова
време кралят посещавал някое място,
хората правели специални приготовле-
ния. Пътищата, по които очаквали да
дойде кралската процесия, били ремон-
тирани така, че кралската колесница
да мине по най-късия ВъзмоЖен път.
Точно това е правел и Йоан. Само че
той не е оправял природните пътища,
а пътищата в сърцата на хората, за
да могат те да приемат Исус.
3:5 Този стих ни казва какви ще бъ-
дат резултатите от идването на
Христос:
„Всяка долина ще се напълни", т. е.
смирените и каещите се ще бъдат
спасени и нахранени.
„Всяка планина и хълм ще се сни-
ши": горделивите и високомерните
(като книЖниците и фарисеите) ще
бъдат смирени.
„Кривите пътеки ще станат пра-
ви": нечестните хора (като бирници-
те) ще махнат измамата'от себе си.
„И неравните места" ще станат
„гладки пътища" - хората с груби и
остри характери, като военните нап-
ример, ще бъдат укротени и омекоте-

269

ЛукаЗ

3:6 Като краен резултат ще се полу-
чи тоВа, че „всяка твар" - и евреите,
и езичниците - „ще Види БоЖието
спасение". По Време на ПърВото при-
шестВие на Исус предложението за
спасение стигна до Всички хора, макар
че не Всички Го приеха. Когато Той
дойде отноВо, за да установи Своето
господство, пророчеството на този
стих ще се изпълни изцяло. Тогава це-
лият Израел ще бъде спасен и езични-
ците също ще се радват на благосло-
венията на Неговото славно царство.
3:7 Когато хората започват да ид-
ват при Йоан на тълпи, за да бъдат
кръстени, той разбира, че не всички са
искрени. Някои от тях само се прест-
руват, че изпитват глад или ЖаЖда за
праведност. Тях именно Йоан нарича
„роЖби ехидишш". Въпросът му, „Кой
ви предупреди да бягате от идещия
гняв?" означава, че самият Йоан не е
направил това. Неговото послание е
обърнато към тези, които Желаят да
признаят своите грехове.
3:8 Ако те действително искат да
бъдат с Бога, трябва да покаЖат, че
покаянието им е истинско, като про-
менят Живота си. Истинското покая-
ние се виЖда по плодовете. Това, че
те са потомци на Авраам, не е доста-
тъчно. Роднинството с БоЖии хора не
те прави БоЖие дете. За да осъщест-
ви Своите цели, Бог не разчита само
на физическите наследници на Авраам.
Стига да поиска, Той би могъл да въз-
дигне и от камъните на река Йордан
АВраамови потомци. Камъните тук
Вероятно символизират езичниците,
които Бог моЖе да промени чрез чудо-
то на БоЖията благодат така, че да
станат вярващи с такава вяра, каква-
то е имал Авраам. И точно това и
стана, физическите потомци на Ав-
раам в лицето на израелския народ от-
хвърлиха БоЖия Христос. Но много
от езичниците Го приеха като Господ
и Спасител и станаха духовни потом-
ци на Авраам.

3:9 Изразът „брадвата леЖи вече
при корена на дърветата" има пре-
носно значение. С това Йоан иска да
ни каЖе, че искреността на покаяние-
то на всеки човек ще бъде изпитана
от Христос при Неговото идване. Хо-
рата, които не са показали плодовете
на истинското покаяние, ще бъдат
осъдени.
„Думите, които излизат от устата
на Йоан, са остри като меч: „роЖби
ехиднини", „идещия гняв", „брадва",
„отсича се", „в огън се хвърля". Уста-
та на БоЖиите пророци никога не из-
ричат захаросани слова. Те винаги про-
повядват здрави нравствени принципи
и много често думите им разтърсват
човешките сърца така, както топори-
те на нашите прадеди са раздрусвали
шлемовете на техните врагове." (Все-
кидневни белеЖки на библейското дру-
Жество)
3:10 Хората, които вярват в Йоано-
вото слово, го молят да им каЖе как-
во да направят, за да покаЖат, че наи-
стина са се покаяли.
3:11-14 В следващите няколко стиха
Йоан им показва няколко начина, чрез
които могат да докаЖат своята иск-
реност. Като цяло всички трябва да
обичат блиЖните си както себе си и
да разделят облеклото и храната си с
бедните.
Бирниците трябва да бъдат абсо-
лютно честни В своята работа, кое-
то ще бъде особено сериозно доказа-
телство за истинската им промяна,
тъй като те по принцип са смятани
за големи мошеници.
На военните Йоан казва да избяг-
ват три неща, когато са на слуЖба:
насилието, клеветата и недоволство-
то. Много е ваЖно да се разбере, че
спазването на тези съвети не боди до
спасение, а е само външен белег за
вътрешното покаяние на човешките
сърца пред Бога.
3:15,16а Йоановата скромност е не-
що изклкочително. Той сигурно има

270

ЛукаЗ

възмоЖност поне за малко да заеме
позата на Месия и да привлече огро-
мен брой последователи. Но вместо
това той непрекъснато изтъква кол-
ко е нищоЖен в сравнение с Христос и
говори на хората, че неговото кръще-
ние е само едно външно, видимо свиде-
телство, докато кръщението на
Христос ще бъде нещо вътрешно и ду-
ховно. Освен това той им казва, че не
се счита за достоен дори да разВърЖе
„ремъка на обущата Му".
3:166, 17 Христос ще кръщава със
Светия Дух и с огън. Неговото слуЖе-
ние ще има две страни. От една стра-
на, Той ще кръщава вярващите със
Светия Дух (обещание, което беше
изпълнено в деня на Петдесетница,
когато вярващите бяха кръстени в
Христовото тяло); от друга страна,
Той ще кръщава с огън.
От казаното в 17 cm. става ясно, че
кръщението с огън е кръщение чрез
съд. Тук Господ е показан като стопа-
нин, който отвява Житото си. В мо-
мента, 8 който Той хвърля Житото с
лопатата, вятърът отвява плявата
настрани, а зърното пада в Житница-
та. Работниците измитат плявата и
я изгарят.
Винаги, когато Йоан говори на хора,
сред които има и вярващи, и невярва-
щи, той споменава както кръщението
със Светия Дух, така и кръщението с
огън (Мат. 3:11 и тук). Когато говори
само на вярващи обаче (Марко 1:9),
той не споменава кръщението с огън.
Истинският вярващ никога няма да
преЖивее кръщението с огън.
3:18-20 Сега Лука вече моЖе да насо-
чи вниманието си към Исус. Но преди
това той разказва накратко за оста-
налата част на Йоановото слуЖение и
стига до момента, в който Ирод
хвърля Йоан в тъмница. Всъщност
Йоан е затворен около осемнадесет
месеца по-късно заради упреците, кои-
то той отправя към Ирод по повод
прелЬбодейната му връзка с Иродиа-

да, Жената на неговия брат. Ирод
затваря Йоан в тъмница и по този на-
чин извършва най-мръсното от всич-
ките зли деяния на своя Живот.
Б.   Подготовка чрез кръщение
(3:21,22)
И докато Йоан постепенно изчезва
от нашето полезрение, на преден план
излиза Господ Исус. Той започва Свое-
то обществено слуЖение на около
тридесетгодишна възраст с кръщени-
ето Си в река Йордан.
В разказа за Неговото кръщение има
няколко интересни момента:
1.	В момента на Неговото кръщение
присъстват едновременно всички-
те Личности на Триединния Бог:
Исус (21 cm.), Светият Дух (22а) и
Отец (226).
2.	Единствено Лука казва, че по вре-
ме на Своето кръщение Исус се мо-
ли (21 cm.). Този факт идва да под-
крепи целта на Лука да представи
Христос като Човешки Син, Кой-
то уповава единствено на Бога,
Своя Отец. Темата за молитвения
Живот на нашия Господ звучи осо-
бено силно в това Евангелие. Той
се моли тук, в началото на Своето
обществено слуЖение. Моли се и
по-късно, когато започва да придо-
бива голяма известност и хората
вървят на тълпи след Него (5:16).
Прекарва цяла една нощ в молитва,
преди да избере дванадесетте си
ученици (6:12). Моли се преди съби-
тието в Кесария филипи (9:18) в
кулминационния момент на слуЖе-
нието Си като учител. Моли се на
планината на Преображението
(9:28). Моли се в присъствието на
Своите ученици и това става по-
вод за една чудесна беседа върху
молитвата (11:1). Моли се и за от-
стъпника Петър (22:32). Моли се и
в Гетсиманската градина (22:41,
44).
1.	
271

ЛукаЗ

3. Кръщението на Исус е един от три-
те случая, когато Бог гоВори от
небесата, за да потВърди слуЖени-
ето на СВоя Възлкобен Син. В про-
дълЖение на тридесет години Бо-
Жието око е наблкодаВало този без-
грешен ЖиВот В Назарет и Него-
вата присъда за Него е „в Тебе е
Моето благоволение". Има още две
свидетелства на открита изява на
Бог Отец, когато Той говори от
небето: веднъЖ, когато Петър
предлага да се издигнат три скинии
на планината на Преображението
(Лука 9:35), и още веднъЖ, когато
при Филип идват едни гърци, за да
търсят Исус (Йоан 12:20-28).
В.   Подготовка чрез споделяне
на човешката природа (3:23-28)
Преди да започне разказа си за общес-
твеното слуЖение на нашия Господ,
Лука спира за малко нашето внимание
върху родословното Му дърво. Ако
Исус наистина е Човек, тогава трябва
да произлиза от Адам. Това родосло-
вие показва, че Той наистина е такъв.
Мнението, че това е родословието на
Исус от страна на Мария, е възприе-
то почти навсякъде. ЗабелеЖете, че в
23 cm. не се казва, че Исус е Син на Йо-
сиф, а „както мислеха, беше Син на
Йосиф". Ако това е вярно, Илий (23
cm.) е бил сВат на Йосиф и баща на
Мария.
Мнението, че това е родословието
на Исус от страна на Мария се под-
дърЖа от повечето изследователи по-
ради следните няколко причини:
1.	Най-явната е тази, че родословие-
то на Йосиф (1:2-16) е дадено вече
в Евангелието от Матей.
2.	В първите глави на Евангелието
от Лука образът на Мария заема
много повече място от образа на
Йосиф, докато в Евангелието от
Матей това е точно обратното.

3.	Обикновено използването на Женс-
ки имена като свързващи звена в
родословните списъци не е било
прието от logeume, което обясня-
ва до голяма степен липсата на
името на Мария в това родословно
дърво.
4.	В Матей 1:16 се казва изрично, че
Яков е родил Йосиф. Тук, в Лука, не
се казва изрично, че Илий е родил
Йосиф; а се казва, че Йосиф е бил
син на Илий. Син моЖе да означава
също и зет.
5.	В оригиналния език определителни-
ят член (tou) в родителен падеЖ
стои пред всяко име в родословно-
то дърво с изклЬчение на едно
- името на Йосиф. Това единстве-
но изклкочение ни кара да предпола-
гаме, че споменаването на Йосиф
тук се дълЖи само на брака му с
Мария.
Макар и да не е необходимо да изс-
ледваме родословието подробно, по-
лезно е да отбелеЖим някои ВаЖни не-
ща:
1. Този списък показва, че Мария про-
изхоЖда от Давид посредством
кръвното си родство с Натан (31
cm.). От Евангелието на Матей се
виЖда, че Исус е наследник на за-
конното право на трона на Давид
посредством Соломон.
Като законен Син на Йосиф Господ
изпълнява онази част от завета на
Бога с Давид, в която Бог му обе-
щава, че неговият трон ще пребъ-
де до века. Но ако Исус беше ис-
тински син на Йосиф, Той щеше да
попадне под БоЖието проклятие
върху Йехония, според което нито
един от потомците на този нечес-
тив цар няма да преуспее (Ер.
22:30).
Като истински Син на Мария Исус
изпълнява онази част от договора
на Бога с Давид, където Бог му
обещава, че неговото потомство
ще остане на трона завинаги. И

272

Лука 3,4

така, като наследник на ДаВид пос-
редстВом кръВната Си Връзка с
Натан Исус не попада под БоЖие-
то проклятие Върху Йехония.
2.	В 38 cm. за Адам е казано, че е „Бо-
*ий", което означаВа само, че той
е БоЖие създание.
3.	От родословния списък стаВа ясно,
че Месиянската линия заВършВа с
Господ Исус. Никой друг не моЖе
никога да има законни претенции
към трона на ДаВид.
Г.   Подготовка чрез изпитание
(4:1-13)
4:1 В ЖиВота на нашия Господ не е
имало нито един миг, В който Той да
не е бил изпълнен от СВетия Дух, но
Лука разбира, че е длъЖен да подчер-
тае тоВа изрично ВъВ Връзка с изпи-
танието на Исус. Да бъдеш изпълнен
със Светия Дух, означаВа да бъдеш из-
цяло отдаден на Него и напълно послу-
шен на Всяка БоЖия дума. Изпълнени-
ят с Духа чоВек е изпразнен от Всяка-
къв грях и от Всичко сВое. Единстве-
ното нещо, което обитава В него, е
БоЖието СлоВо. След като се Връща
от Йордан, където е бил кръстен,
Исус е отведен от Духа в пустинята.
Тук Вероятно стаВа дума за Юдейска-
та пустиня, леЖаща по протежението
на западния бряг на МъртВо море.
4:2, 3 Там Господ е изкушавай от
дявола в продълЖение на четириде-
сет дни, през което Време Той не яде
нищо. В края на четиридесетте дни
Исус е подлоЖен на едно изкушение,
което ние Вече познаваме. Всъщност
трите етапа на това изкушение ста-
Ват на три различни места - В пусти-
нята, на планината и В Ерусалимския
храм. фактът, че Исус наистина е и
Човек, се виЖда от думите „Той ог-
ладня." Това е и целта на първото из-
кушение. Сатана предлага на Господ
да се Възползва от Властта си на Бог,
За да утоли телесния Си глад. Хит-

ростта на изкушението се състои В
това, че това действие само по себе
си е абсолкнпно законно. То щеше да
стане незаконно, ако Исус го беше из-
вършил, подчинявайки се на Сатана.
Той Винаги трябва да действа В съгла-
сие с Волята на Своя Отец.
4:4 Исус устоява на изкушението,
като отговаря с цитат от СЗ (Вто-
розак.8:3). Подчинението на БоЖието
Слово е много по-ваЖно от задоволя-
ването на физическия глад. Исус не за-
почва да спори. Във връзка с това Дар-
би казва следното: „Едно-единствено
изречение моЖе да накара Сатана да
замълчи, стига да бъде използвано в
силата на Духа. Цялата тайна за то-
ва, как моЖе да бъде силен човек, кой-
то се намира в конфликтно полоЖе-
ние, е да успее да използва правилно
БоЖието Слово."
4:5-7 Във втория етап на изкушение-
то дяволът... показва на Исус всич-
ките царства на света в един миг
време. На Сатана явно не му трябва
много Време, за да покаЖе всичко, кое-
то моЖе да предлоЖи. Той не предлага
света, а царствата на този свят. В
известно отношение той наистина
има власт над царствата на този
свят. Вследствие на грехопадението,
Сатана е станал „князът на този
свят" (Йоан 12:31; 14:30; 16:11), „бо-
гът на този сВят" (2 кор.4:4), „князът
на Въздушната Власт" (Еф. 2:2). Бог е
промислил така, че „царствата на то-
зи свят" да станат един ден „царство
на нашия Господ и на Неговия Хрис-
тос" (Откр. 11:15). Така че Сатана
предлага на Христос нещо, което в
края на краищата пак ще бъде Негово.
Но до трона няма по-къс път: преди
трона стои кръстът. Според БоЖия
замисъл, преди да излезе на пътя на
Своята слава, Господ Исус трябва да
пострада на кръста. Той няма да мо-
Же да постигне законната цел с неза-
конни средства и никакви обстоятелс-
тва няма да Го заставят да се покло-

273

Лука 4

ни на дявола, без значение какво ще
Му струва това.
4:8 И така, Господ цитира един
стих от Второзаконие (6:13), за да по-
каЖе, че като Човек Той ще се покло-
ни и ще слуЖи единствено на Бога.
4:9-11 В третия етап на изкушение-
то Сатана отвеЖда Исус 6 Ерусалим
и Го качва на крилото на храма, като
Го предизвиква да се хвърли долу. На-
ли Бог е обещал в Псалм 91:11, 12, че
Той ще пази Месията? МоЖе би изку-
шението тук се съдърЖа в опита на
Сатана да накара Исус да се предста-
ви за Месия, като извърши някоя сен-
зация или чудо. В предсказанията на
Малахия се казва, че Месията ще дой-
де неочаквано в храма Си (Мал.3:1).
Ето една възмоЖност за Исус да спе-
чели известност и слава и да се пока-
Же пред всички като обещания Изба-
вител, без да бъде разпъван на кръста.
4:12 За трети път Исус устоява на
изкушението, като цитира Библията.
Текстът от Второзаконие 6:16 ни
забранява да подлагаме на изпитание
нашия Бог.
4:13 Отблъснат със силата на Духа,
дяволът оставя Исус за по-подходящо
време. И така, обикновено изпитания-
та не ни връхлитат като непрекъс-
нат поток, а идват като приливи и
отливи.
Във връзка с изкушението на Исус
бихме искали да споменем още няколко
неща:
1.	Последователността на трите
етапа на изкушението в Лука се
различава от тази в Матей, къде-
то третият етап е записан като
втори. Причината за това не е яс-
на.
2.	И в трите случая ние разбираме, че
крайната цел на изпитанието е
правилна, но средствата за нейно-
то постигане са неправилни. Вина-
ги е неправилно да се подчиняваш
на Сатана и да се покланяш както
на него, така и на всяко друго тво-

рение. Винаги 2 неправилно да изку-
шаваш Бога.
3.	Първото изкушение засяга тяло-
.  то, второто - душата, а третото
- духа. Това са съблазни, свързани
със страстите на плътта, Желани-
ята на очите и гордостта на Жи-
вота.
4.	Трите изкушения се отнасят до
трите най-силни стимула в човеш-
кото съществувание - физическия
апетит, Желанието за власт и бо-
гатства и Желанието за обществе-
но признание. Колко често ученици-
те се изкушават да поемат лекия
път на удобствата и несъпротив-
лението, да заемат някое изтъкна-
то място в обществото и да дос-
тигнат някое издигнато полоЖе-
ние в църквата!
5.	При всички тези изкушения Сатана
използва езика на религията, прида-
вайки им по този начин някаква
прилична външна форма. Той дори
цитира Писанията.
ДЖеймс Cmtoapm прави следния
уместен коментар по този въпрос:
„Случаят с изкушението ни дава яс-
но да разберем две неща. От една стра-
на, той ни показва, че изкугиението не
е непременно грях. От друга страна,
той ни открива нещо много ваЖно, ко-
ето един Христов ученик ще каЖе мал-
ко по-късно: „ПонеЖе в това, дето и
сам Той пострада като изкушен, моЖе
и на изкушаваните да помага" (Евр.
2:18).п
Понякога се изказва мнението, че
това изкушение е било безсмислено,
тъй като Исус не е моЖел да съгреши.
И наистина, Исус е Бог, а Бог не съг-
решава. Господ Исус никога не е бил
напускан от който и да е атрибут на
Своята боЖественост. Неговата бо-
Жественост е била забулена по време
на земния Му Живот, но тя не е била
изчезнала и не е могла да изчезне. Ня-
кои хора казват, че като Бог Той не е
могъл да съгреши, но като Човек е мо-

274

Лука 4

гъл. Но Исус Все още продълЖава да
бъде u Бог, u ЧоВек. Мисълта, че Той
би могъл да съгреши сега, е недопусти-
ма. Изкушението има за цел да дока-
Же, че Той не моЖе да съгреши, а не да
провери дали мозке да съгреши. Само
един сВят и по същество безгрешен
ЧоВек моЖеше да стане наш Изкупи-
тел.
Д.  Подготовка чрез поучаВане
(4:14-30)
4:14, 15 МеЖду 13 и 14 cm. изтича един
интервал от около година, през което
Време Господ проповядва в Юдея.
Единственото свидетелство на това
слуЖение е записано от Йоан 2-5.
Когато Исус се връща в силата на
Духа 6 Галилея и започва Втората го-
дина от Своето обществено слуЖе-
ние, славата Му се разпростира из ця-
лата област. Там Той поучава в
к>дейските синагоги и всички Го прос-
лавят.
4:16-218 В Назарет, града на Него-
Вото детство, Исус редовно посещава
синагогата в съботния ден. Има още
две неща, които Той прави редовно -
моли се (Лука 22:39) и поучава другите
(Марко 10:1). При едно от неговите
посещения в синагогата Той поЖелаВа
9а прочете нещо от СЗ. Те му пода-
ват свитък с предсказанието на Исая.
Господ развива сВитъка и прочита
текста, който сега е записан В Библи-
ята В 61:1 и половината от 2 cm. и
който Винаги се е възприемал като
описание на слуЖението на Месията.
Когато Исус казва: „Днес се изпълни
това писание във вашите уши", Той
Всъщност казВа съвсем ясно, че Той е
Месията на Израел.
ЗабелеЖете какви прогресивни цели
иска да постигне Месията чрез Своя-
та мисия. Той идва, за да разреши
уЖасните проблеми, които съпровоЖ-
дат човечеството от началото на не-
говото съществуВание:

Проблема с бедността: „да благо-
ВестяВам на сиромасите".
Проблема с мъката: „да преВърЖа
сърцата на съкрушените".
Проблема с робството: „да прогла-
ся освобоЖдение на пленниците".
Проблема със страданията: „прог-
ледване на слепите".
Проблема с потисничестВото: „да
пусна на свобода угнетените".
С други думи, Той идва, за да прог-
ласи благоприятната ГОСПОДНА го-
дина, да прогласи зазоряването на ед-
на нова епоха за стенещите и ридаещи
тълпи от хора. Исус се представя ка-
то отговорът за разрешението на
всички злини, които тормозят чове-
чеството. И това наистина е така,
независимо дали разглеЖдаме тези
злини във физически, или в духовен
смисъл. Отговорът за разрешаването
на Всяка злина е Христос.
Обърнете Внимание на факта, че
Исус завършва цитата с думите:
„...да проглася благоприятната Гос-
подна година" и не прочита останала-
та част от стиха: „...и деня на въздая-
нието от нашия Бог". Това е така, за-
щото целта на Неговото ПърВо идва-
не е да прогласи благоприятното вре-
ме на Господа. Времето, в което ние
Живеем, е благоприятното време на
спасението по благодат. Когато дой-
де на земята за втори път, Господ ще
провъзгласи деня на въздаянието на
нашия Бог. ЗабелеЖете, че за благоп-
риятното време се говори като за го-
дина, а за Времето на възмездието ка-
то за ден.
4:22 Думите на Господа правят сил-
но впечатление на хората. Те ги одоб-
ряват и казват за тях, че са благо-
датни, но не могат да разберат как е
възмоЖно синът на дърводелеца Йо-
сиф да е станал толкова мъдър.
4:23 Господ знае, че този интерес е
доста повърхностен и че хората не
разбират Неговата истинска същ-
ност и стойност. За тях Той е просто

275

Лука 4

едно момче от техния град, което е
успяло В Капернаум. Той очакВа от
тях да Му каЖат: „Лекарк), изцери се-
бе си!", което означава: „НапраВи за
себе си тоВа, което си направил за
другите. Оправи своето собствено
състояние, след като претендираш, че
моЖеш да оправяш това на другите."
Но значението тук е малко по-различ-
но и това става ясно от думите, кои-
то следват: „...каквото сме чули, че
става в Капернаум, стори го и тука
в Своята родина", т. е. В Назарет.
Всъщност тези думи са едно предизви-
кателство: хората искат от Исус да
прави чудеса и в Назарет, както прави
навсякъде, и тогава няма да Му се
присмиват.
4:24-27 Господ им отговаря с думи,
които изразяват един дълбоко вкоре-
нен принцип в човешкото общество:
„Никой пророк не е приет в родината
си." След това Исус споменава две
знаменателни събития от СЗ, когато
Божиите пророци не са били признати
от народа на Израел и затова са
отишли при езичниците. По Времето,
когато В Израел е Върлувал голям
глад, Илия не е бил изпратен при ня-
коя вдовица-еВрейка, макар да е имало
хиляди такива, а е бил изпратен при
една вдовица-езичница от Сидон. И
въпреки че по време на служението на
Елисей в Израел е имало много прока-
Жени, нито един от тях не е оздравял
• чрез този пророк, освен езичника Нее-
ман, военачалник на сирийския цар.
Представете си какъв е ефектът на
тези думи върху togeume, които счи-
тат Жените, езичниците и прокаЖе-
ните за утайката на обществото!
Господ обаче съвсем съзнателно пос-
тавя тези три групи от хора над не-
вярващите logeu c цел да им покаЖе,
че историята от СЗ ще се повтори.
Независимо от Неговите чудеса, Исус
ще бъде отхвърлен не само от хората
в Назарет, но и от целия израелски на-
род. И тогава Той ще се обърне към

езичниците - както са направили Илия
и Елисей.
4:28 Хората от Назарет разбират
много добре смисъла на казаното от
Исус. Те вероятно са вбесени от ми-
сълта, че езичниците могат да имат
предимство пред тях. По този повод
ДЖон Чарлз Райл пише следното:
„Хората изпитват голяма омраза
към доктрината за суверенитета на
Бога, която Христос току-що провъзг-
ласи. Бог не моЖе по никакъв начин да
бъде задълзкен да прави чудеса сред
тях".12
4:29, 30 Тогава хората извеЖдат
Исус от града и Го отвеЖдат до един
стръмен хълм, откъдето възнамеря-
ват да Го бутнат долу в пропастта.
Без съмнение, техните действия са
провокирани от Сатана, който отно-
во се опитва да унищоЖи царския Нас-
ледник. Но Исус, като по чудо, минава
през тълпата и излиза от града. Вра-
говете Му са безсилни да Го спрат.
Доколкото ни е известно, Той никога
повече не се връща в Назарет.
IV. Човешкият Син доказва Своята
власт (4:31-5:26)
А.   Власт над един нечист дух
(4:31-37)
4:31-34 Загубата, която претърпява
Назарет, се превръща в придобивка за
Капернаум. Хората от този град
признават авторитета на Христово-
то учение и Го слушат с усърдие и убе-
деност. ПасаЖът от 31 до 41 cm.
описва един типичен съботен ден от
Живота на Господ Исус. Тук Той е по-
казан като Господар над демоните и
болестите. Най-напред Исус отива в
синагогата, където среща един мъЖ с
нечист бяс. Прилагателното „не-
чист" се използва много често със
значението на „зъл дух", което ще ре-
че, че самият дух е нечист и произвеЖ-
да прояви на нечистота В Живота на

276

Лука 4

сВоята Жертва. Този пасаЖ ни показва
истинската природа на състоянието
на човек, обсебен от дух. Отначало се
чува викът: „Нима си дошъл да ни по-
губиш?", след което духът съвсем яс-
но показва, че много добре знае кой е
Исус: Той е Светият БоЖий, Който
ще унищоЖи накрая сатанинското
войнство.
4:35 Исус заповядва на духа да напра-
ви две неща: „Млъкни и излез от не-
го!" Бесът се подчинява на заповедта,
след като първо хвърля мъЖа на земя-
та, без да му причини никаква вреда.
4:36, 37 Хората са смаяни. Какво
има в думите на Исус, че и нечистите
духове Му се подчиняват? Каква е та-
зи загадъчна власт и авторитет, с
които Той говори?
Следващите думи ни съобщават за
нарастването на неговата популяр-
ност в тази област, което никак не
ни учудва.
Всички видими чудеса, които Исус
извършва в материалния свят, предс-
тавляват съответствия на подобни
чудеса, които Той извършва В духов-
ния свят. Ето един списък на духовни-
те поуки от тези чудеса, описани от
Лука, където тези съответствия мо-
гат ясно да се видят.
Изгонване на нечисти духове (4:31-
37) - освобоЖдение от мръсотията и
осквернението, които носи грехът.
Изцелението на тъщата на Петър
от треска (4:38, 39) - прогонване на
безпокойствието и безсилието, които
пораЖда грехът.
Изцелението на прокаЖения (5:12-
16) - освобоЖдаване от гнусотата и
безнадеждността на греха (ВЖ. също
П:11-19).
Оздравяването на парализирания
мъЖ (5:17-26) - избавяне от неподвиЖ-
ността, В която се намира човек в
гРеха, и привеЖдане в състояние на
способност да слуЖи на Бога.
Съживяването на сина на вдовицата
(7:11-17) - премахване на мъртвото

състояние, В което се намират греш-
ниците В своите нарушения, и вдъхва-
не на Живот (вЖ. също 8:49-56).
Овладяването на бурята (8:22-25) -
Христос има власт да управлява бури-
те, които бушуват в Живота на Него-
вите ученици.
Прогонване на легиона от бесове
(8:26-39) - грехът произвеЖда насилие
и безумие и отлъчва човека от цивили-
зованото общество. Господ дава при-
личие и здрав разум и способност на
човека да Живее в общение с Него.
Изцелението на Жената, която до-
косва крайчеца на дрехата Му (8:43-48)
- освобоЖдение от изтощението и уг-
нетението, до което моЖе да ни дове-
де грехът.
Нахранването на 5000 (9:10-17) -
изобраЖение на греховния свят, който
гладува за БоЖия хляб. Христос задо-
волява този глад с помощта на Свои-
те ученици.
Прогонването на духа от сина на
един човек (9:37-43а)—■ избавяне от
Жестокостта и гнета на греха чрез
изцелителната сила на Христос.
Изцелението на Жената с немощния
дух (13:10-17) - грехът изкривява и оса-
катява, но докосването на Исус дона-
ся съвършено здраве.
Изцелението на болния от воднянка
(14:1-6) - избавяне от притеснението,
объркаността и страха, които произ-
веЖда грехът.
Изцелението на просяка-слепец
(18:35-43) - този случай показва, че
грехът заслепява човека за реалности-
те на вечността, а новороЖдението
му отваря очите за тях.
Б.   Власт над треската (4:38,39)
След това Исус отива на посещение в
къщата на Симон, където тъща му
леЖи болна от силна треска. Веднага,
щом Господ смъмря треската, Жена-
та оздравява. Изцелението е не само
незабавно, но и съвършено, тъй като

277

Лука 4,5

тя моЖе да стане от леглото u да им
прислуЖВа. Да не забравяме, че след
силна треска човек винаги е много
слаб и изтощен! (Поддръжниците на
безбрачието на свещениците не мо-
гат да намерят никаква подкрепа в
този текст, който показва съвсем яс-
но, че Петър е бил Женен човек!)
В.   Власт над болестите и демоните
(4:40,41)
4:40 Към края на деня хората вече не
са длъЖни да спазват съботата и за-
почват да пристигат на тълпи при
Исус, водейки много инвалиди и обсе-
бени от зли духове. Никой не идва нап-
разно. Исус изцерява всички болни и
изгонва духовете от всички обсебени.
Много от проповедниците, които се
представят за церители чрез вяра
днес, обикновено изцеряват само ня-
колко предВарително набелязани изб-
раници. Исус изцерява всички до един.
4:41 Изгонените демони знаят мно-
го добре, че Исус е Христос, Бозкият
Син, но Исус не Желае те да свидетел-
стват за Него и им заповядва да мъл-
чат. Те знаят, че Той е Месията, но
Бог има други, по-добри начини, с кои-
то да оповести това на хората.
Г.   Власт за проповядване из цялата
страна (4:42-44)
На следващия ден Исус отива в едно
уединено място близо до Капернаум.
Народът Го търси и след като Го на-
мира, Го моли да не си отиВа, но Той
им отговаря, че има работа и в други-
те градове на Галилея. И така, Исус
тръгва от синагога на синагога и про-
повядва благовестието за БоЖието
царство, чийто Цар е Самият Той.
Той иска да царува над тях, но те пър-
во трябва да се покаят, защото Той
не моЖе да царува над хора, които не
Желаят да се откаЖат от своите гре-
хове. Ето това е проблемът. Хората

предпочитат да бъдат спасени от по-
литическите си проблеми, вместо от
греховете си.
Д.   Власт за обучение на другите:
Исус призовава Свои ученици
(5:1-11)
Този малък разказ за призоваването на
Петър моЖе да ни научи на няколко
неща.
1.	ЗабелеЖете, че Господ използва
лодката на Петър като амвон,
откъдето да поучава мноЖестВо-
то. Ако ние отдадем цялото си
имущество на Спасителя, моЖем
да бъдем сигурни, че Той ще го из-
ползва по най-подходящия начин и
ще ни възнагради щедро за това.
2.	Исус казва на Петър къде точно
могат да намерят много риба, след
като той и другите рибари Му се
оплакват, че са се трудили цяла
нощ без никакъв резултат. Господ
е всемогъщ и знае местата, къде-
то рибата е изобилна. Това, което
правим, като разчитаме на наши-
те собствени усилия и мъдрост, е
напразно. Делата на християнина
са успешни само тогава, когато са
извършени под БоЖието ръководс-
тво.
3.	Макар и да е опитен рибар, Петър
не се поколебава да приеме съвет
от един Дърводелец, вследствие на
което изВаЖда мреЖите си пълни с
риба. Със своето подчинение („...по
Твоята дума ще хвърля мреЖи-
те") Петър ни показва колко е го-
ляма стойността на смирението,
възприемчивостта и безрезерВно-
то послушание на Господа.
4.	МреЖите биват хвърлени в дълбо-
ки води и се напълват до скъсване.
Ние трябва да моЖем да се отде-
лим от брега и да се Впуснем с отк-
рити платна В морето на Вярата.
Тя също има своите дълбоки води,
както и мъката, страданието и за-
1.	
278

Лука 5

губата. Това са нещата, които из-
пълВат мрежите с плодородие.
5.	МреЖите на рибарите започват
да се прокъсват, а ладиите да по-
тъват (6, 7 cm.). СлуЖенето на.
Христос е свързано с проблеми, но
какВи чудесни проблеми са тоВа -
проблеми, които изпълват сърце-
то на истинския рибар с Възторг и
удивление!
6.	ТоВа свидетелство за славата на
Господ Исус пораЖда у Петър ясно
съзнание за неговата собствена ни-
щоЖност. Същото се случва и с
Исая (6:5), u c всички, които виЖ-
дат Царя В Неговата истинска
красота.
7.	Христос призовава Петър да ста-
не ловец на хора 6 момент, когато
той е зает с всекидневните си ри-
барски задълЖения. Ако ти в мо-
мента чакаш Господ да ти даде во-
дителство, не чакай пасивно, а се
заеми с работа. Прави това, което
моЖеш да правиш. ПраВи го с Всич-
ката си сила. Работи от цялото си
сърце и душа, като че ли го правиш
за Господа. Както кормилото мо-
Же да управлява кораба само кога-
то е в двиЖение, така и Бог моЖе .
да ръководи хората, когато са в
двиЖение.
8.	Христос призовава Петър да изос-
тави лова на риба и да се заеме с
лова на хора, или по-точно - да из-
ваЖда хората от смъртта и да ги
пренася в Живота. Какво са всички-
те риби в океана в сравнение с не-
повторимото усещане да видиш
една душа, спечелена за Христос и
за вечността!
9.	Петър, Яков и Йоан издърпват
лодките си на брега, където ги
изоставят заедно с рибата и всич-
ко останало, и тръгват след Исус
в този най-успешен работен ден
от техния Живот. Представете си
само колко много неща са зависели
от тяхното решение! Сигурно ни-

кога нямаше да чуем за тях, ако бя-
ха решили да останат при своите
лодки.
Е.   Власт над проказата (5:12-16)
5:12 Доктор Лука смята за необходи-
мо да посочи изрично, че в този случай
проказата е обхванала целия органи-
зъм. Болестта е в такъв напреднал
стадий, че от човешка гледна точка
състоянието на болния е безнадеЖдно.
Вярата на прокаЖения обаче се оказва
необикновено силна. Думите, които
той казва на Исус: „...моЖеш да ме
очистиш", могат да се каЖат единст-
вено на Господа. Човекът има абсо-
лютно доверие в силата на Господа да
го изцели. Когато казва „...ако ис-
каш...", той не изразяВа съмнение в
Желанието на Христос, а моли като
смирен просител, който няма никакво
право да бъде изцелен, но Въпреки то-
ва се оставя на БоЖията милост и
снизхоЖдение.
5:13 Докосването на болен от про-
каза е изклЬчително опасно както от
медицинска гледна точка, така и от
религиозна гледна точка, тъй като то
осквернява този, който го докосва, и
освен това го опозорява в очите на
обществото. Но Спасителят нито се
заразява, нито се осквернява. Вместо
това тялото на прокаЖения е изпъл-
нено с изцерителни Вълни, които му
донасят съвършено здраве. Изцеление-
то става мигновено. В текста се каз-
ва, че проказата го е оставила „нача-
са". Представете си само чувствата,
които е изпитал този отчаян и безпо-
мощен човек, когато за един миг е бил
излекуван от тази уЖасна и неизлечи-
ма болест!
5:14 Исус заръчва на оздравелия да
не казва на никого за това изцеление.
Спасителят не Желае да привлича към
Себе Си тълпи от лкзбопитни търса-
чи на сензации, нито да става причина
за зараЖдането на някое народно дви-

279

Лука 5

Жение, което ga cu nocmaBu за цел да
Го направи Цар. ЗатоВа Господ запо-
ВядВа на излекувания да отиде... при
свещеника и да направи принос за
очистването си според закона на Мой-
сей (ЛеВ. 14:4). Всяка подробност от
този принос ни говори за Христос.
Свещеникът е трябвало да прегледа
човека и да реши дали той действи-
телно е здрав. Той не е могъл да изце-
лява, а единствено да се произнесе по
въпроса дали наистина човекът е из-
целен. Не е било възмоЖно свещени-
кът, при когото е отишъл този човек,
да е ВиЖдал преди това друг такъв
случай на болен, излекуван от проказа.
Това е било едно изклЬчително дока-
зателство. То е имало за цел да нака-
ра свещеника да разбере, че Месията
вече е дошъл, и да послуЖи като сви-
детелство пред всички останали све-
щеници. Но уви! Сърцата на тези хора
били здраво заключени с катинара на
неверието.
5:15, 16 Въпреки заръките на Господ
да не се говори за чудото, новината
бързо се разпространява и огромни
тълпи от хора започват да присти-
гат при Него за изцерение. Исус често
отивал да се моли в пустинята. На-
шият Спасител много обичал молит-
вата. Колко е хубаво, че това Еванге-
лие, което представя Господ като Чо-
вешки Син, ни разказва много повече
за Неговия молитвен Живот от оста-
налите три Евангелия!
Ж. Власт над парализата (5:17-26)
5:17 Колкото повече се разпространя-
ва вестта за слуЖението на Христос,
толкова повече нараства враЖдеб-
ността на фарисеите и законоучите-
лите. Тук ние ги виЖдаме как те се съ-
бират в Галилея с единствената цел
да открият нещо, в което да Го обви-
нят. В този момент „сила от Господа
бе с Него да изцелява" болните. Всъщ-
ност тази сила е винаги с Него, но об-

стоятелствата за това не винаги са
благоприятни. В Назарет например
Той не моЖе да извърши много велики
дела поради неверието на хората
(Мат. 13:58).
5:18, 19 В къщата, където поучаВа
Исус, идват четирима мъЖе, които
носят на постелка един парализиран
човек, но тълпата им пречи да стиг-
нат до Него. Затова те решават да
се изкачат до покрива по задните
стълби и да спуснат човека оттам,
като махнат няколко керемиди от
покрива.
5:20, 21 Исус не пропуска да забеле-
Жи тази вяра, която кара мъЖете да
стигнат до такива крайни мерки, за
да привлекат вниманието Му към
нуЖдата на този човек. Когато вшк-
да вярата на четиримата мъЖе и на
инвалида, Той казва на парализира-
ния: „Човече, прощават ти се грехо-
вете." Това нечувано до този момент
твърдение вбесява кншкниците и фа-
рисеите. Те знаят, че само Бог моЖе
да прощава грехове, и тъй като не Же-
лаят да признаят, че Исус е Бог, за-
почват да Го обвиняват в богохулст-
во.
5:22, 23 Тогава Господ прави нещо, с
което им доказва, че е простил грехо-
вете на този човек. ПърВо Той ги пи-
та кое е по-лесно да се каЖе: „Проща-
ват ти се греховете" или „Стани и
ходи". От една страна, е еднакво лес-
но да се каЖе както едното, така и
другото; но от друга страна, не е ед-
накво лесно да се направи нито едно-
то, нито другото, тъй като и двете
не са във възмоЖностите на човека. В
случая обаче изглеЖда, че е по-лесно да
се каЖе: „Прощават ти се грехове-
те", защото няма как да се види дали
това се е случило. Ако се каЖе „Стани
и ходи", тогава лесно моЖе да се види
дали болният е излекуван.
фарисеите не могат да Видят с очи-
те си прощаването на греховете на
този човек и затова не искат да по-

280

Лука 5

ВярВат. ТогаВа Исус прави едно чудо,
което моЖе да се види с очите и кое-
то доказВа, че греховете на този чо-
Век са простени: Той даВа сила на мъ-
Жа да стане и да ходи.
5:24 „За да познаете, че Човешкият
Син има власт на земята да прощава
греховете." Тук наименованието „Чо-
вешки Син" има за цел да подчертае
съвършената човешката природа на
Господ Исус. В известен смисъл всич-
ки ние сме човешки синове, но отнесе-
но към Господ Исус, това наименова-
ние Го отделя от всички останали чо-
Вешки синове на земята. То Го харак-
теризира като Човек по отношение
на Бога, но като един съвършен в мо-
рално отношение Човек, Който ще
пострада, ще пролее кръвта си и ще
умре и Който има първенствуващо
място във Вселената.
5:25 В отговор на Неговото слово
излекуваният паралитик става, взима
постелката си и си отива, славейки
Бога.
5:26 Хората стоят като зашемете-
ни и също славят Бога, като навсякъ-
де говорят за невероятните неща, ко-
ито са видели в този ден, и най-вече
случая с прощаването на греховете и
чудото, което е доказало това.
V.   Човешкият Син обяснява Своето
слуЖение (5:27-6:49)
А.   Призоваването на Леви (5:27,28)
Леви е 1одеин, който работи като
бирник за римското правителство.
Хората от тази професия са особено
мразени от своите сънародници не са-
мо заради това, което правят, но и
заради многото мошеничества, които
правят. Един ден, докато Леви изпъл-
нява всекидневните си задължения,
покрай него минава Исус и го поканва
да стане Негов последовател. С изне-
надваща готовност Леви оставя
всичко, става и тръгва след Исус.

Какви огромни последствия има това
просто решение! Леви (или Матей)
става човекът, който по-късно напис-
ва първото Евангелие! Наистина си
заслуЖава човек да чуе призива на Исус
и да Го последва.
Б.   Защо Човешкият Син призовава
грешниците (5:29-32)?
5:29, 30 Предполага се, че за организи-
рането на това голямо угощение в къ-
щата на Леви има три причини: него-
вото голямо Желание да почете Гос-
под; Желанието му да покаЖе на всич-
ки промяната, настъпила 8 неговия
Живот; и Желанието му да запознае
приятелите си с Исус. Повечето к»деи
не биха седнали да ядат на една маса с
бирници. Исус обаче сяда да се храни
заедно с бирниците и грешниците.
Разбира се, Той нито одобрява техни-
те грехове, нито участва в нещо, кое-
то моЖе да компрометира Неговото
свидетелство, но използва случая, за
да поучи, изобличи и благослови.
фарисеите13 и техните кншкници
започват да критикуват Исус за то-
Ва, че Той и учениците Му седят с те-
зи недостойни хора, утайката на об-
ществото.
5:31 Исус отговаря, че това, което
прави, е в пълно съответствие с оно-
ва, заради което е дошъл на този
свят. Не здравите имат нуЖда от ле-
кар, а болните.
5:32 фарисеите считат себе си за
праведни и за хора, които нямат нуЖ-
да от помощ, тъй като не намират 6
себе си никакъв грях. Затова те не мо-
гат да се Възползват от дейността
на този Велик Лекар. Но бирниците и
грешниците съзнават своята грехов-
ност и чувстват нуЖда да бъдат спа-
сени от своите грехове. Точно при та-
кива хора идва Спасителят. Впрочем,
фарисеите също не са праведни. Те съ-
що се нуЖдаят от спасение като бир-
ниците и грешниците, но не Желаят

281

Лука 5, 6

да изповядат своите грехове' и да
признаят вината си. Затова те започ-
ват да роптаят срещу Лекаря, Който
отива на посещение при хора, които са
сериозно болни.
В.   Защо учениците на Исус
не постят (5:33-35)
5:33 След това фарисеите започват да
критикуват учениците на Исус за то-
ва, че не постят. Учениците на Йоан
Кръстител например следват аске-
тичния начин на Живот на своя учи-
тел, както и учениците на фарисеи-
те, които също спазват различни ри-
туални постове - защо тогава учени-
ците на Исус не постят?
5:34, 35 Господ им отговаря, че Не-
говите ученици всъщност нямат при-
чина да постят, тъй като Той е още с
тях. Тук Исус свързва поста с мъката
и страданието. Когато Той им бъде
отнет, т. е. когато Го убият чрез на-
силствена смърт, те ще постят в из-
раз на голямата си скръб.
Г.   Трите притчи за новата
диспенсация (5:36-39)
5:36 След това Исус разказва три
притчи, с които показва, че е дошъл
векът на новата диспенсация, и че тя
по никакъв начин не ,моЖе да се смеси
със старата.
В първата притча вехтата дреха
символизира века на закона или на дис-
пенсацията на закона, а новата дреха
олицетворява века на благодатта.
Оказва се, че двата века са несравни-
ми. Всеки опит за смесване на закона и
благодатта води до разваляне и на
двете. Кръпката, взета от новата
дреха, не само разваля самата дреха,
но и не подхожда на старата нито по
вид, нито по якост. Във връзка с тази
притча ДЖ. Дарби казва следното:
„Исус не би залепил християнството
към logeuckama религия. Плътта и за-

конът могат да вървят ръка за ръка,
но благодатта и законът, БоЖията
праведност и човешката праведност
- никога."
5:37, 38 Втората притча ни показва
какво безумие е да се слага ново вино в
стари мехове. Вследствие на фермен-
тацията новото вино започва да уп-
раЖнява натиск върху стените на ме-
ховете, които не са достатъчно елас-
тични, за да издърЖат налягането, и
тогава коЖата се пука, а виното се
разлива. Овехтелите форми, наредби,
традиции и ритуали на logeuckama ре-
лигия са прекалено стари, за да могат
да носят радостта, Жизнеността и
енергията, които характеризират но-
вата диспенсация. Новото вино моЖе
да се види в нетрадиционните мето-
ди, които използват четиримата мъ-
Же, за да донесат парализирания човек
при Исус. То струи и в искреността и
Жара, с които Леви последва Исус.
Старите мехове се виЖдат в трома-
востта и студения формализъм на фа-
рисеите.
5:39 В третата притча се казва, че
никой, който е пил старо вино, няма
да иска да пие ново, а ще каже: „Ста-
рото е по-добро." Тези думи показват
естествената неохота на хората да
изоставят старото за сметка на но-
вото, logeuckama религия - за христия-
нството, закона - за благодатта, сян-
ката - за самото същество! Както
пише Дарби: „Човекът, който е свик-
нал с формите, с човешките условнос-
ти, с бащината си религия и т. н.,
трудно харесва новите принципи и си-
лата на новото царство."
Д.   Човешкият Син е Господар
на съботата (6:1-11)
6:1, 2 В този момент на вниманието
на читателя се предоставят две случ-
ки, свързани с пазенето на съботния
ден и показателни за растящата съп-
ротива на религиозните водачи, която

282

Лука 6

започва да приблшкава кулминационна-
та си точка. Първото събитие, за ко-
ето става въпрос, се случва на „вто-
рата първа събота" (буквален превод).
Това моЖе да се обясни така: първата
събота е съботата, която идва непос-
редствено след Пасхата. Втората е
съботата след нея. И така, на втора-
та събота след първата Господ и Не-
говите ученици вървят през едни ни-
ви. Там учениците късат Житни кла-
сове, оронват зърната, като ги стри-
ват меЖду ръцете си, и ги изяЖдат.
Фарисеите не се възпротивяват сре-
щу късането на класовете, защото то
е разрешено от закона (Второзак.
23:35), но се опитват да обвинят уче-
ниците в нарушение на съботния ден,
понеЖе могат да изтълкуват брането
на класове като Жънене, а стрибане-
то на класовете - като вършеене.
6:3-5 В отговор на тази критика
Господ им дава пример от Живота на
Давид, с който иска да каЖе, че зако-
нът за спазването на съботата нико-
га не е забранявал извършването на
неща, свързани с необходимостта.
Отхвърлени и преследвани от израил-
тяните, Давид и неговите сподвиЖни-
Ци влезли в БоЖия дом и тъй като би-
ли много гладни, взели от обредния
хляб и яли, макар че само свещеници-
те имали право да ядат от него. В
този случай Бог направил едно изклю-
чение, защото виновникът за този
грях бил всъщност Израел, който отх-
върлил своя цар. Законът за присъст-
вените хлябове не е толкова строг, че
да позволява дадения от Бога цар да
гладува.
Случаят с Христос и Неговите уче-
ници много прилича на случая с Давид
и неговите мъЖе. Христос и ученици-
те Му са гладни, фарисеите предпочи-
тат те да гладуват, отколкото да ги
видят, че берат Жито в съботен ден.
Но Човешкият Син е също и Госпо-
9ар на съботата. Той е не само Зако-
нодателят, но и най-добрият Тълкува-

тел на истинския духовен смисъл на
закона, Който моЖе да предотврати
всякакви недоразумения.
6:6-8 Второто събитие, което от-
ново става 6 събота, е едно чудот-
ворно изцеление. Кншкниците и фа-
рисеите вървят злобно по петите на
Исус, за да видят дали Той ще излеку-
ва един човек с изсъхнала ръка в съ-
ботния ден. От опит и от това, кое-
то знаят за Него, те имат основа-
телни причини, за да вярват, че ще го
направи. И Господ не ги разочарова.
Отначало Той помолва човека да зас-
тане в средата на синагогата. Вследс-
твие на това вниманието на всички е
привлечено към чудото, което скоро
ще последва.
6:.9 След това Исус се обръща към
Своите критици с въпрос, дали е поз-
волено в събота да се прави добро,
или да се прави зло. Ако те бяха отго-
ворили правилно, трябваше да каЖат,
че в събота е разрешено да се прави
добро и че е забранено да се прави зло.
Но ако е позволено да се прави добро,
то тогава Исус прави добро, като из-
целява човека. А ако в събота не е поз-
волено да се прави зло, то тогава те
нарушават закона за съботата, като
кроят планове да убият Господ Исус.
6:10 На това противниците нищо не
отговарят. Исус тогава казва на чове-
ка да протегне изсъхналата си ръка.
(Единствено в Евангелието от Лука
се споменава, че болната ръка на мъ-
Жа е дясната.) Заедно със заповедта
човекът получава и необходимата си-
ла. Той се подчинява и ръката му вед-
нага оздравява.
6:11 фарисеите и книЖниците са из-
пълнени с луда ярост и умират от Же-
лание да осъдят Исус заради това, че
е нарушил спазването на съботния
ден. Цялото „нарушение" се състои в
изговарянето на няколко думи и в из-
целението на един човек с изсъхнала
ръка. В това няма никаква физическа

283

Лука 6

работа. Но Въпреки това те започват
да кроят планове как да Му навредят.
Бог дава съботния ден на човека, за
да прави добро. Правилното тълкува-
не на този закон не забранява извърш-
ването на действия, свързани с необ-
ходимостта или с благотворител-
ността.
Е.   Избирането на дванадесетте
ученици (6:12-19) *
6:12 Преди да избере дванадесетте Си
ученици, Исус прекарва една цяла нощ
6 молитва. Какъв голям упрек е това
за нашите прибързани и независими
от Бога действия! Лука е единствени-
ят евангелист, който споменава тази
молитвена нощ на Исус.
6:13-16 Дванадесетте мъЖе, които
Исус избира от по-широкия кръг Свои
ученици, са следните:
1.	Симон, на когото Той дава името
Петър: той е син на Йона и става
един от най-забелеЖителните
апостоли.
2.	Андрей, неговият брат, който за-
познава Петър с Господа.
3.	Яков, Зеведеевият син, който полу-
чава привилегията да отиде заедно
с Петър и Йоан на Хълма на преоб-
раЖението. Той е убит от Ирод
Агрипа I.
4.	Йоан, Зеведеевият син. Исус нари-
ча Яков и Йоан „синове на гръмо-
тевицата". Йоан е ученикът, кой-
то по-късно написва едно от Еван-
гелията, две от Посланията и кни-
гата Откровение.
5.	филип от Витсаида, който запоз-
нава Натанаил с Исус. Той е разли-
чен човек от евангелиста Филип,
за когото се говори в Деяния на
апостолите.
6.	Вартоломей, за когото всички смя-
тат, че е Натанаил. Той е споме-
нат само при изброяването на два-
надесетте ученици.

7.	Матей, бирникът, познат също ка-
то Леви, който написва първото
Евангелие.
8.	Тома, познат също като Близнака,
който казва, че няма да повярва
във възкресението на Господ Исус,
докато не види убедителни за това
доказателства.
9.	Яков, Алфеевият син. Вероятно
той е човекът, който заема отго-
ворно място в църквата в Еруса-
лим след смъртта на Яков, Зеведе-
евия син, който е убит от Ирод.
10.	Симон Зилотски, за когото се знае
много малко от страна на Писани-
ята.
11.	Юда, братът на Яков. Вероятно
това е същият онзи Юда, който е
написал едното Послание и за кого-
то всички смятат, че се е казвал
също и Левей с фамилното име Та-
дей (Мат. 10:3; Марко 3:18).
12.	Юда Искариотски, за когото се
смята, че е роден в Кериот, Юдея,
и който единствен от апостолите
не е от Галилея. Той става и преда-
телят на нашия Господ. За него
Исус казва, че е „син на гибелта".
-Не всички от учениците са хора с
изключителен интелект и способнос-
ти. Те всъщност представляват един
миниатЬрен образ на човешкото об-
щество. Това, което ги прави велики,
е връзката им с Исус и пълното им
отдаване на Него. Когато Спасите-
лят ги избира, те сигурно са били мла-
ди мъЖе на около двадесет години. Но
младостта е времето, когато хората
са изпълнени с най-голямо Желание,
най-лесно се поддават на обучение и
най-много издърЖат на изпитания.
Исус избира само дванадесет ученици.
Явно Той се интересува много повече
от качеството, отколкото от коли-
чеството, и след като обучава подхо-
дящото качество хора, ги изпраща да
евангелизират целия свят чрез проце-
са на духовното възпроизводство.

284

Лука 6

След избирането на учениците Исус
пристъпва към ВаЖната задача за
тяхното обучение В принципите на
БоЖието царство. Останалата част
от тази глава е посветена на отличи-
телните черти и поведението, които
характеризират учениците на Господ
Исус.
6:17-19 Тази беседа се различава от
Проповедта на планината, описана от
Матей (5-7 гл.). Другата беседа е про-
ведена на планина, а тази - „на едно
равно място". В другата беседа има
само благословения, в тази има и бла-
гословения, и „горко"-та. Съществу-
ват и други различия - в думите, в
продължителността и В главните мо-
менти.14
ЗабелеЖете, че това послание за
безкомпромисно ученичество е отпра-
вено не само към насъбралото се мно-
Жество, но и към дванадесетте учени-
ци. ИзглеЖда, че Винаги, когато голе-
ми мноЖества следват Исус, Той про-
верява тяхната искреност, като им
говори съвсем откровено. Някой беше
казал, че „Христос пърВо засява, а
след това отсява".
Тук са дошли хора от цяла Юдея и
Ерусалим на \ог и от Тир и Сидон на
северозапад. Сред тях има както
logeu, така и езичници. Болните и об-
себените от духове се мъчат да се до-
коснат до Исус, защото знаят, че от
Него изтича целителна сила.
Много е ваЖно да се разбере, че уче-
нието на Христос е изключително ре-
волкщионно. Спомнете си, че Той вър-
ви по пътя за кръста, че трябва да
умре, да бъде погребан, да Възкръсне
на третия ден и да се върне на небе-
то. Благата вест за спасението по
благодат трябва да стигне до целия
свят. Избавлението на хората зависи
от това, дали те ще чуят тази блага
вест. Как моЖе да бъде еВангелизиран
светът? Умните Водачи на този свят
биха решили да съберат една огромна
армия, да и осигурят значителни сред-

ства, да натрупат огромни хранител-
ни запаси и да направят всичко въз-
моЖно да поддърЖат нейния морал и
добрата и репутация пред света.
Ж. Благословения и „горко"-та
(6:20-26)
6:20 Исус избира дванадесет ученици и
ги изпраща гладни и бедни да благовес-
тват и да бъдат преследвани от хора-
та. Това ли е единственият начин за
евангелизирането на света? Да, това
е - и друг начин няма! Спасителят за-
почва беседата Си с четири благосло-
вения и четири „горко"-та. „БлаЖени
бие, сиромаси." Исус не казВа, че са
блаЖени бедните, а че са блаЖени ония,
които са станали бедни. Бедността
, сама по себе си не е благословение, тя
много по-често е проклятие. Тук Исус
говори за бедността, която човек сам
избира заради Него. Той няма предвид
онези бедни, които са бедни поради не-
Желанието си да се трудят, поради ня-
каква трагедия или по причина, за коя-
то те нямат никаква Вина, а се обръ-
ща към онези бедни, които съзнателно
избират да са бедни, за да споделят
своя Спасител с други хора. И ако по-
мислите по-сериозно върху това, изли-
за, че това е единственият подходящ
и разумен начин. Представете си, че
учениците тръгват по света като бо-
гати хора. Тогава хората щяха да се
трупат под Христовото знаме с на-
деЖдата да забогатеят. Но ученици-
те не могат да им обещаят, че ще им
дадат злато и сребро. Ако някой
тръгне след тях, той ще направи то-
ва, защото търси духовно благослове-
ние. ОсВен това, ако учениците бяха
богаташи, нямаше да могат да изпи-
тат благословението да Живеят в
непрекъсната зависимост от Господ и
да усещат Неговата вярност. БоЖие-
то царство принадлеЖи на онези, кои-
то са доволни от начина, по който са
осигурени текущите им нуЖди, и кои-

285

Лука 6

mo gaBam Всичко, което получават, из-
Вън тези нуЖди, за делото на Господа.
6:21 „БлаЖени, които гладувате се-
га." Отново Господ не смята за бла-
Жени огромните мноЖества от хора,
които страдат от недохранване, а
онези СВои ученици, които съзнателно
избират един Живот на себеотрица-
ние, за да помогнат В облекчаването
на огромните човешки нуЖди както В
духовната, така и в материалната об-
ласт. Това са хора, които предпочи-
тат да Живеят просто и икономично,
вместо да рискуват да отблъснат
другите хора от евангелието чрез сво-
ята разпуснатост и богатства. Цяло-
то това себеотрицание ще бъде въз-
наградено в БоЖието царство.
„БлаЖени, които плачете сега."
Исус не казва, че мъката сама по себе
си е благословение: плачът на неспасе-
ните не им носи никаква утеха. Тук
той говори за сълзите, които се про-
ливат заради Неговото име, заради
мъката по загубеното и загиващо чо-
вечество, заради скръбта по разедине-
ната и безсилна църква, заради Всичко,
което човек изстрадва в слуЖенето си
на Господ Исус. Онези, които сеят със
сълзи, ще Жънат с радост.
6:22 „БлаЖени сте, когато ви нам-
разят човеците и когато ви отлъч-
ват... и ви похулят... и отхвърлят
името ви като лошо." Това благосло-
вение не се дава на тези, които стра-
дат поради собствените си грехове
или глупост, а на онези, които са през-
рени, отхвърлени, опозорени и обруга-
ни заради това, че са останали верни
на Христос.
Кл1очът за разбирането на тези че-
тири благословения се крие в думите
„поради Човешкия Син". Неща, които
сами по себе си са проклятия, могат
да станат благословения, стига хора-
та да поЖелаят доброволно да ги из-
търпят заради Христос. Но причина-
та за това трябва да бъде лкобовта
към Христос, в противен случай пове-

чето героични самопоЖертвувания не
струват нищо.
6:23 Страданията заради Христос
трябва да се приемат като голяма ра-
дост. От една страна, те носят голя-
ма награда в небесата, а от друга
- приобщават страдащия към верни-
те свидетели на Исус от миналите
времена.
Четирите благословения описват
какъв трябва да бъде идеалният пода-
ник на БоЖието царство - самопоЖер-
твувателен, въздърЖан, съчувствите-
лен и издръЖлиВ.
6:24 Четирите „горко"-та показват
кои хора получават най-ниска оценка в
новото общество на Христос. Инте-
ресното е, че това са хората, които
се смятат за най-големи в днешния
свят! „Горко на вас, богатите." Све-
тът, в който хиляди хора умират все-
ки ден от глад и всеки втори човек не
моЖе да чуе благата вест за спасение-
то чрез вяра в Христос, не моЖе да
бъде свят, където натрупването на
богатства да не е свързано със сериоз-
ни морални и нравствени прегрешения.
Тези думи на Христос трябва много
дълбоко да се обмислят и от онези
християни, които се поддават на изку-
шението да трупат богатства на зе-
мята, да се запасяват'и да пестят за
трудни дни. Ако правите това, вие не
Живеете за света, за който трябва да
Живеете. МеЖду впрочем, това „гор-
ко" за богатите ясно доказва, че кога-
то Господ произнася благословението
за „сиромасите" (20 cm.), Той няма
предвид сиромасите по дух. В проти-
вен случай 24 cm. би гласял така: „Гор-
ко на вас, които сте богати по дух",
което е изклкочено.
Хората, които имат богатства и
които не са успели да ги използват за
обогатяването на другите за веч-
ността, вече са получили единствена-
та награда, която някога ще им се да-
де - егоистичното задоволяване на
собствените им Желания в този свят.

286

Лука 6

6:25 „Горко на Вас, които сега сте
наситени." Тук става въпрос за Вярва-
щи, които се хранят в скъпи ресто-
ранти, ядат само скъпи и изтънчени
ястия и не се лишават от нищо за хра-
на. Мотото на техния Живот е: „Ня-
ма нищо прекалено добро за БоЖиите
деца!" Господ казва, че те ще гладу-
ват в дните, които идват, т. е. че ня-
ма да получат нищо от ВъзнаграЖде-
нието на верните и самопоЖертвува-
телни ученици.
„Горко на вас, които сега се смее-
те." Това „горко" се изрича за онези,
чийто Живот представлява един неп-
рекъснат кръговрат от развлечения,
забавления и удоволствия. Те смятат,
че Животът е даден единствено за
наслаЖдение и забава, и забравят на-
пълно за безнадеЖдното състояние на
хората извън Исус Христос. Всички
тези, които се смеят сега, ще Жалеят
и ще плачат, когато погледнат назад
и видят пропуснатите възмоЖности и
егоистичното самодоволство на из-
миналия си Живот, а така също и собс-
твеното си духовно обедняване.
6:26 „Горко на вас, когато всички15
човеци ви захвалят." Защо „горко"?
Защото всеобщото одобрение означа-
ва, че тези хора не Живеят според Гос-
пода, нито пък са Верни при проповяд-
ването на благовестието. Самата
природа на благовестието предизвик-
ва неприязън у безбоЖните хора. Оне-
зи, които получават аплодисменти от
света, са последователи на лъЖепро-
роците от СЗ, чиито думи са гъделич-
кали ухото на слушателите им, гово-
рейки им това, което са искали да чу-
ят. Те са се интересували много пове-
че от човешката почит, отколкото
°т БоЖията похвала.
3.   Л1обовта - тайното оръЖие
на Човешкия Син (6:27-38)
6:27-29а Сега Господ Исус разкрива на
Своите ученици тайната на едно

скрито оръЖие от БоЖия арсенал -
оръЖието на лкзбовта, което ще се
окаЖе едно от най-силните оръЖия в
борбата за евангелизирането на све-
та. Когато говори за лкзбовта, Господ
Исус няма предвид човешкото чувст-
во лк)бов. Той говори за една свръхес-
тествена лкзбов, която могат да поз-
наят или изявят само онези, които се
родят отново, и която е абсол1отно
недостиЖима за тези, в които не оби-
тава Светият Дух. Един убиец също
моЖе да обича собствените си деца,
но това едва ли е лк»бовта, за която
говори Исус! Тази лк)бов е едно човеш-
ко чувство, докато лкзбовта на Исус е
нещо боЖествено. За първата е необ-
ходим един човешки Живот, за втора-
та е необходим един небесен Живот.
Първата е свързана до голяма степен
с емоциите, втората е свързана с во-
лята. Всеки човек моЖе да обича прия-
телите си, но не всеки моЖе да обича
Враговете си. Затова е необходима
свръхестествена лкзбов. Тази свръхес-
тествена лк>бов е лк)боВта (гр. agape),
за която се говори в НЗ. Тя означава
да моЖеш да правиш добро на тия,
които те мразят; да благославяш
ония, които те проклинат; да се мо-
лиш за ония, които те отвращават; и
Винаги и наВсякъде да моЖеш да обър-
неш и другата си буза.
ф. Б. Майър пише така:
„В най-дълбокия си смисъл лЬбовта е
привилегия на християнството. Да из-
питваш към враговете си същите чув-
ства, които другите хора изпитват
към своите приятели; да бъдеш осве-
Жителен дъзкд и галещи слънчеви лъчи
както за неправедните, така и за пра-
ведните; да слузкиш на ония, които те
отблъскват и отвращават, така как-
то другите се грюкат за тия, които
ги привличат и очароват; да бъдеш ви-
наги един и същ, без да се поддаваш на
настроения, приумици или прищевки;
да мозкеш дълго да страдаш; да не си
злопаметен; да се радваш на истина-

287

Лука 6

та; да моЖеш да търпиш, да Вярваш,
да се надяваш и да понасяш всичко и
никога да не отпадаш - ето това е лк>-
бовта и тази л/обов е постиЖение
единствено на Светия Дух. Ние не сме
в състояние да я постигнем сами. "1б
Нищо не моЖе да победи такава лк>
боВ. Светът моЖе да победи един чо-
век, който добре познава законите на
дЖунглата и на отмъщението; но той
изобщо не знае какво да прави с чове-
ка, който отвръща на злото с добро.
Такова едно „извънземно" поведение
предизвиква у него пълно объркване.
6:296-31 Когато и съблекат горната
дреха, тази небесна лк>бов е готова да
предлоЖи и долната си риза. Тя никога
не отвръща глава от истинската
нуЖда. Когато и отнемат нещо несп-
раведливо, не иска да й го връщат.
Нейното златно правило е да се отна-
ся към другите със същото внимание
и гриЖа, с които би искала да се отна-
сят към нея самата.
6:32-34 Нехристияните могат >да
обичат само онези, които обичат
тях самите. Това отношение е тол-
кова естествено и толкова често сре-
щано, че не прави никакво впечатле-
ние в света на неспасените. Много
банки и заемодатели отпускат на хо-
рата заеми, за да вземат по-късно
лихви от тях. За това не е необходим
небесен Живот.
6:35 Затова Исус още веднъЖ повта-
ря, че ние трябва да обичаме нашите
врагове, да правим добро и да даваме,
без да очакваме нещо в замяна. Тако-
ва трябва да бъде поведението на
християните, за да могат те с пълно
право да се нарекат „чада на Всевиш-
ния". Нека да припомним обаче, че то-
ва не е начинът, по който моЖем да
станем синове на Всевишния, защото
единственият начин да станем БоЖии
деца е да приемем Исус Христос като
Господ и Спасител (Йоан 1:12). Но то-
ва е начинът, по който моЖем да по-
каЖем пред света, че ние наистина

сме БоЖии синове, защото БоЖието
отношение към света е такова, как-
вото е описано в тези стихове (27-35):
Той се гршки както за благодарните
и праведните, така и за неблагодар-
ните и злите. Когато се дърЖим ка-
то Него, ние показваме общи семейни
черти и свидетелстваме, че сме били
новородени от Бога.
6:36 Да бъдеш милосърден, означава
да простиш тогава, когато имаш
власт да отмъстиш. Бог Отец ни по-
каза милост, като ни прости наказа-
нието, което бяхме заслуЖили; затова
сега Той иска и ние да показваме ми-
лост към другите.
6:37 Две са нещата, които лк)бовта
не моЖе да прави - тя не съди и не об-
винява. Исус казва: „Не съдете и ня-
ма да бъдете съдени." Най-напред,
ние не трябва да съдим за мотивите
на хората. Ние не моЖем да четем
техните сърца и не моЖем да знаем
защо един човек е постъпил по начина,
по който е постъпил. Освен това ние
не трябва да съдим другите христия-
ни за това, какви настойници са и как
слуЖат на Бога (1 кор. 4:1-5). Бог е Съ-
дията във всичките тези случаи. И ка-
то цяло ние не трябва да бъдем прека-
лено критични. Законът на л!обовта
моЖе много лесно да бъде нарушен от
този дух, който кара човек вечно да
критикува и да намира недостатъци.
Има области обаче, в които ние сме
длъЖни да съдим. Ние трябва да мо-
Жем да отсъдим дали един човек е ис-
тински християнин, или не - в проти-
вен случай никога няма да сме в състо-
яние да разберем кога сме се впрегнали
в неравен ярем (2 Кор. 6:14). Също та-
ка трябва да моЖем да отсъдим кое е
грях и кое не в семейството или в съб-
ранието. Казано просто, трябва да
сме в състояние да различаваме меЖду
злото и доброто, но не трябва да пос-
тавяме под съмнение мотивите на
другите хора или да ги осъЖдаме за
техните характери.

288

Лука 6

„Прощавайте, и ще бъдете просте-
ни." Тези думи ни показват, че наша-
та способност да прощаваме зависи
от Желанието ни да правим това. В
други текстове от Словото се казва,
че когато приемем Христос чрез вяра,
греховете ни се прощават безусловно
и по благодат. Няма ли някакво про-
тиворечие меЖду тези две твърде-
ния? Всъщност тук става въпрос за
два вида прощаване - Ьридическо и ро-
дителско. Юридическото опрощение се
дава като дар от Оьдията-Бог на все-
ки един, който вярва в Неговия Син
- Господ Исус Христос. То означава,
че наказанието на греховете на вярва-
щия грешник е изтърпяно от Христос
и че той не трябва да плаща за тях. За
получаването на това опрощение няма
друго условие.
Родителското опрощение се дава от
Бог Отец на всеки вярващ тогава, ко-
гато съгреши, признае своя грях пред
Него и се откаЖе от него. То води до
възобновяване на общението на съгре-
шилия с останалите християни от Бо-
Жието семейство и няма нищо общо с
наказанието за нашите грехове. Но
Бог Отец не моЖе да ни прости тога-
ва, когато ние не Желаем да простим
на другите. Тъй като Самият Той не
прави това, не моЖе да общува с ония,
които го правят. Когато Исус казва:
»и ще бъдете простени", Той има
предвид точно това родителско опро-
щение.
6:38 Лкзбовта се виЖда, когато да-
Ваме (Йоан 3:16; Еф. 5:25). Християнс-
кото слуЖение е слуЖение, 6 което ние
изразходваме себе си. Онези, които да-
ват изобилно, ще получат и изобилна
награда. Представете си един сеяч,
който е напълнил престилката си със
зърно. С колкото по-голям замах той
хвърля семето, толкова по-хубаво Жи-
то ще порасне. Неговата награда ще
бъде добра реколта, „натъпкана,
«пърсена, препълнена", която ще му
Се 9аде „В пазухата", т. е. в престил-

ката. Трябва да знаем, че това е един
непоклатим принцип в Живота - че
ние Жънем това, което сме посели; че
нашите постъпки се връщат отново
върху нас; и че със същата мярка, с
която мерим на другите, ще се отме-
ри и на нас. Ако ние сеем материални
неща, ще поЖънем духовни богатства
с неоценима стойност. Истина е съ-
що, че ще загубим онова, което пазим,
а ще запазим онова, което дадем!
И.   Притчата за слепеца-лицемер
(6:39-45)
6:39 Току-що Господ Исус каза на Сво-
ите ученици, че те трябва да слуЖат
на хората, като им дават. Сега Той
им обяснява, че степента на благосло-
вението, което те ще носят на други-
те хора, ще зависи от тяхното собст-
вено духовно състояние. Един слепец
не моЖе да бъде водач на друг слепец,
защото и двамата ще паднат в яма-
та. Тоест, ние не моЖем да даваме
онова, което нямаме. Ако ние сме сле-
пи за някои истини от БоЖието Сло-
во, няма да моЖем да помогнем и на
другите да прогледнат за тези исти-
ни. Ако ние сме оставили някои тъмни
петна в нашия духовен Живот, то със
сигурност ще оставим такива тъмни
петна и в Живота на онези, които обу-
чаваме.
6:40 „Ученикът не е по-горен от
учителя си, а всеки ученик, когато се
усъвършенства, ще бъде като учите-
ля си." Един човек не моЖе да учи уче-
ниците си на това, което не знае, и не
моЖе да изведе учениците си на ниво,
по-високо от неговото. Колкото по-
дълго учениците останат със своя
учител, толкова повече те ще прили-
чат на него, като неговият собствен
растеЖ ще образува горната граница
на техния растеЖ. За един ученик мо-
Же да се каЖе, че е съвършено обучен,
тогава, когато достигне нивото на

289

Лука 6

сВоя учител. Всички недостатъци В
живота или познанията на учителя ще
се пренесат и В живота на неговите
ученици, а когато обучението сВърши,
ниВото на учениците ще бъде като
това на техния учител.
6:41-42 Тази Важна истина получава
още по-ярко потвърждение от сравне-
нието със съчицата и гредата. Вед-
нъж един мъж вървял през хармана, къ-
дето отвявали житото. Внезапно бу-
ен полъх на Вятъра раздухал плявата и
една мъничка сьчица попаднала право
в окото на мъжа. Той затъркал окото
си, за да махне тресчицата, но колко-
то по-дълго го търкал, толкова пове-
че го зачервявал. В този момент пок-
рай първия човек минал друг човек и
като Видял бедата, предложил да му
помогне. Но другият имал цяла една
греда, която стърчала от окото му.
Можел ли той да помогне, като едва
виждал това, което Вършел? Поуката
е ясна. Един учител не може да говори
на учениците си за техните недоста-
тъци, ако той самият притежава съ-
щите недостатъци В много по-голяма
степен и не ги Вижда. Ако искаме да
бъдем в помощ на другите, трябва да
имаме безупречен живот. В противен
случай трябва да сме готови да чуем
съвета: „Jlekaplo, изцери първо себе
си!"
6:43-45 В четвъртата Си илЬстра-
ция Господ използва едно сравнение с
дървото и неговите плодове. Всяко
дърво ражда плодове, които могат да
бъдат добри или лоши, В зависимост
от неговата природа. Ние съдим за ед-
но дърво по вида и качестВото на пло-
довете, които то ражда. Същото се
отнася и за ученичеството. Морално
чистият и духовно здравият човек мо-
же да изнесе благословение на другите
хора от „доброто съкровище на сър-
цето си"; докато човекът с нечисто
сърце може да изнася само зло...
И така, от 39 до 45 cm. Господ казва
на Своите ученици, че тяхното служе-

. ние трябва да бъде служение на харак-
тера. Това, какъв е един човек, е мно-
го по-важно от онова, което той ня-
кога може да каже или да направи.
Крайният резултат ще се определи не
от онова, което сме казали или напра-
вили, а от това, което сме.
Й.  Господ изисква от учениците Си
подчинение (6:46-49)
6:46 „И защо Ме зовете, Господи, Гос-
поди, и не вършите това, което каз-
вам?" Думата „Господ" всъщност оз-
начава „Господар". С нея ние казваме,
че нашият Господ има пълна Власт
над жиВота ни, че ние Му принадле-
жим и че сме се задължили да правим
това, което Той казва. Не е възможно
да Го наричаме „наш Господ", а след
това да не Му се подчиняваме. И не е
достатъчно да признаваме Неговото
господство над нас само на думи. Ис-
тинската лк)бов и истинската вяра
означават, че ние трябва и да Му се
подчиняваме. Ако ние не правим това,
което Той очаква от нас, ние Всъщ-
ност не Го обичаме истински и не Вяр-
ваме истински В Него.
Казвате Ми „Път наш",
а не вървите по Мен,
Казвате ми „Живот наш",
а не Живеете в Мен,
Казвате Ми „Господар наш",
а не слушате Мен,
Но на Моя Съд не винете Мен!
Казвате Ми „Хляб наш",
а не ядете Мен,
Казвате Ми „Вяра наша",
а не вярвате в Мен,
Казвате Ми „Господ наш",
а не слуЖите на Мен,
Но на Моя съд не винете Мен!
Джофри O'Xapa
6:47-49 За да подчертае още по-сил-
но важността на тази истина, Господ

290

Лука 6, 7

разказва една история за двама строи-
тели. Обикновено значението на тази
случка се свързва с евангелието: казва
се, че разумният човек е онзи, който
вярва в Христос и се спасява, а глупа-
вият - който отхвърля Христос и за-
гива. Това тълкуване, разбира се, е
съвсем правилно. Но ако разгледаме
притчата в светлината на контекс-
та, ще видим, че тя съдърЖа един още
по-дълбок смисъл.
Разумният човек е този, който идВа
при Христос (спасението), чува Него-
вите заповеди (учението) и ги изпъл-
нява (послушанието). Той строи своя
Живот върху онези християнски прин-
ципи за ученичеството, за които ста-
ва въпрос в тази глава. Това е единст-
веният правилен път, който трябва
да следваме, когато строим нашия
Живот. Тогава няма да има бури и на-
воднения, които да могат да помръд-
нат къщата на нашия Живот, защото
тя е построена върху една непокла-
тима канара - Христос и Неговото
учение.17
Глупавият човек е онзи, който чува
(наставленията), но не следва запове-
дите на Христос (проявява непослу-
шание) и строи своя Живот върху ос-
нова, която той смята за най-добра,
като следва плътските принципи на
този свят. Но когато забушуват бу-
рите на Живота, неговата къща рух-
ва, защото е „без основа", и бурята я
помита. Душата на този човек моЖе
9а бъде спасена, но Животът му е загу-
бен.
В земния си Живот мъдрият човек е
беден, гладен, тъЖен и преследван за-
Ради Човешкия Син. Светът обикно-
вено го смята за безумен, но Исус каз-
Ва, че е разумен.
Глупавият човек е богат, земният
Щ Живот е пълен с разкош и празненс-
тва и славата му е голяма. Светът го
смята за разумен, но Исус казва, че е
безумен.

VI. Човешкият Син разширява
Своето слуЖение (7:1-9:50)
А.   Изцелението на слугата
на стотника (7:1-10)
7:1-3 След края на беседата Исус ос-
тавя мноЖеството и влиза в Капер-
наум. Там при Него отиват logeucku-
те старейшини, за да Го помолят да
помогне на един езичник, който е слуга
на един стотник. Оказва се, че стот-
никът има много добро отношение
към logeume - толкова добро, че дори
им е построил синагога. Както и всич-
ки останали стотници, представени в
НЗ, този стотник е представен само
в хубава светлина (Лука 23:47; Деяния
10:1-48).
Внимателното отношение на госпо-
дарите към слугите по онова време не
е често срещано явление. Когато слу-
гата на този стотник заболява, той
помолва к>дейските старейшини да
отидат и да помолят Исус да го изце-
ри. Доколкото ни е известно, това е
единственият римски офицер, който е
потърсил Исус, за да даде благословия-
та Си на един слуга.
7:4-7 Юдейските старейшини се
оказват участници в една доста
странна ситуация. От една страна,
те не вярват в Исус, а от друга, прия-
телските им връзки със стотника ги
задълЖават да отидат при Него и да
Го помолят за помощ в този момент
на нуЖда. На Исус те казват, че
стотникът „заслузкава" да Му се
стори това, но самият стотник казва
за себе си „не съм достоен да влезеш
под стряхата ми", което ще рече „не
съм достатъчно ваЖен".
Според Матей стотникът сам оти-
ва при Исус, но според Лука той първо
изпраща старейшините. Ние смятаме,
че и Матей, и Лука са прави: първо са
били изпратени старейшините, а след
това и сам той е отишъл.

291

Лука 7

Забележете какво голямо смирение и
вяра има този човек! Той смята, че не
е достоен Исус да Влезе в дома му. Съ-
що така смята, че не е достоен сам
да отиде при Него. Но вярата му е
толкова силна, че е сигурен, че Исус
моЖе да изцелява, без да присъства
лично при болния човек, и че е доста-
тъчна само една Негова дума, за да
прогони болестта.
7:8 Освен това стотникът обясня-
ва, че и той добре знае какво означа-
ват власт и отговорност, тъй като
има значителен опит в тази област.
Той самият е подвластен на римско-
то правителство и като такъв носи
отговорността за изпълнението на
неговите заповеди. От друга страна,
има подчинени на себе си войници, ко-
ито незабавно изпълняват неговите
заповеди. Той знае, че Исус има такава
власт над болестите, каквато римс-
кото правителство упраЖнява над не-
го и каквато той упраЖнява по отно-
шение на своите подчинени.
7:9, 10 Исус е учуден от вярата на
този стотник-езичник. Дори и в Изра-
ел няма човек, който да признава тол-
кова смело абсол1отната власт на
Исус. И тази голяма вяра не остава
невъзнаградена. Когато пратениците
се връщат в къщата на стотника,
слугата е напълно здрав.
В Евангелията са описани два слу-
чая, в които се казва, че Исус е бил
учуден. Единият е този, а другият
- когато Исус се учудва на неверието
на Израел (Марко 6:6).
Б.   ОьЖивяването на сина
на вдовицата (7:11-17)
7:11-15 Наин е малък град на кзгозапад
от Капернаум. Когато Исус наблиЖа-
ва града, Той виЖда едно голямо пог-
ребално шествие. Погребват единст-
вения син на една вдовица. Господ се
съЖалява над осиротялата майка,
спира носилката, на която е поставен

мъртвецът, и заповядва на младеЖа
да стане. В същия този миг мъртво-
то тяло се изпълва с Живот и момче-
то се изправя и сяда. Така Господарят
над смъртта и болестите възвръща
момчето на неговата майка.
7:16, 17 Хората са обзети от страх.
Те са станали свидетели на едно нео-
бикновено чудо - връщането на един
мъртвец към Живота, и вярват, че в
лицето на Господ Исус Бог им е изпра-
тил велик пророк. Но когато казват:
„Бог посети Своите л1оде", хората
едва ли разбират, че Самият Исус е
Бог. Те no-скоро смятат, че Бог рабо-
ти сред тях по някакъв неопределен
начин, а не като Личност. Техните
разкази за това чудо стигат до всич-
ки краища на Юдея и околността.
Лекарският дневник на доктор Лука
съдърЖа само три случая на изцелени
деца: сина на вдовицата, Яировата дъ-
щеря (8:14) и обсебеното от бесове
момче (9:38).
В.   Човешкият Син вдъхва
увереност на Своя предвестник
(7:18-23)
7:18-20 Новините за чудесата на Исус
стигат до Йоан Кръстител, който
леЖи в затвора в Machaerus в един за-
мък на източния бряг на Мъртво мо-
ре. Ако Исус наистина е Месията, за-
що не покаЖе Своята власт, като ос-
вободи Йоан от Иродовия затвор? И
така, Йоан изпраща двама от своите
ученици да попитат Исус дали Той е
Месията, или друг да очакват. МоЖе
да ви се стори доста странно това, че
Йоан е могъл да се усъмни в месиянст-
вото на Исус, но не забравяйте, че и
най-добрите християни преЖивяват
кризисни моменти във вярата си. Ос-
вен това физическият тормоз много
често води и до умствена отпадна-
лост.
7:21-23 Исус отговаря на Йоан, като
му напомня, че чудесата, които Той

292

Лука 7

извършва, са същите чудеса, които са
предречени за Месията от пророците
(Ис. 35-5,6; 61:1). Накрая Исус добавя
следното: „И блаЖен е оня, който не
се съблазни в Мене." Освен като уп-
рек към Йоан за това, че се е усъмнил
в Него заради неуспеха Му да поеме уп-
равлението на властта в Свои ръце и
да направи това, което хората очак-
ват от Него; тези думи могат да се
изтълкуват и като опит на Исус да
помогне на Йоан и да вдъхне сила на
неговата вяра.
По този въпрос Муър казва така:
„Не познавам по-големи изпитания
за вярата от тези, в които Исус ни
дава още по-големи свидетелства за
Своята сила, без да я използва... Човек
трябва да мобилизира щлата си добра
Воля, за да моЖе да не възроптае срещу
отговора, който ще му донесат прате-
ниците: „Да, Той има цялата власт и
е точно Този, за Когото ти Го мис-
лиш, но не каза нито дума за освобож-
дението ти от затвора..." Вярата ти
е укрепена, но обяснение няма и врати-
те на затвора остават все така здра-
во заклЬчени. И тогава чуваш думите:
»И блаЖен е оня, който не се съблазни
в Мене." Това е всичко!"18
Г.   Човешкият Син изказва похвала
на Своя предвестник (7:24-29)
7:24 Каквито и да са думите, които
Исус казва лично на Йоан, думите, ко-
ито Той казва на другите за него, са
единствено похвални. Какъв човек са
очаквали да видят те, когато са изли-
зали при него в пустинята? Сигурно" не
някой нерешителен, мекушав и непос-
тоянен в мненията си опорткжист,
защото Йоан никога не е бил „тръс-
тика... от вятър разлкиявана"?
7:25 Нито пък някакъв си богаташ,
«великолепно облечен" и тънещ в раз-
кош и развлечения, защото хората от
този тип изЖивяват Живота си в цар-

ските палати, привлечени от удоволс-
твията на дворцовия Живот и от без-
крайните връзки с високопоставени
лица, които удовлетворяват егоис-
тичните им Желания?
7:26 Те са излизали при него в пусти-
нята, за да видят един пророк - човек,
който представлява едно Живо пре-
въплъщение на съвестта и изявява
словото на Живия Бог, без изобщо да
се съобразява какво ще му струва то-
ва. Той наистина е нещо повече от
пророк.
7:27 За него се говори още в проро-
чествата на СЗ и на него се е паднала
уникалната възмоЖност да бъде пред-
вестникът на Царя. За да ни припомни
обещанието от СЗ, Исус цитира част
от Малахия 3:1, но Неговият цитат
съдърЖа една много интересна промя-
на на местоименията. В Малахия 3:1
се казва: „Ето, Аз изпращам вестите-
ля Си, който ще устрои пътя пред
Мене", докато тук се казва: „Ето, Аз
изпращам вестителя Си пред Твоето
лице, Който ще устрои пътя Ми пред
Тебе." Местоимението „Мене" е за-
местено от местоимението „Тебе".
Тази промяна е обяснена от Годет
по следния начин:
„От гледна точка на пророка Онзи,
Който изпраща, и Онзи, пред Когото
пътят трябва да се устрои, са едно и
също Лице - Йехова. Затова Малахия
казва „пред Мене". Но от гледна точка
на Исус, Който, когато говори за Себе
Си, никога не се противопоставя на
Отец, се налага едно разграничение,
тъй като Йехова не говори за Себе Си,
а говори на Исус. Оттук и изразът
„пред Тебе". Тогава не следва ли от то-
ва доказателство, че според цитата
идеята на пророка, а и тази на Исус е,
че появата на Месията означава поя-
вата на Йехова?"19
7:28 Исус продълЖава похвалите Си
към Йоан, като казва, че сред проро-
ците, родени от Жена, няма по-голям
пророк от него. Той заема това първо

293

Лука 7

място не заради личните си качества,
а заради положението си на предвест-
ник на Месията. Имало е и други мъ-
Же, които са показали същото усър-
дие, същата преданост и същата по-
чит като Йоан, но нито един от тях
не е имал привилегията да бъде пред-
вестник на идването на Царя. В това
отношение Йоан заема едно уникално
място. И въпреки това, добавя Гос-
под, „най-малкият в БоЖието царст-
во е по-голям от него". Това означава,
че привилегията да се радваш на бла-
гословенията на царството е много
по-голяма, отколкото привилегията
да бъдеш предвестник на Царя.
7:29 Този стих идва да ни напомни за
различните начини, по които хората
са реагирали на Йоановата проповед.
Обикновените хора и отявлените
грешници, каквито са били бирници-
те, са се покаяли и са били кръстени в
река Йордан. С вярата си в ЙоаноВо-
то послание и с изпълнението на оно-
ва, което то е искало от тях, те са
признали БоЖията правда, т. е. приз-
нали са за справедливо искането на Бо-
га, че народът на Израел трябва пър-
во да се покае, за да моЖе Христос да
господства над него. Подчинявайки се
на призива на Йоан, те са признали
правотата на БоЖиите изисквания и
закони.
Д.  Човешкият Син критикува
„човеците от това поколение"
(7:30-35)
7:30-34 фарисеите и законоучителите
са отказали да се подчинят и да се
кръстят с Йоановото кръщение, като
по този начин са осуетили БоЖия
план, който е целял тяхното добро.
Изобщо хората от поколението, чии-
то водачи са те, е невъзмоЖно да бъ-
дат задоволени. Исус ги оприличава на
деца, които седят на пазара и се
опитват да играят, но когато други-

те деца ги канят да вземат участие в
някоя весела или тъЖна игра, те от-
казват. ДърЖат се своенравно, кап-
ризничат, решенията им са непосто-
янни и своеволни. Такива са и фарисеи-
те, които възразяват срещу всичко,
което Бог прави или говори. Йоан
Кръстител е един строг, аскетичен и
самоотверЖен човек, но те не го ха-
ресват и казват за него, че е обхванат
от бяс. Когато идва Човешкият Син
и сяда да яде и да пие с бирниците и
грешниците, показвайки по този на-
чин, че се идентифицира с онези, кои-
то е дошъл да благослови, фарисеите
пак не са доволни и казват за Него, че
е „човек.лакомец и винопиец". Глад
или обяд, брадва или сватба, Кръсти-
тел или Спасител - нищо не моЖе да
задоволи фарисеите!
В тази връзка Райл ни дава следния
съвет:
„Трябва да се откаЖем от Всякакви
опити да се харесаме на всички, защо-
то това е невъзмоЖно да стане и ние
само ще си загубим времето. Трябва да
сме доволни единствено от това, че
вървим по стъпките на Христос, и да
оставим света да говори за нас какво-
то си иска. Защото каквото и да пра-
вим, ние никога няма да го задоволим,
нито пък ще спрем неговите злонаме-
рени забелеЖки. Светът не хареса ни-
то Йоан Кръстителя, нито неговия
Благословен Господар. И той ще про-
дълЖи да намира недостатъци и греш-
ки у всеки един от Неговите ученици,
докато има някой от тях на земя-
та."20
7:35 „Но пак мъдростта се оправ-
дава от всичките си чада." Тук под
„мъдростта" трябва да се разбира
Самият Спасител, а малцинството
от Неговите ученици са нейните деца.
И макар че голяма част от хората ще
Го отхвърлят, истинските последова-
тели на Исус ще докаЖат правотата
на Неговите искания чрез Живот на
лк>бов, святост и посветеност.

294

Лука 7

Б.   Една грешница помазВа с миро
Спасителя (7:36-39)
7:36 Следващото събитие ни показва
на практика как мъдростта се оправ-'
дава от едно от нейните деца, и по-
точно, от една грешна Жена. Ето как-
во казва д-р Уудринг във връзка с то-
ва: „Когато Бог не мо>ке да накара ре-
лигиозните водачи да почетат Хрис-
тос, Той накарва блудниците да сто-
рят това." Един от фарисеите, на
име Симон, е поканил Исус „да яде с
него" - дали от любопитство, или от
неприязън, не знаем.
7:37, 38 В това време в къщата вли-
за една грешница. Тук не се казва коя е
тя, а преданието, че е Мария Магдале-
на, не се подкрепя от Библията. Же-
ната носи бял прозрачен съд, пълен с
благоуханно миро. Исус се храни в по-
лулегнало полоЖение върху възглавни-
ците с глава към трапезата. Жената
застава при нозете Му и започва да
плаче, а сълзите й обливат краката
Му. Тя ги бърше с косата си и ги пок-
рива с целувки, а накрая ги намазва
със скъпото миро. Този израз на пок-
лонение и Жертвоготовност показва,
че за нея няма нищо, което да е по-
скъпо от Исус.
7:39 Поведението на Симон говори
за едно много по-различно отношение.
Той си мисли, че пророците, както и
фарисеите, не трябва да имат нищо
общо с грешниците. Според него, ако
Исус е истински пророк, Той не тряб-
ва да позволява на една грешница да
проявява такава лЬбов към Него.
Ж. Притчата за двамата длъЖници
(7:40-50)
7:40-43 Исус разбира какви мисли въл-
нуват Симон и лЬбезно го пита дали
моЖе да му каЖе нещо. Със съвърше-
но умение на разказвач Исус разказва
притчата за един заемодател и двама
негови длъЖници. Единият му дъл-

Жал петстотин динара, а другият -
петдесет. Когато заемодателят раз-
брал, че и двамата няма да могат да
изплатят парите, той им опростил
дълговете. На това място Исус пита
Симон кой от двамата длъЖници ще
обикне заемодателя повече, фарисеят
отговаря съвсем правилно, че повече
ще го обикне „оня, комуто е простил
повечето". По този начин фарисеят
осъЖда сам себе си, както и Исус му
показва по-нататък.
7:44-47 От мига, в който Господ е
влязъл в къщата, Жената не е прес-
танала да Го обсипва с доказателства
за своята л1обов, за разлика от фари-
сея, който не Му е оказал дори най-
обикновената почит на гост, като
например да Му измие краката, да Го
целуне по бузата или да помаЖе глава-
та Му с миро. И това е така, защото
Жената е осъзнала, че са и простили
големи грехове, докато Симон изобщо
не се чувства като голям грешник, „а
комуто малко се прощава, той малко
обича".
Исус не иска да каЖе, че фарисеят не
е голям грешник, а че той никога не е
признал истински своята огромна ви-
на, поради което тя не му е била и
простена. Ако той беше направил то-
ва, щеше да възлк)би Господ толкова
силно, колкото и блудницата. Всички
ние сме големи грешници и всички мо-
Жем да познаем великото БоЖие опро-
щение и да обикнем Господа с най-го-
лямата си голяма лк>бов.
7:48 После Исус оповестява пред
всички, че греховете на Жената и са
простени. Греховете и са простени не
заради лкзбовта и към Христос, тъй
като лкзбовта и е резултат от опро-
щаването на нейните грехове. Лкобов-
та и е голяма, защото и опрощението
на Исус е голямо. Исус просто се Въз-
ползва от случая, за да оповести пуб-
лично прощението на нейните грехове.
7:49, 50 Другите гости започват да
се питат помеЖду си дали Исус има

295

Лука 7, 8

право да прощава грехове. Естестве-
ният човек мрази милостта. Но Исус
отново уверява йената, че нейната
вяра я е спасила и че тя може да си
върви с мир. Това е нещо, което пси-
хиатрите не могат да правят. Те мо-
же и да успеят да ни обяснят комплек-
сите за виновност, но никога няма да
успеят да ни дадат радостта и мира,
които ни дава Исус.
Някои християни неправилно тълку-
ват поведението на Исус в дома на
този фарисей като насърчение за под-
държане на близки контакти с невяр-
ващи, вземане на участие в техните
развлечения и споделяне на техните
удоволствия. В тази връзка Райл ни
предупреждава за следното:
„Онези, които изтъкват тези аргу-
менти, ще направят добре, ако си
спомнят какво направи Исус в този
случай. Той отиде във фарисейската
къща, за да върши делото на Отца Си;
свидетелства срещу най-силния и най-
изкусителния грях - този на фарисеи-
те; обясни на фарисеите какво означа-
ва безусловното опрощение на грехове-
те и каква е тайната на истинската
лЬбов към Него; обясни спасителната
сила на вярата. Ако християните, кои-
то пропагандират поддържането на
близки връзки с невярващи, посещават
техните домове в духа на нашия Гос-
под, говорят и се дърЖат като Него,
нека продълЖат да правят това. Но
дали, когато седят на трапезите на
своите невярващи познати, те наис-
тина говорят и правят това, което
Исус говореше и правеше на трапезата
у Симон? Ето това е въпросът, на кой-
то трябва да си отговорят преди то-
ва."2'
3.   СлуЖението на някои Жени на
Исус (8:1-3)
Добре е да си припомним, че Евангели-
ята съдържат само някои случаи от
живота и служението на нашия Гос-

под. Светият Дух е избрал само тези,
които Той е решил, че трябва да бъ-
дат вклктени, като много други прос-
то е отминал. Тук Той ни казва в едно
изречение, че Исус е посетил заедно с
учениците Си повечето градове и села
в Галилея. Докато Той проповядва и
благовестява БоЖието царство, ня-
колко благословени от Него Жени се
грижат за Него, като вероятно Му
служат във връзка с храната и облек-
лото. Между тях е и Мария, наречена
Магдалена. Някои изследователи смя-
тат, че тя е била благородничка от
Магдала. Във всеки случай знае се, че
Господ я е освободил от седем бяса.
Там са също и Йоана, чийто съпруг е
бил настойник на Ирод, Сусана u мно-
го други. Тяхната обич към нашия Гос-
под не остава незабелязана и неотбе-
лязана, макар че, когато са споделяли
имота си с Исус, те едва ли са смята-
ли, че тяхната щедрост и гостоприе-
мство ще послужат като пример за
подражание за християните от всички
следващи векове.
Целта на служението на Господ е да
благовести на хората новината за Бо-
Жието царство. БоЖието царство е
онази видима и невидима сфера, къде-
то е признато Божието господство.
Матей използва израза „небесното
царство", но.смисълът му е същият
като на „Божието царство". Това е
мястото, където „Всевишният владее
над царството на човеците" (Дан.
4:17), или мястото, където „небесата
владеят" (Дан. 4:26).
Развитието на царството, според
както е представено в НЗ, преминава
през няколко етапа:
1.	Най-напред царството е било опо-
вестено от Йоан Кръстител като
наближило (Мат.3:1, 2).
2.	После царството е присъствало на
земята в Лицето на Царя („Божие-
то царство е всред вас", Лука
17:21). Това е благата вест за царс-
твото, оповестена от Исус, Кой-
1.	
296

Лука 8

mo е говорил за Себе Си, че е Цар
на Израел (Лука 23:3).
3.	След това идВа етапът на отхвър-
лянето на БоЖието царство от из-
раелския народ (Лука 19:14; Йоан
19:15).
4.	Днес царството е В една тайна
форма (Мат. 13:11). Христос, него-
вият Цар, временно отсъства от
земята, но Неговото господство е
признато в сърцата на някои хора
на земята. В известен смисъл царс-
твото вклк)чва и онези хора, кои-
то само формално признават Бо-
Жието господство и не са истинс-
ки вярващи. Този кръг от хора, кои-
то само на думи показват своята
вяра, моЖе да се види в притчата
за сеяча и семето (Лука 8:4-15), в
притчата за Житото и плевелите
(Мат. 13:24-30) и в притчата за
мреЖата с рибите (Мат. 13:47-50).
Но в истинския си смисъл царство-
то Вклк)чва само действително по-
вярвалите (Мат. 18:3) или т. нар.
новородени (Йоан 3:3). ТоВа е Вът-
решният кръг на царството (ВЖ.
фигурата към Мат. 3:1, 2).
5.	Ще дойде време, когато царство-
то ще се установи на земята В
буквален смисъл - времето, в кое-
то Господ Исус ще управлява в
продълЖение на хиляда години като
Цар на Царете и Господ на Госпо-
дарите (Откр. 11:15; 19:16; 20:4).
6.	Последният етап на царството е
етапът на вечното господство на
нашия Господ и Спасител Исус
Христос (2 Петр. 1:11). Това ще
бъде царството на вечността.
И.  Притчата за сеяча и семето
(8:4-15)
8:4-8 Притчата за сеяча описва царс-
твото 8 етапа, В който се намираме
сега. Тя ни показва, че БоЖието царс-
тво вклк>чва освен формалното му
признаване и една Вътрешна, истинска

промяна. Тя също така ни предупреЖ-
дава да внимаваме как слушаме БоЖи-
ето слово. Слушането на проповедите
и поученията върху Словото не е прос-
та работа, защото всеки, който чуе
Словото, става много по-отговорен,
отколкото преди да го е чул. Ако чо-
век отхвърли посланието или реши, че
моЖе и да не му се подчини, последст-
вията за него означават погибел. Но
ако чуе и се подчини, той ще получи
още повече светлина от Бога. Исус
първо разказва притчата пред едно
огромно мноЖество, а след това я
обяснява на учениците Си.
В нея се говори за един сеяч, за семе-
то, което той посява в четири вида
почви, и за четирите вида реколти,
които се раЖдат от различните поч-
ви.
ВИД ПО ЧВА	РЕКОЛТА
1.	Крайпътна почва         Хората утъпкВат се-
мената или птиците
ги изяЖдат.
2.	Скалиста	Кълновете изсъхват
почва	поради липса на влага.
3.	Трънливи	Тръните задушават
места	кълновете.
4.	Добра почва	Всяко зърно разкда
сто пъти повече семе-
на.
Господ завършва притчата със след-
ните думи: „Който има уши да слуша,
нека слуша", което ще рече, че човек
много трябва да внимава как слуша,
защото семето трябва да падне на
добра почва, ако искаме да даде добра
реколта.
8:9, 10 Когато учениците питат
Исус за смисъла на тази притча, Гос-
под им казва, че не всички ще разбе-
рат тайните на БоЖието царство.
Само онези, които Желаят да се дове-
рят и подчинят, ще получат способ-
ност да разбират Христовото учение.
Но Исус нарочно представя много от
истините на това учение под форма-

297

Лука 8

ma на притчи, така че тези, които не
Го обичат истински, да не могат да
разберат. Те ще гледат, но няма да
Вшкдат; и ще чуват, но няма да раз-
бират. От една страна, тези хора на-
истина гледат и чуВат. Например хо-
рата, на които Исус разказва притча-
та, знаят, че Той им говори за сеяч,
който посява семена, но не разбират
истинското значение на това съби-
тие. Те не искат да осъзнаят, че тех-
ните сърца са пълни с Жестокост и
неЖелание за разкаяние и че точно те
представляват онези покрити с тръ-
ни места, които не позволяват на се-
мената да пораснат и да принесат до-
бър плод.
8:11-15 Само учениците могат да чу-
ят обяснението на притчата. Те вече
са приели учението, което са чули, и
затова ще им се даде още. Исус им
обяснява, че семето е БоЖието слово,
т. е. БоЖията истина или Неговото
Собствено учение.
Слушателите, които приличат на
почвата край пътя, чуват словото по
един повърхностен, лекомислен начин.
То остава да се носи по повърхността
на техния Живот, така че за дявола
(небесните птици) не представлява
никакъв проблем да го грабне.
Хората, чиито сърца приличат на
канаристите места, също чуват Сло-
вото, но не му позволяват да проник-
не в тях и не искат да се покаят. Те
не правят никакви опити да подпомог-
нат растеЖа на семето (не му дават
никаква влага), така че то изсъхва и
умира. Такива хора лесно признават,
че са вярващи, но всъщност нямат ис-
тинска вяра. В началото изглеЖда, че
семето в тях е Живо, но когато пог-
леднем под повърхността, разбираме,
че то няма корени. Във време на изпи-
тания те първи отхвърлят вярата си
в Христос.
Хората, които приличат на трънли-
вите места, обикновено започват ка-
то добри християни, но не успяват да

останат твърди във вярата. Посте-
пенно гршките, богатствата и удо-
волствията на света завладяват
техните сърца и задушават словото.
Когато словото попадне в истински
вярващи, то намира добра почва в
техните искрени и добри сърца. Те не
само чуват словото, но му позволяват
и да моделира техния Живот. Тези хо-
ра Желаят да се учат от него и да му
се подчиняват, като по този начин за-
почват да придобиват характери на
истински християни и да дават плодо-
ве за Бога.
Дарби обобщава посланието на този
пасаЖ по следния начин:
„Ако аз чуя словото и, след като Го
чуя, започна да Го чувстват като не-
що, което притежавам, т.е. не само да
му се радвали а да Го чувствам като
част от себе си, то тогава то става
част от това, което съставлява моя-
та душа, и затова аз ще мога да полу-
ча още повече. Защото, когато исти-
ната стане част от моята душа, аз
вече имам способност да възприемам
повече от нея."22
Й.   Отговорността на тези,
които слуЖат (8:16-18)
8:16 На пръв поглед изглеЖда, че няма
никаква връзка меЖду тези и предиш-
ните стихове, но на практика мисъл-
та не е престанала да тече. Спасите-
лят все още говори за огромното зна-
чение на това, което учениците Му
правят с Неговото учение. Той се оп-
риличава на човек, който е запалил
светило, но не го покрива с някакъв
съд и не го слага под легло, а го поста-
вя на светилник, за да могат всички
да видят неговата светлина. Когато
учи учениците Си на принципите на
царството, Спасителят всъщност
пали един светилник. Но какво трябва
да правят или - no-скоро - какво не
трябва да правят те с този светил-
ник?

298

Лука 8

Първо, me не трябва да го покриват
със съд. В Матей 5:15, Марко 4:21 и
Лука 11:33 в Библията на английски
език се казва вместо „съд" - „бушел",
което означава мерна единица за обем
и се използва при размяната на стоки.
Така че покриването на светилото
със съд моЖе да се изтълкува като
позволяване на погълнатия от търго-
вия свят да затъмни или задуши наше-
то свидетелство за Христос. По-доб-
ре ще бъде да поставим светилника
отгоре на съда, което ще рече да дейс-
тваме като християни и на работно-
то си място, използвайки работата
си като амвон, от който да проповяд-
ваме евангелието.
Второ, светилото не трябва да се
слага под леглото. Тук леглото е сим-
вол на спокойствието, удобството,
леността и удоволствията, които
много лесно могат да заглушат свет-
лината на нашето свидетелство. Све-
тилото трябва да се постави на све-
тилник. С други думи, Христовият
ученик трябва така да Живее и да
прогласява истината, че всички да мо-
гат да я видят.
8:17 17 cm. иска да ни предупреди, че
ако ние позволим на нашата работа
или леност да попречат на разпрост-
ранението на посланието, тази неб-
реЖност или неуспех няма да останат
незабелязани. Всяко скриване на исти-
ната ще бъде открито и всичко тай-
но ще стане явно.
8:18 Затова ние трябва да внимава-
ме как слушаме. Ако останем верни,
като споделяме истината с другите
хора, Бог ще ни открие нови, по-дълбо-
ки истини. От друга страна, ако ние
не сме усърдни като евангелизатори,
Бог ще ни лиши и от тази истина, ко-
ято мислим, че притеЖаваме. Ако не
използваме това, което притеЖаваме,
Ще го изгубим. Ленг пише следното по
този въпрос:
,, Учениците слушат словото с Жела-
ние да го разберат и с готовност да

повярват и да му се подчинят. Други-
те го слушат или с безразличие, или
от лЬбопитство, или с Желание да му
се противопоставят. Първите ще по-
лучат още знание, вторите ще загубят
и онова знание, което им се е струвало,
че имат. "23
Защото трябва да споделим,
ако искаме да съхраним
знанието, което ни се дава от Бога.
Защото престанем ли да даваме,
преставаме и да притеЖаваме
лЬбовта, която ни се дава отгоре!
Р. Тренч
К.   Истинската майка
и истинските братя на Исус
(8:19-21)
На това място в беседата идват хора
и казват на Исус, че майка Му и бра-
тята Му чакат отвън, за да Го ви-
дят, но не могат да дойдат при Него
заради множеството. С отговора Си
Исус иска да ни каЖе, че истинското
роднинство с Него не зависи от кръв-
ното родство, но от послушанието и
изпълнението на БоЖието слово.
Всички, които слушат БоЖието слово
с трепет и смирение и му се подчиня-
ват безпрекословно, се признават от
Него за членове на Неговото семейст-
во. И тогава няма да има мноЖество,
което да моЖе да попречи на Негово-
то духовно семейство да общува с Не-
го.
Л.   Човешкият Син овладява бурята
(8:22-25)
8:22 В останалата част на тази глава
ние виЖдаме как Исус упраЖнява Свое-
то господство над природните еле-
менти, демоните, болестите и дори
над смъртта. Всички те се подчиня-
ват веднага на Неговата дума - само
човекът не Желае да направи това!
Често над Галилейското езеро се из-
виват страхотни бури, които застра-

299

Лука 8

шаВат плаването по него. Но причини-
телят на точно тази буря е моЖе би
Сатана, който се опитва да унищоЖи
Спасителя на света.'
8:23 Когато бурята започВа, Исус
спи 6 лодката (което е доказателст-
во за Неговата човешка природа). Ко-
гато Исус заговаря, бурята стихва
(което е доказателство за Неговата
абсолк>тна БоЖестВеност).
8:24 Учениците събуЖдат Спасите-
ля и Му казВат колко много ги е страх
за собствената им безопасност. С аб-
солк>тно спокойствие Исус смъмря
вятъра и Вълните и всичко утихва.
Онова, което прави с Галилейското
езеро, днес Исус моЖе да направи и с
изплашения и подхвърлян от Житейс-
ките бури ученик.
8:25 След това Исус пита учениците
Си „Къде е вярата ви?", с което иска
да им каЖе, че тревогата им е била
напразна и че не е трябвало да Го бу-
дят, защото „няма вълна, която да
моЖе да погълне лодката, в която по-
чива Господарят на земята, небето и
океана". И ако ти си в една лодка с Не-
го, моЖеш да бъдеш абсолк>тно сигу-
рен за своята безопасност.
Учениците не разбират напълно ця-
лата власт, която притеЖава тех-
ният Господар. Тяхното познание е
несъвършено. Те само се чудят на то-
ва, че всички елементи Му се покоря-
Ват. В тоВа отношение и ние не се
различаваме много от тях. Колко чес-
то ние също изпадаме в отчаяние, ко-
гато ни връхлитат бурите на Живо-
та! И когато Господ ни идва на по-
мощ, ние също се удивляваме на Него-
вата сила и също се питаме защо не
сме успели да Му се доверим по-пълно.
М. Изцелението на обзетия
от бесове гадаринец (8:26-39)
8:26, 27 Когато Исус и учениците Му
стигат на брега, те се озовават в га-
даринската земя.24 Там те срещат

един човек, който е обзет от бесове.
В Евангелието от Матей се говори за
двама мъЖе, обзети от бесове, дока-
то Марко и Лука споменават само
един. Тези противоречия могат да се
обяснят или с наличието на два подоб-
ни случая, или с по-пълното описание
на един и същ случай от единия автор
в сравнение с другите двама. В случая
бесовете карат човека да си съблича
дрехите, да бяга от хората и да Живее
в гробищата.
8:28, 29 Когато виЖда Исус, чове-
кът започва да Го моли да го остави
на мира или, по-точно, нечистият дух
говори на Исус чрез този нещастник.
Обземането на хора от духове е не-
що действително. ТоВа не са просто
влияния Върху хората, а свръхестест-
вени същества, които обитават в чо-
века и контролират неговите мисли,
говорене и поведение. Бесовете, обла-
дали този човек, проявяват изклкзчи-
телна ярост. Те са толкова буйни, че
В някои моменти чоВекът успяВа дори
да счупи Веригите, с които го Връз-
ват, и да избяга в пустинята. Всичко
тоВа престава да ни изненадва, кога-
то разберем, че бесовете, които оби-
тават в мъЖа, са толкова много, че
след като излизат от него, успяВат да
унищоЖат едно стадо от две хиляди
сВини(ВЖ. Марко 5:13).
8:30, 31 Името на този човек е Ле-
гион, тъй като той е обзет от цял
легион демони. Демоните признават,
че Исус е Син на Всевишния Бог. Те
знаят много добре, че съдбата им е
предрешена и че Исус ще стори с тях
тоВа, което им се полага. Въпреки то-
Ва те искат от Него малка отсрочка,
молейки Му се да не им заповяда да
отидат Веднага в бездната.
8:32, 33 Затова те искат от Него
разрешение да Влязат В свинете на ед-
но голямо стадо, което пасе на близ-
кия хълм. Исус им разрешава, след кое-
то свинете хукват надолу по стръм-
ния склон и се издавят в езерото. Ня-

300

Лука 8

кои хора днес ynpekBam Господ за то-
Ва, че бил унищоЖил чуЖда собстве-
ност, но те не трябва да забравят, че
според закона евреите не са имали
право да отглеЖдат сВине, тъй като
те са били нечисти Животни. Но дори
и собствениците на стадото да не са
били евреи (което означава, че не са
били длъЖни за спазват тази забрана),
едва ли е правилно дВе хиляди сВине да
се ценят много поВече от един човек.
8:34-39 Новината бързо обикаля ця-
лата околност, вследствие на което
се събира огромно мноЖество от хо-
ра, които - виЖдайки бившия бесноим
съвсем здрав и нормален - толкова се
изплашват, че помолВат Исус да си
отиде. ЯВно хората са загриЖени мно-
го поВече за своите свине, отколкото
за Спасителя. Те се тревоЖат много
повече за стомасите си, отколкото за
душите си. Дарби казВа така:
„Хората умоляват Исус да си отиде
от тях, за да запазят своето спокойс-
твие, което се нарушава много повече
от БоЖието присъствие, отколкото
от един легион бесове. И Исус си оти-
ва. Изцеленият от Него човек Го моли
да остане с Него, но Господ го отпра-
ща обратно... за да бъде свидетел на
БоЛсията милост и сила, които сам е
изпитал. "25
Когато след Време Исус посещава
Декаполис, Той е посрещат радушно
от много хора (Марко 7:31-37). МоЖе
би това е резултат от Вярното сви-
детелство на изцеления бесноим!
Н.  Исус изцелява неизлечими болни
и възкресява от мъртвите
(8:40-56)
8:40-42 Исус отново пресича Галилейс-
ко море и слиза на западния му бряг.
Там Го чака друга тълпа от хора.
Един от особено нетърпеливите да
Видят Исус е Яир, началник на сина-
гогата, чиято дванадесетгодишна
дъщеря леЖи на смъртно легло. Той

пада пред Исус и настоятелно Му се
моли да тръгне бързо към дома му, но
тълпата продълЖава да Го притиска
и да Му пречи да върви.
8:43 Сред мноЖестВото има и една
плаха и отчаяна Жена, която от два-
надесет години страда от кръвоте-
чение. Лука, като лекар, ни уведомява,
че Жената е похарчила целия си имот
и спестявания, за да плаща на лекари,
които изобщо не са я излекували. (На
това място Марко добавя непрофеси-
оналната забелеЖка, че състоянието
и даЖе се е влошило!)
8:44, 45 Жената явно чувства, че
Исус има власт да я изцели, и се про-
мъква през тълпата до мястото, къ-
дето стои Той. После се приблиЖаВа
до Него изотзад, наВеЖда се и се до-
косва до полата на дрехата Му, т. е.
до ръба или ресните, с които е заВър-
шВала дрехата на кодеина (Пие. 15:38,
39; Второз. 22:12). В същия миг кръ-
вотечението й спира и Жената е изце-
лена. Тя се опитва да се измъкне, без
да я забелеЖат, но бягството й е осуе-
тено от Исус, Който пита: „Кой се
допря до Мене?" Петър и другите
ученици считат този въпрос за неу-
местен, тъй като хората, които се
блъскат, за да Го докоснат и да се
притиснат до Него, са толкова много!
8:46 Но Исус казва, че това, за кое-
то Той пита, е нещо по-различно. Ня-
кой беше казал: „Плътта напира, но
вярата допира." Исус разбира, че е бил
докоснат с вяра, защото усеща изти-
чане на сила от Себе Си - силата, с
която Жената е изцелена. Разбира се,
това не означава, че Исус става по-
слаб от преди moBa, a само тоВа, че на
Него изцелението Му струва нещо, че
то е свързано с някакво изразходване
от Негова страна.
8:47, 48 Жената разтреперана идва
при Исус и, извинявайки Му се, обясня-
ва причината, поради която Го е до-
коснала, като добавя благодарствено
свидетелство за изцелението. Исус

301

Лука 8, 9

възнаграждава откритото ii призна-
ние, като потвърЖдава пред Всички
вярата и и я изпраща да си Върви с Не-
говия мир. Никой не моЖе да докосне
Исус с Вяра, без Той да узнае тоВа и
без да получи Неговото благословение.
И Всеки, който Го признае открито
пред другите, получава още по-голяма
увереност В спасението.
8:49 Времето, за което Исус изцеля-
Ва Жената с кръВотечението, Вероят-
но не е прекалено дълго, но е доста-
тъчно, за да умре Яировата дъщеря.
ТоВа е Вестта, която донася един чо-
век от къщата на Яир, който казва
също, че идването на Учителя вече
няма смисъл. Хората вярват, че Исус
моЖе да изцелява, но не вярват, че мо-
Же да възкресява.
8:50 За разлика от тях Исус не се
обезсърчава толкова лесно. Той им
отговаря с думи, които вдъхват спо-
койствие, кураЖ и надеЖда: „Не бой
се, само вярвай и тя ще се избави."
8:51-53 Щом пристига в къщата,
Исус веднага отива в стаята с моми-
чето, като взема със себе Си само ро-
дителите ii и Петър, Яков и Йоан.
Всички вече отчаяно оплакват мърт-
вото момиче, но Исус им казва да не
плачат, защото момичето не е умря-
ло, а само спи. Тези думи стават при-
чина за подигравки от страна на хора-
та, които твърдо вярват, че момиче-
то е умряло.
Дали то действително е било умря-
ло, или само изпаднало 8 дълбока кома,
е трудно да се каЖе. Повечето тълку-
ватели смятат, че то наистина е би-
ло мъртво, като се позовават на слу-
чая с Лазар, за когото Исус също каз-
ва, че е заспал, имайки предвид, че е
мъртъв.
Сър Робърт Андерсън смята, че мо-
мичето не е било наистина мъртво,26
като изреЖда следните аргументи:
1.   Исус казва, че момичето „ще се из-
бави". Думата, която Той използва
тук, е същата като тази, която

използва в 48 cm., когато говори за
изцеление, а не за възкресение. Ни-
къде в НЗ тази дума не е използва-
на във връзка с възкресяване на
мъртвите.
2.	В случая с Лазар Исус използва дру-
га дума, за да каЖе, че е заспал.
3.	Хората са смятали момичето за
умряло, но Исус не би приел заслу-
гата за възкресяването на един
мъртвец, за когото е знаел, че е из-
паднал в дълбок сън.
Андерсън казва, че в случая става
въпрос за това, на кого искаме да вяр-
ваме, защото Исус казва, че момиче-
то спи, а хората смятат, че то е мър-
тво.
8:54-56 Във всеки случай Исус казва:
„Момиче, стани!" и момичето ведна-
га става, след което Исус заръчва на
родителите й „да не казват никому за
станалото". Защото целта на слуЖе-
нието на Исус не е нито евтината по-
пулярност, нито променливият об-
ществен интерес, нито празното хор-
ско любопитство.
Така завършва втората година от
общественото слуЖение на Исус. Де-
вета глава описВа началото на трета-
та година на НегоВото слуЖение, коя-
то се отбелязва с даването на власт
на дванадесетте Му ученици.
О.  Човешкият Син изпраща
учениците Си (9:1-11)
9:1, 2 Този момент много прилича на
изпращането на дванадесетте учени-
ци, описано в Матей 10:1-15, но тряб-
ва да се каЖе, че меЖду двете събития
има значителни разлики. В Матей уче-
ниците получават поръчение да оти-
дат само при евреите и им се даВа
власт да възкресяват от мъртвите и
да лекуват от всякакви болести.
Всичко това е записано от Лука В
много по-съкратен вид, но причината,
поради която Той прави това, не е яВ-

302

Лука 9

на. Господ не само има сила и Власт да
праВи чудеса, но моЖе и да предава та-
зи сила и Власт на другите. Силата
означаВа способност или умение, а
властта означава право да моЖеш да
използваш тази сила. Посланието, ко-
ето са носели учениците, е било пот-
върдено отначало от знамения и чуде-
са (ЕВр.2:3,4), тъй като тогава Библи-
ята не е била завършена напълно В
писмен вид. Бог моЖе да изцелява чрез
чудеса, но дали проповядването на
евангелието трябва да е съпроводено
все още от чудеса на изцеление, не е
съвсем сигурно.
9:3-5 Оттук насетне учениците ще
имат възмоЖност да прилагат на
практика принципите, на които ги е
учил Господ. Те ще трябва да упова-
ват на Него за задоволяването на
Жизнените си нуЖди и да не взимат
със себе си „ни торба, ни хляб, ни па-
ри". Ще трябва да Живеят съвсем
просто - да имат само по една тояга
и по една риза; да не се местят от къ-
ща на къща в търсене на по-големи
удобства, а да останат в първия дом,
в който са им оказали гостоприемст-
во. Не бива да удълЖават престоя си,
нито да принуЖдават някой дом наси-
ла да им окаЖе гостоприемство (ако
той не Желае да приеме евангелието),
но когато излизат от такъВ дом, да
отърсят „праха от нозете си за сби-
детелстВо против тях".
9:6 И така, учениците тръгват (Ве-
роятно по градовете в Галилея) да
проповядват евангелието и да изцеля-
ват болните. Посланието, което те
носят, съдърЖа новината за царство-
то. То казва на хората, че Царят вече
е дошъл при тях и че Желае да царува
над един разкаял се от греховете си
народ.
9:7 По онова Време над Галилея и
Перея Властва четверовластникът
Ирод. Той владее над една четвърт
°т територията на царството на
своя баща, Ирод Велики. Ирод чува за

великите чудеса, които Някакъв Чо-
век извършва в неговите земи, и започ-
ва да чувстВа угризения на съвестта.
Гласът на Йоан Кръстител нахлува с
нова сила В главата му. Ирод си е мис-
лел, че с обезглавяването на Йоан ще
успее да заглуши този дързък глас, но
се оказва, че е сбъркал - споменът за
този безстрашен човек не престава
да го преследва. И ето че сега се поя-
вява Един, Който непрекъснато го ка-
ра да мисли за Йоан, а се носи и слух,
че Йоан бил възкръснал от мъртви-
те!
9:8, 9 Някои говорят, че се е появил
Илия или че е Възкръснал някой от
старозаВетните пророци. Ирод се
опитва да потуши огъня на своето
неспокойство, като напомня и на дру-
гите, че сам той е обезглавил Йоан
Кръстител, но не успява да пропъди
страха. Кой е Този Човек в края на
краищата? Ирод се опитва да се
срещне с Него, но успява да стори то-
ва едва преди разпъването на Спаси-
теля.
Погледнете само каква голяма сила
има Животът, изпълнен със Светия
Дух! Господ Исус, невзрачният Дърво-
делец от Назарет, накарва Ирод да
трепери от страх, без изобщо някога
да Го е виЖдал! Никога не си позволя-
вайте да подценявате влиянието на
човек, който е изпълнен със Светия
Дух!
9:10 Когато се връщат, апостолите
отиват право при Исус, за да Му раз-
каЖат всичко, което са извършили.
Това моЖе да бъде добър пример за
подраЖание за всички работници на
Христос. Много често те правят сво-
ята работа обществено достояние,
което моЖе да породи ревност и да
доведе до разцепление. Според Морган
„нашата страст за статистически
анализи е свързана с егоцентризма на
човека и идва не от Духа, а от плът-
та". Господ Исус заВеЖда учениците
на едно уединено място близо до Вит-

303

Лука 9

cauga („къща на риболова"). ИзглеЖда,
че по оноВа Време е имало дВе Вшпсаи-
ди - една на западния бряг на Галилейс-
кото езеро, и друга, чието точно мес-
тополоЖение не ни е известно - на из-
точния му бряг.
9:11 Много скоро Всички надеЖди за
малко спокойствие са разбити от ед-
на тълпа от хора, която бързо започ-
Ва да се увеличава. Винаги достъпът
до Господ Исус е много лесен. Той ни-
кога не се сърди за тоВа, че Го прекъс-
Ват. Никога не е толкова зает, че да
не моЖе да благослови ония, които ид-
ват при Него. Всъщност тук се казва
изрично, че Исус посреща хората с го-
товност, като ги поучава за БоЖие-
то царство и изцеляба ония, които
имат нуЖда от това.
П.  Нахранването на петте хиляди
(9:12-17)
9:12 С приближаването на нощта нес-
покойството на дванадесетте учени-
ци започва да нарастВа. ТолкоВа много
народ, а наоколо нищо за ядене! Поло-
Жението започва да става уЖасно. И
така, те казват на Господ да разпус-
не мноЖествата да търсят храна в
околните села - нещо, което и ние си-
гурно бихме направили. Колко често,
когато става въпрос за нас, ние казва-
ме като Петър: „КаЖи ми да дойда
при Тебе", но щом стане въпрос за
другите хора, без да се замисляме, каз-
ваме: „Разпусни ги да си идат."
9:13 Исус обаче не изпраща хората
да търсят храна в околните села. Ни-
ма е редно учениците да праВят дълги
пътешествия, за да проповядват
евангелието на други хора, а да отми-
нават ония, които стоят пред собст-
вената им врата? Ето, хората са
тук, нека ги нахранят! Учениците се
оплакват, че имат само пет хляба и
две риби, като забравят, че имат съ-
що и неограничените запаси на Господ

Исус, от които могат да черпят безк-
райно много.
9:14-17 Исус; помолва учениците Си
да разполоЖат петте хиляди мъЖе с
Жените и децата да седнат; след това
благодари, разчупва хляба и го подава
на учениците Си, които го слагат
пред хората. Хлябът стига изобилно
за всички. След края на вечерята се
оказва, че количеството храна, която
остава, е по-голямо от първоначално-
то количество. Остатъците от хля-
ба напълват дванадесет коша - по
един за всеки ученик. Хиляди тонове
хартия са били напразно похабени от
хора, които са се опитвали да разгада-
ят това необикновено чудо!
Значението на това събитие е осо-
бено ваЖно за учениците, които носят
отговорността за евангелизирането
на света. Петте хиляди мъЖе предс-
тавляват изгубеното чоВечестВо, ко-
ето гладува за БоЖия хляб. Учениците
представляват онези безпомощни
християни, които на пръв поглед при-
теЖават ограничени ресурси и не Же-
лаят да ги споделят с другите хора.
Заповедта на Господ: „Дайте им вие
да ядат" - представлява друга форму-
лировка на великото поръчение. Изво-
дът е следният: ако ние дадем на Исус
това, което имаме, Той ще го умноЖи
така, че ще успее да нахрани всички
духовно изгладнели мноЖества. Моят
диамантен пръстен или твоята заст-
рахователна полица, неговата банкова
сметка или нейният спортен екип мо-
гат да се превърнат например в еван-
гелска литература, която да доведе
до спасението на много души, бъдещи
поклонници на БоЖия Агнец през веч-
ността.
Целият свят би могъл да бъде еван-
гелизиран в Живота на едно поколение,
стига християните да решат да отда-
дат на Христос Всичко, което предс-
тавляват или притеЖават. ТоВа е
Вечната поука от чудото с нахранВа-
нето на петте хиляди.

304

Лука 9

P.   Великото признание на Петър
(9:18-22)
9:18 Веднага след чудото с нахранВане-
то на голямото мноЖестВо идВа раз-
казът за Великата изпоВед, която пра-
Ви Петър за Христос В Кесария фили-
пи. МоЖе би чудото с хлябовете и ри-
бите отваря очите на учениците, за
да Видят слабата на Господ Исус като
БоЖия Помазаник? Общоприето е
мнението, че случката В Кесария фи-
липи представлява Водоразделен мо-
мент В слуЖението на Спасителя ка-
то Учител на дванадесетте. Дотога-
ва Той търпеливо учи Своите ученици
на истината за това, кой е Той и как-
во моЖе да направи вътре 6 тях и чрез
тях. След постигането на тази цел
Той Вече моЖе решително да поеме
пътя към кръста.
Исус се е молел сам. Никъде не се
казва, че Той се е молел заедно с учени-
ците Си. Наистина Той се е молел за
тях, молел се е също В тяхно присъст-
вие и ги е учел как да се молят, но Не-
говият личен молитвен Живот е бил
отделен от техния. След една такава
молитва Исус поискал от учениците
Си да Му каЖат кой е Той, според как-
то казва народът.
9:19, 20 Отговорите на учениците
изразяват различни мнения. Някои хо-
ра казват, че Той е Йоан Кръстител;
други - че е Илия; трети - един от
старозаветните пророци, който е
възкръснал. Но когато Исус ги пита за
тяхното собствено мнение, Петър
убедено казва, че според него Той е Бо-
Жият Христос (или Месия).
Коментарът на ДЖеймс Cmtoapm
Върху тоВа събитие В Кесария филипи,
е толкова подходящ, че ние предпочи-
таме да го цитираме изцяло:
„Исус започва с безличния въпрос:
„Според както казва народът, кой съм
Аз?", който не създава особени пробле-
ми с отговора, тъй като хората нав-
сякъде говорели за Него. Били произне-

сени поне десетина присъди. Из въздуха
се носели какви ли не слухове и мнения.
Името на Исус звучало от устата на
всеки човек. Хората не само говорели
за Исус: те говорели за Него като за
велик човек. Някои Го вземали за Йоан
Кръстител, за когото казвали, че се
бил върнал от мъртвите. Други мисле-
ли, че е Илия. Трети Го смятали за
Еремия или за някой друг от пророци-
те. С други думи, макар и хората да
нямали единно мнение за това, кой е
Той, всички признавали, че е велик Чо-
век, и Му отреЖдали място сред герои-
те на нацията.
ЗаслуЖава да се отбелеЖи, че от то-
гава до сега нещата не са се променили
особено много. И днес името на Исус
звучи в устата на всеки човек. И днес
за Него се говори далеч зад пределите
на християнската църква. И днес раз-
нообразието от присъди за Него е го-
лямо. Папини например вшкда в Исус
един Поет. Брус Бартън Го вшкда ка-
то Човек на Действието. Мидълтън
Мъри Го смята за Мистик. Противни-
ците на ортодоксалното мислене са
готови да възвеличаят Исус като иде-
ал за светиите и най-добрия от всички
учители по морал за всички времена.
„Дори и сега - казва ДЖон Cmbapm
Мил - би било много трудно не само за
вярващия, но и за невярващия да наме-
ри по-добър начин за реализиране на аб-
страктните добродетели в действи-
телността от това да се стреми да
Живее така, че Христос да одобри него-
вия Живот." Подобно на хората от
онова време, които са смятали Хрис-
тос за Йоан, Илия или Еремия, така и
хората от днешното време казват, че
Исус е най-великият от героите и све-
тиите на всички времена.
Но Исус не остава доволен от това
признание, което Го нареЖда сред плея-
дата от велики личности като Йоан,
Илия и Еремия, защото според него
Той е един от многото, един сред други
подобни на него или еднакви на него хо-

305

Лука 9

pa. И макар да Го поставя на първо
място, Той все пак е primus inter pares -
пръв сред равни Нему. Освен това то
не отговаря на иска, който Христос
предявява от страниците на Новия
Завет. Хората могат да се съгласят
или да не се съгласят с този иск, но те
не могат да имат никакви претенции
спрямо неговата достоверност. Спо-
ред него Христос е Личност, Която
няма друг прецедент, друг аналог, друг
съперник в историята на човечество-
то. Той е една уникална Личност (ср.
Мат. 10:37; 11:27; 24:35; Йоан 10:30;
14:6)"27
9:21, 22 След като чуба историчес-
кото признание на Петър, Господ за-
поВядва на учениците Си да не каз-
ват на никого за това, за да не моЖе
нищо да попречи на пътя. Му към кръс-
та. После Той им открива какво ще се
случи с Него след тоВа: Той трябва да
пострада, да бъде отхвърлен от рели-
гиозните Водачи на Израел, да бъде
убит и на третия ден от смъртта
Си да възкръсне. Новината поразява
Всички. Нека не забравяме, че тя е из-
речена от устата на единствения без-
грешен и праведен Човек, Който няко-
га е Живял на земята. Това са думи, ка-
зани от Месията на Израел, думи на
превъплъщения в Човек Бог. Според
тях осъщественият Живот, съвърше-
ният ЖиВот, подчиненият на БоЖия-
та воля Живот 6кл1очва страданието,
отхвърлянето, смъртта (в една фор-
ма или друга) и възкресението за Жи-
вот, в който няма смърт. Това е Жи-
вотът, отдаден изцяло на другите.
Освен това предсказанието се оказ-
ва точно обратното на общата предс-
тава на хората за ролята на Месията.
Според нея Месията трябва да бъде
като един силен Войн, който мощно
размахва меча си и неуморно побеЖда-
6а врага. Затова учениците са изумени
от тази новина. Но щом Исус е БоЖи-
ят Христос, както признават и сами-
те те, то тогава няма защо да се под-

дават на чувства на разочарование и
страх! Щом Той е БоЖият Помазаник,
Неговият замисъл никога няма да про-
падне! Те винаги ще бъдат победители
-	без значение какво се случва с тях
или с Него. Победата и възстановява-
нето на правдата ще възтърЖеству-
Ват над всичко останало.
9:23 След като току-що е начертал
пътя на СВоето Собствено бъдеще,
Господ сега отправя призив към учени-
ците Си да Го последват, т. е. да се
откаЖат от всичко свое и всеки да
поеме своя кръст. Да се отречеш от
себе си означава по собствена воля да
се откаЖеш от всякакво лично праВо
да решаваш или избираш и да признаеш
господството на Исус въВ Всяка об-
ласт от сВоя ЖиВот. Да поемеш кръс-
та си означава съзнателно да избереш
този Живот, който Той Живя, което
ще рече:
-	да издърЖиш на противопоставя-
нето на тези, които обичаш;
-	да издърЖиш на упреците на света;
-	да се откаЖеш от семейството,
къщата и имота си и от удобства-
та на този ЖиВот;
-	да заВисиш изцяло от Бога;
-	да се подчиниш на ВодителстВото
на Светия Дух;
-	да станеш разпространител на ед-
но не особено популярно послание;
-	да следваш един самотен път;
-	да издърЖаш на организирани ата-
ки от установени религиозни вода-
чи;
-	да страдаш заради справедливост-
та;
-	да търпиш хули и нападки;
-	да отдадеш Живота си за другите;
-	да бъдеш мъртъв за себе си и за
света;
и едновременно с това да получиш
един нов Живот, и то истински Жи-
вот; да намериш смисъла на човешко-
то съществувание и да получиш една
награда, която ще трае Вечно! За съ-
Жаление нашите инстинкти ни карат

306

Лука 9

да се съпротивляваме срещу Живота,
отдаден на кръста. Ние обикновено
приемаме с голяма неохота факта, че
именно това е БоЖията воля за нас.
Но думите на Христос, Който казва:
„Ако иска някой да дойде след Ме-
не...", означават, че всеки моЖе да
дойде и че за никого няма извинение.
9:24 Като човеци ние смятаме, че
моЖем да спасим Живота си, като го
отдадем на егоистично, самодоволно
и дребнаво съществувание. Често пъ-
ти ние решаваме да задоволим своите
апетити и Желания, като се отдадем
на удобствата и удоволствията на
този свят, като Живеем единствено
за настоящето и продаваме най-възви-
шените си таланти за няколко години
лъЖлива сигурност. Но правейки всич-
ко това, ние загубваме истинския си
Живот, като пропускаме да разберем
коя е истинската цел на Живота и да
изпитаме дълбоката духовна наслада,
която тя моЖе да ни даде! От друга
страна обаче, ние моЖем да изберем
да изгубим Живота си заради Спаси-
теля. Другите сигурно ще ни обявят
за луди, когато видят и разберат, че
захвърляме егоистичните си амбиции
на вятъра, за да търсим БоЖието цар-
ство и БоЖията праведност, и че се
отдаваме безрезервно на Христос. Но
именно това пълно отдаване предс-
тавлява истинският Живот. В него
има такава радост, такова свято без-
гриЖие и такова дълбоко вътрешно
удовлетворение, че няма думи, които
могат да ги опишат.
9:25 Докато разговаря със Своите
ученици, Спасителят разбира, че
стремеЖът към материално облаго-
детелстване моЖе да се окаЖе едно
изключително сериозно препятствие
пред пълното им себеотдаване. Зато-
ва Той им казва нещо, което звучи
приблизително така: „Представете
си, че бихте могли да натрупате за се-
бе си цялото сребро и злато на този
свят, да станете притеЖатели на

всички недвиЖими имоти и собстве-
ности, на всички акции и капитали
- на Всичко, което има материална
стойност... И си представете, че след
като сте постигнали всичко това,
разберете, че сте пропуснали да осъ-
ществите истинското предназначе-
ние на Живота... Тогава каква е полза-
та от всичко това? Вие наистина ще
притеЖавате всичките тези богатс-
тва, но само за кратко време, след ко-
ето ще трябва да ги оставите заВина-
ги. Всеки, който се съгласи да участва
в една такава измамна сделка и да
продаде краткия си Живот за няколко
лъскави играчки, които ще се превър-
нат в прах, е безумец!"
9:26 Следващото нещо, което също
моЖе да се окаЖе сериозно препятст-
вие срещу пълното отдаване на Хрис-
тос, е страхът от срама. Няма оправ-
дание за срама, който моЖе да изпита
създанието заради своя Създател или
грешникът - заради своя Спасител. А
нима има някой меЖду нас, който да е
безгрешен? Господ знае, че меЖду нас
ще има такива, които ще се срамуват
да се нарекат християни, и ни отправя
следното сериозно предупреждение:
ако ние се опитваме да избегнем сра-
ма, като не се различаваме по нищо
от останалите хора и Живеем като
християни само на думи, правейки то-
ва, което всички правят; то и Човеш-
кият Син ще се срамува от нас, кога-
то дойде в славата Си; в славата на
Своя Отец и в славата на светите
Си .ангели. Исус подчертава трите
страни на Своето славно Второ при-
шествие на земята, като че иска да ни
каЖе, че всеки срам или упрек, който
моЖе да преЖивеем заради Него сега,
ще изглеЖда нищоЖен в сравнение със
срама, който ще изпитаме в мига на
Неговото появяване в слава.
9:27 Това споменаване на славата
образува свързващата връзка меЖду
вече казаното и това, което ще пос-
ледва. Сега Исус предсказва, че някои

307

Лука 9

от стоящите там ученици ще Видят
БоЖието царство, преди да умрат.
Това предсказание се сбъдва В пасаЖа
от 28 до 36 cm. чрез събитията на
планината на Преображението. Уче-
ниците, които Исус Взима със Себе
Си, са Петър, Йоан и ЯкоВ. На плани-
ната на Преображението те ВиЖдат
една предварителна картина на БоЖи-
ето царство на земята. То се потвър-
ЖдаВа по-късно лично от Петър 6 не-
говото Второ послание:
„Защото, когато ви обявихме сила-
та и пришествието на нашия Господ
Исус Христос, ние не следвахме хитро-
измислени басни, а бяхме очевидци на
Неговото величие. Защото Той прие
от Бога Отца почест и слава, когато
от великолепната слава дойде до Него
такъв глас: Този е Моят възлЬбен Син,
в Когото е Моето благоволение" (1:16-
18).
ЗабелеЖете развитието на събити-
ята в този пасаЖ. В началото имаме
вестта за неизбеЖното отхвърляне
на Господ Исус, Неговите мъки и
смърт. След тоВа идва призивът към
учениците да Го последват в един Жи-
вот на самоотрицание, страдание и
самоЖертва. И най-накрая чуваме ду-
мите: „Но не забравяйте! Ако вие пос-
традате с Мен, вие и ще царувате зае-
дно с Мен. След кръста идва славата.
Наградата, която ще получите, е нес-
равнима с цената, която ще плати-
те".
Т.   Преобразяването на Човешкия
Син (9:28-36)
9:28, 29 Около осем дни no-късно Исус
взима Петър, Йоан и Яков и ги за-
веЖда на планината за молитва. Точ-
ното местонахождение на тази пла-
нина не ни е известно, макар и да се
предполага, че става Въпрос за Високия
и заснеЖен Връх Ермон. Докато Гос-
под Исус се моли, външният вид на

лицето Му започва да се променя. (Не-
що много интересно, тъй като изра-
Жението на лицето е едно от нещата,
които се променят В човека по време
на молитва.) Лицето на Исус започва
да излъчва ярка светлина, а облеклото
Му става ослепително бяло. В този
миг Исус изглеЖда Такъв, Какъвто ще
изглеЖда по време на Своето господс-
тво на земята. При Първото Му ид-
ване славата на Христос е била завоа-
лирана от Неговото рлътско тяло.
ТогаВа Той е ЖиВял като роб, В униЖе-
ние. Но по Време на хилядолетното
Му господство Неговата слава ще бъ-
де напълно изявена и всички ще Го ви-
дят в цялото Му Величие и блясък.
Професор У. X. РодЖърс прави едно
много добро описание на тази сцена:
„На планината на Преображението
ние вшкдаме в миниатЬра проявление-
то на всички по-ваЖни черти на бъде-
щото царство. Вшкдаме Господ, обле-
чен не в унизителни човешки дрехи, а В
слава. Вшкдаме Мойсей в състояние на
слава, като представител на възкресе-
ните, които ще преминат в царство-
то през смъртта. Вшкдаме и Илия ка-
то представител на изкупените, кои-
то ще бъдат грабнати Живи в царсто-
вото, също облечен в слава. Единстве-
ните участници в събитието, които
не са облечени в слава, са тримата уче-
ници Петър, Йоан и Яков, и те предс-
тавляват онези израилтяни в плът,
които ще Живеят по Време на хилядо-
летното господство. Не трябва до.
забравяме и мноЖеството в подноЖи-
ето на планината, което олицетворя-
ва онези народи, които ще Живеят В
царството след неговото установява-
не. "28
9:30,31 Мойсей и Илия разговарят с
Исус за Неговата смърт (гр. „exodus":
изход), „която Му предстоеше да из-
пълни в Ерусалим". ЗабелеЖете, че за
смъртта тук се говори като за нещо,
което трябва да се изпълни. ЗабелеЖе-
те също, че смъртта означава само

308

Лука 9

един изход („exodus") - преминаване om
едно място на друго, а не прекъсване
на съществуванието.
9:32, 33 Докато става Всичко това,
учениците се унасят в сън. Епископ
Райл коментира този факт така:
„Позволете ми да отбелеЖа, че съ-
щите тези ученици, които заспиват
по Време на славното видение, са зава-
рени да спят и по време на теЖките
часове в Гетсиманската градина.
Плътта и кръвта наистина трябва да
се променят, преди да моЖем да вле-
зем в небесното царство. Нашите не-
щастни и слаби тела не са в състояние
нито да бодърстват заедно с Христос
по време на Неговото изпитание, нито
да стоят будни по време на проявлени-
ето на Неговата Слава, физическото
ни състояние трябва основно да се
промени, за да бъдем в състояние да се
наслаЖдаваме на небесното царст-
во."29
Когато учениците се събуЖдат на-
пълно, мястото е залято от ярката
светлина на Христовата слава. В Же-
ланието си да съхрани спомена за свя-
тото видение Петър предлага да се
издигнат на това място три скинии
или шатри - една за Исус, една за
Мойсей и една за Илия. Но за съЖале-
ние това негово предложение съдърЖа
много повече Жар, отколкото мъд-
рост.
9:34-36 От облака, който ги заоби-
каля, идва БоЖият глас, Който казва,
че Исус е Неговият възлк>бен Син и че
само Него трябва да слушат и само на
Него да се подчиняват. Когато гла-
сът спира да говори, Мойсей и Илия ги
няма вече. Остава само Исус. Така ще
бъде и В царството. Исус ще има пър-
венстВуващо място във Всички неща.
Той няма да споделя СВоята слава с
никого и нищо.
Учениците напускат мястото из-
пълнени с такова страхопочитание, че
не смеят да говорят за случилото се
9аЖе със своите другари.

У.   Изцелението на едно момче,
обсебено от дух (9:37-43а)
9:37-39 От планината на славата Исус
и Неговите ученици слизат на следва-
щия ден право в долината на човешки-
те нуЖди. В Живота на Всеки христия-
нин има мигове на духоВно извисяване,
които Бог редува с периоди на еЖедне-
вен труд и работа. Сред множество-
то, което посреща Исус, има и един
отчаян баща, който се обръща към
Него с молба да изцели сина му, обхва-
нат от дух. Това момче било единст-
веното му дете и единствената ра-
дост на старото му сърце. ТеЖка била
мъката на човека, като гледал уЖас-
ните страдания на детето, причинени
от демона. Кризите настъпвали вне-
запно и без предупреждение. Чувал се
вик и след това устата на момчето
се изпълвала с пяна. Следвала Жестока
борба, която изстискВала Всичките му
сили и едВа тогава демонът оставял
детето на мира.
9:40 Нещастният баща вече бил хо-
дил при учениците на Христос за по-
мощ, но те не успели да направят ни-
що. Каква моЖе да е била причината
за тяхното безсилие? МоЖе би те са
решили, че вече са станали професио-
налисти В своето слуЖение? Или моЖе
би са мислели, че могат да разчитат
на изпълнено с Духа слуЖение, без неп-
рекъснато духоВно упраЖнение? А мо-
Же би са били прекалено лекомислени,
за да смятат, че Вече Всичко могат да
правят сами!
9:41 Наскърбен от Всичко това, Гос-
под Исус възкликва, без да посочва ня-
кого конкретно: „О, роде неверен и
извратен..." Той има предвид или СВо-
ите ученици, или бащата, или народа,
или всички заедно. Въпреки че имат на
разполоЖение безкрайните възмоЖнос-
ти на Неговата власт, те се оказват
абсолк>тно безпомощни да помогнат
на нуЖдаещия се човек. Колко дълго
още ще трябва да бъде с тях и да ги

309

Лука 9

търпи? После Исус казва на бащата:
„Доведи сина си тука."
9:42, 43а Докато момчето Върви
към Исус, демонът Влиза в него и го
тръшва силно на земята. Но силата
на злите духове не моЖе да Впечатли
Исус. Човешкото неверие моЖе да се
окаЖе за Него много по-силен възпи-
ращ фактор, отколкото демоничната
сила. И така, Исус изгонва нечистия
дух, изцелява момчето и го връща на
баща му. Хората са поразени. Всички
признават, че чудото, на което току-
що са били свидетели, е от Бога и че
не някой друг, а Бог е благоволил да им
покаЖе Своето величие.
ф. Човешкият Син предсказва
Своята смърт и възкресение
(9:436-45)
9:436, 44 Учениците вероятно очак-
ват, че техният Учител ще продълЖи
да извършва чудеса, докато цялата на-
ция Го признае за Цар. За да ги осВобо-
ди от това заблуЖдение, Господ отно-
во им.напомня, че Човешкият Син
трябва да бъде предаден в човешки
ръце, т. е. да бъде убит.
9:45 Но защо учениците не разби-
рат това предсказание? Просто за-
щото не могат да се откаЖат от
представата си за Месията като за
популярен герой. Те смятат, че Него-
вата смърт ще слоЖи край на цялата
кауза, а едновременно с тоВа надеЖди-
те им за победа са толкоВа големи, че
не са В състояние да Възприемат как-
вото и да било друго мнение. Не Бог
скрива истината от тях, а твърдото
им неЖелание да я приемат такаВа,
каквато е. Те дори се боят да Го попи-
тат за обяснение - да не би опасения-
та им да се потвърдят!
X.   Величието в царството (9:46-48)
9:46 Учениците не само очакват ско-
рошното идване на царството, но

имат и амбиции да заемат Високи пос-
тове в него. Те дори Вече са започнали
да се карат помеЖду си кой от тях ще
бъде най-велик.
9:47, 48 Тъй като добре знае какво ги
вълнува, Исус взема едно малко дете
при Себе Си и им казва, че всеки, кой-
то приеме едно малко дете 6 Негово
име, приема Него. На пръв поглед те-
зи думи като че ли нямат нищо общо с
въпроса за величието, който вълнува
учениците. Но макар и неявен, изво-
дът е следният: истинското Величие
се крие в лк)бовта и гриЖата, с които
се отнасяме към малките, към безпо-
мощните и към всички ония, които
светът отминава без Внимание". Зато-
ва, когато Исус казва: „който е най-
малък меЖду всички вас, той е го-
лям", Той има предвид онзи христия-
нин, който смиряВа себе си и не се сра-
мува да общува с християни, които не
са особено представителни или ВаЖни
и които обикновено са презрени от об-
ществото.
В Матей 18:4 Господ казва, че в не-
бесното царство най-Велик е онзи,
който смири себе си като малко дете.
Тук, в Лука, най-велик е този, който се
отъЖдествяВа с най-нископостаВени-
те БоЖии деца. И 6 двата случая ста-
Ва въпрос за доброволно заемане на ед-
но смирено полоЖение, което напраВи
и Самият Спасител.
Ц.  Човешкият Син забранява сек-
тантството (9:49, 50)
9:49 Тази случка идва като илкзстра-
ция на поведението, което Господ то-
ку-що е казал на учениците Си да из-
бягват. Учениците са Видели един чо-
век, който прогонва демони в Негово
име, и са му забранили да прави тоВа
поради единстВената причина, че не е
един от техните последователи. С
други думи, те са отказали да прие-
мат едно дете на Господа В Неговото
име. Това тяхно поведение говори за

310

Лука 9

ограниченост и сектантстВо. Всъщ-
ност те би трябвало да са доВолни, че
чоВекът е бил освободен от беса, и да
не завшкдат за това, че някой или ня-
кои могат да изгонят повече демони
от тях. Така Господ ни дава да разбе-
рем, че всеки един от нас трябва да се
пази от това да се смята за изклкти-
телен или за притежаващ монопол
Върху духовната сила и слава.
9:50 Исус отговаря на Йоан така:
„Недейте му запрещава; защото, кой-
то не е против вас, откъм вас е." Ко-
гато става въпрос за Личността и де-
лото на Христос, не моЖе да има неу-
трални хора. Ако един човек не е за
Него, той е против Него. Но когато
става въпрос за слуЖението на отдел-
ния християнин, нещата стоят по-
различно, според както казва А. Л.
Уилиямс:
„ Усърдните християни не трябва да
забравят, че когато някои външни хо-
ра правят нещо в името на Христос,
това нещо трябва да подкрепя Негова-
та кауза като цяло... Отговорът на
Учителя съдърЖа една голяма и ваЖна
истина с трайни последици. Няма чо-
вешко общество, колкото и свято да е
то, което да моЖе да претендира, че
Щинствено то познава и владее БоЖес-
твените истини, свързани с Неговото
име. "30
VII. Нарастващата съпротива срещу
Човешкия Син (9:51-11:54)
А.   Самария отхвърля Човешкия Син
(9:51-56)
9:51 Времето за възнесението на Исус
на небето вече наблшкава и Той добре
Знае това. Освен това Той знае, че
пРеди това трябва да дойде кръстът
и Решително върви към Ерусалим и
8сичко, което Го чака там.
9:52, 53 Пътят на Исус минава през
е9но самарянско село, чиито Жители

отказват да Му окаЖат гостоприемс-
тво, защото отивал в Ерусалим. Това
се оказва напълно основателна причи-
на, за да Го отпратят. За всичко това
е виновна силната омраза, която съ-
ществува меЖду самаряните и евреи-
те. Така фанатичният сектантски
дух, отцепничеството и расовата гор-
дост стават причина тези хора да не
поЖелаят да приемат Господа на сла-
вата.
9:54-56 Яков и Йоан са толкова ядо-
сани от тяхната постъпка, че предла-
гат да извикат огън... от небето, кой-
то да унищоЖи селото, но Исус ги
смъмря с думите: „Човешкият Син не
е дошъл да погуби човешки души, но
да спаси." Сега е времето на благопри-
ятната Господна година, а не Денят
на БоЖието въздаяние. Всички те
трябва да носят милост, а не отмъ-
щение.
Б.   Пречките по пътя
на ученичеството (9:57-62)
9:57 Тези стихове ни срещат с трима
кандидат-ученици, които илюстрират
и трите главни пречки по пътя на Все-
отдайното ученичество. Първият
кандидат е сигурен, че* иска да следва
Исус навсякъде, където Той отива.
Той не изчаква Исус да го призове, а
лекомислено Му се самопредлага. Не-
говата нетърпеливост и прекалена са-
моувереност говорят за неосъзнаване
на цената, която трябва да плати.
Всъщност той не разбира значението
на това, което казва.
9:58 На пръв поглед меЖду отговора
на Исус и предлоЖението на човека ка-
то че ли няма никаква връзка, но в
действителност те са тясно свърза-
ни. Всъщност Исус казва следното:
„Знаеш ли какво значи наистина да Ме
последваш? Това означава, че ти
трябва да се откаЖеш от всичките
удобства и ybm на земния Живот. Аз
Самият нямам дом, който да нарека

311

Лука 9

СВой Собствен. За Мен няма почиВка
на тази земя. ДаЖе лисиците и пти-
ците имат поВече ук>т и сигурност
от Мен. Искаш ли да Ме следваш, до-
ри ако трябВа да се откаЖеш от Всич-
ки тези неща, за които повечето хора
смятат, че те просто им се пола-
гат?" Когато четем думите, които
казВат, че „Човешкият Син няма где
глава да подслони", повечето от нас
са склонни да изпитат съЖаление към
Исус, но един тълкувател праВи след-
ната забелеЖка: „Той не се нуЖдае от
нашето съЖаление. По-добре съЖаля-
Вайте себе си заради това, че имате
дом, който ви задърЖа да стоите
Вътре, когато Христос иска да сте
наВън, сред най-Високите места на
света." В Писанията не се казва нищо
повече за този човек, което моЖе са-
мо да означава, че той не поЖелаВа да
се откаЖе от обикновените удобства
на Живота, за да последва БоЖия Син.
9:59 Вторият кандидат за ученик е
човек, който чува призива на Христос
да Го последва. В известен смисъл
той Желае да направи това, но преди
това иска да свърши нещо друго - да
отиде и да погребе баща си. Обърнете
Внимание на думите, които той казва:
„Господи, позволи ми първо да..." Той
се обръща към Исус като към Господ,
но всъщност поставя своите интере-
си и своите Желания по-Високо от Не-
го. Думите „Господи" и „ми пърВо" се
противопоставят една на друга по
смисъл. ЧоВек трябВа да избере или
едното, или другото. Проблемът ос-
тава по принцип същият, независимо
дали бащата е умрял току-що или си-
нът иска да изчака, докато той умре -
и в двата случая синът позволява на
нещо да има преимущество над призи-
ва на Христос. Няма нищо лошо в то-
ва, да показваш убаЖение към мърт-
вия или умиращия си баща; то (или ко-
ето и да е друго нещо) става лошо, ко-
гато му позволиш да съперничи на
Христос. Този чоВек трябВа да напра-

ви нещо друго, преди да последва Хрис-
тос - някаква работа или ангаЖимент
- и това се оказва достатъчно, за да
го отклони от пътя на безрезервното
ученичество.
9:60 Господ укорява неговата колеб-
ливост с думите: „Остави мъртвите
да погребат своите мъртви, а ти
иди и разгласявай БоЖието царство."
Духовно мъртвите могат1 да погреб-
ват физически мъртвите, но те не
могат да проповядват благовестие-
то. Христовите ученици не трябва да
даВат предимство на задачи, които
неспасените могат да вършат също
толкова добре, колкото и християни-
те. Вярващият трябва да бъде уверен,
че що се отнася до основното пред-
назначение на неговия Живот, той е
абсолкзтно необходим. Неговото глав-
но занятие трябВа да бъде разпрост-
ранението на Христовото учение на
земята.
9:61 Третият Желаещ да стане уче-
ник на Христос прилича на първия по
това, че като него поЖелава добро-
волно да Го следва. Двамата си прили-
чат и по това, че изричат същите
противоречиви думи, „Господи,... пър-
во ми позволи да..." Сама по себе си
тази молба е разумна и правилна, но и
най-разумните Житейски задълЖения
престават да бъдат правилни, когато
станат по-ВаЖни от незабавното и
пълно подчинение на Господ.
9:62 Исус му отговаря, че всеки, кой-
то е сло>кил веднъЖ ръката си на ра-
лото на ученичеството и поглеЖда
назад, ще се окаЖе негоден за БоЖие-
то царство. Последователите на
Христос не са някакви половинчати
личности или сантиментални мечта-
тели. Няма семейни или приятелски
връзки - колкото и разумни да са те
- които да могат да им попречат да
се отдадат изцяло и безусловно на
Исус Христос. Изразът „не е годен за
БоЖието царство" не се отнася до
спасението, а до слуЖението. Тук ста-

312

Лука 9,10

Ва Въпрос не за Влизането В царстВо-
то, а за слуЖението В царството,
след като човек е Влязъл В него. Ние
ставаме годни да Влезем В царството
единствено чрез Личността и делото
на Господ Исус. Тази годност става
наша чрез вярата ни В Него.
И така, тези три случая илкзстри-
рат три глаВни препятствия по пътя
на Христовия ученик:
1.	Материалните удобства.
2.	Работата или професионалните
ангажименти.
3.	Семейството или приятелите.
Христос трябва да царуВа В нашето
сърце на първо място - без да Си съ-
перничи с нищо друго и с никой друг.
Всички останали Връзки или задълЖе-
ния трябва да останат на някое от
следващите места.
В.   Изпращането на седемдесетте
(10:1-16)
10:1-12 Това е единственото място В
Евангелията, където се разказва как
Господ изпраща седемдесет32 Свои
ученици в различни градове и села на
страната. До голяма степен този раз-
каз напомня на изпращането на двана-
десетте ученици В Матей 10, но там
Учениците са изпратени В северните
райони, докато седемдесетте ученици
тУк са изпратени на 1ог по пътя към
Ерусалим, по който върви и Исус. Изг-
леЖда, че те имат за задача да под-
готвят пътя за Господа, Който ще
тръгне от Кесария филипи на север,
Ще пресече Галилея и Самария, ще пре-
мине река Йордан, за да отиде на к>г В
Перея, и ще се Върне обратно в Еруса-
лим през Йордан.
И макар че задачата и работата на
седемдесетте ученици са само времен-
Ни. наставленията, които им дава
Господ, преди да тръгнат, съдърЖат
много Жизнени принципи, Валидни за
християните от Всички Времена.

Някои от тези принципи могат да
се обобщят така:
1.	Исус изпраща учениците Си двама
по двама (1 cm.), за да бъдат дос-
татъчен брой свидетели. „От ус-
тата на двама или трима свидете-
ли ще се потвърди всяка работа"
(2 Кор. 13:1).
2.	Господният слуЖител непрекъсна-
то трябва да се моли на Бога да
изпрати работници на Жетвата
Си (2 cm.). НуЖдата от работници
е Винаги по-голяма от броя на ра-
ботниците. Освен това, когато се
молим за работници, ние самите
трябва да сме готови да отидем
на нивата. ЗабелеЖете, че веднага
след заповедта „молете се" (2 cm.)
идва заповедта „идете" (3 cm.).
3.	Исус изпраща учениците Си в един
враЖдебен сВят (3 cm.), където те
ще бъдат като „агнета посред
Вълци". Светът няма да ги пос-
рещне с почести. Те ще бъдат
преследвани и дори убивани.
4.	Не са позволени никакви лични
удобства (4 cm.): „не носете ни ке-
сия, ни торба, ни обуща". Кесията
тук говори за парични спестява-
ния; торбата - за хранителни за-
паси; обущата - или за допълните-
лен чифт, или за допълнителни
удобства, свързани с ходенето. И
трите говорят за бедността, коя-
то, макар и да няма нищо, прите-
Жава всичко и обогатява мнозина
(2 Кор. 6:10).
5.	„И никого по пътя не поздравя-
вайте" (46). СлуЖителите на
Христос не трябва да губят време
за дълги, церемониални поздравле-
ния, особено типични за източните
страни. Те трябва да бъдат учти-
ви и възпитани, но времето им
трябва да бъде посветено изключи-
телно на прогласяването на еван-
гелието, а не на безполезни приказ-
ки. Няма Време за неоправдано за-
бавяне.
1.	
313

Лука 10

6.	Те не трябВа да отказват гостоп-
риемството на ония, които им го
предлоЖат. (5 и 6 cm.). Ако някой
стопанин приеме благосклонно пър-
вия им поздрав, то той е „син на
мира". Това означава мирен човек,
който приема посланието на мира.
Учениците не трябва да се обезку-
ражават, ако някой им откаЖе гос-
топриемството си, защото техни-
ят мир ще се върне отново на тях.
Това означава, че учениците няма
да го загубят, нито пропилеят, а
ще го получат обратно, за да мо-
гат други да го вземат.
7.	Учениците не трябва да се мес-
тят от къщата, където наи-нап-
ред са им предлоЖили подслон (7
cm.). Местенето от къща на къща
моЖе да се изтълкува като търсе-
не на по-големи удобства, докато
те трябва да Живеят просто и да
бъдат доволни от това, което им
се предлага.
8.	Не трябва да изпитват угризения
заради храната и пиенето, което
им се предлага (7 cm.), защото - ка-
то слуЖители на Господа - те зас-
луЖават своята заплата.
9.	Както отделните хора, така и от-
делните села и градове също взе-
мат решение за или против Господ
(8 и 9 cm.). Ако някой град приеме
посланието, учениците трябва да
останат и да проповядват там, да
приемат неговото гостоприемст-
во и да му донесат благословения-
та на евангелието. Христовите
слуЖители трябва да се задоволя-
ват с това, което им слоЖат да
ядат, да не проявяват никакви кап-
ризи и да не затрудняват хората,
при които са отседнали.  Яденето
не е най-главното нещо в Живота!
В градовете, които приемат Гос-
подните пратеници, те ще изцеля-
ват болните, и ще им казват; че
БоЖието царство е наблшкило до
тях (9 cm.).

10. Ако един град откаЖе да приеме
евангелието, той моЖе да няма
втора възмоЖност за това (10-12
cm.). В отношенията на Бога с хо-
рата моЖе да настъпи такъв мо-
мент, в който те ще чуят благата
вест за последен път. Хората не
бива да се отнасят несериозно към
евангелието, защото моЖе никога
повече да нямат възмоЖност да го
чуят. Отхвърлената светлина е
отказана светлина. Онези градоВе
и села, които са имали привилегия-
та да чуят благата вест и не са я
приели, ще получат по-Жестоко на-
казание от това на Содом. По-го-
лямата привилегия означава и по-
голяма отговорност.
10:13, 14 Тези думи напомнят на
Исус за три галилейски града, които
са били много по-облагодетелстВани
от който и да било друг град. В тях
хората са Видели Исус да извършва Ве-
ликите Си чудеса по техните улици
със собствените си очи; чули са благо-
датните слоВа на Неговото учение от
собствените Му уста; и Въпреки тоВа
са Го отхвърлили. Ако чудесата, из-
вършени в Хоразин и Витсаида, бяха
направени в древните Тир и Сидон,
тези крайморски градове щяха отдаВ-
на дълбоко да се покаят. Но заради ко-
равосърдечието на тези галилейски
градове, които са останали безчувст-
вени към делата на Исус, тяхното на-
казание ще бъде по-теЖко от наказа-
нието на Тир и Сидон. Историята по:
казва, че унищоЖението на Хоразин и
Витсаида е било толкова опустоши-
телно, че днес няма и следа от място-
то, където са се намирали.
10:15 Капернаум е градът, който
прик>тява Исус, след като Той напуска
Назарет. Този град е бил издигнат 9°
небесата по отношение на дадената
му привилегия, но е презрял своя най-
достоен ГраЖданин и е пропуснал мига
на златния си шанс. Затова Капернаум

314

Лука 10

ще бъде смъкнат до ада В своето на-
казание.
10:16 Исус заВършВа наставленията
Си към седемдесетте с думите, че те
ще бъдат Неговите посланици. Всеки,
който отхвърля тях, Все едно отхВър-
ля Него, а който отхвърля Него, Все
едно отхвърля Бог Отец.
Райл пише следното по този Въпрос:
„Едва ли има по-силни думи в НЗ от '
тези, които Исус изрича във Връзка с
високопоставеното положение на вер-
ния Христов слуЖител, и вината, коя-
то си навличат онези, които отказ-
ват да чуят неговото послание. Не
трябва да забравяме, че това са думи,
които Исус отправя не към дванаде-
сетте апостоли, а към седемдесетте
ученици, чиито имена и по-нататъшен
Живот са ни напълно неизвестни.
Скот отбелязва следното: „Когато
отпратиш един посланик или се отне-
сеш към него с презрение, ти все едно
обшкдаш царя, който го е упълномо-
щил и изпратил при теб и когото той
представлява." Апостолите и седемде-
сетте ученици са били посланиците и
представителите на Христос и всички
онези, които са ги отхвърлили и през-
рели, все едно са отхвърлили и презрели
Самия Христос. "33
Г.   Завръщането на седемдесетте
(10:17-24)
10:17, 18 Когато се Връщат след из-
пълнението на поръчението си, седем-
десетте ученици са особено въодуше-
вени от това, че даЖе бесовете им се
подчиняват. Отговорът на Исус мо-
Же да се разбира по два начина. От ед-
на страна, той моЖе да означава, че
Исус виЖда в техния успех залог за
окончателното падение на Сатана...
°го небесата. ДЖемиесън, фосет и
"Раун парафразират Неговите думи
така:
» Аз ви проследих по пътя на вашата
лисия и наблЬдавах вашите победи. И

докато вие се чудехте на властта, ко-
ято упражнявахте над бесовете в Мое-
то Име, Аз видях една още по-величесг
твена гледка': внезапно, като блясък на
светкавица по време на буря, видях Са-
тана да пада от небето на земята!"
ТоВа падение на Сатана Все още
предстои. Той ще бъде свален от небе-
сата от Михаил и неговите ангели
(Откр. 12:7-9) и това ще стане по вре-
мето на годините на Скръбта, преди
да е установено славното господство
на Христос на земята.
От друга страна, отговорът на
Христос моЖе да се изтълкува като
предупреждение срещу гордостта. Мо-
Же би Той иска да каЖе: „Да, Вие сте
съвсем опиянени от властта, която
имате над бесовете, но не забравяйте,
че гордостта раЖда грях. Защото
именно гордостта доведе Луцифер до
падането му и изгонването му от не-
бето. Внимавайте, за да избегнете не-
говата съдба!"
10:19 Господ дава на учениците Си
власт над силите на злото. Той им да-
ва имунитет срещу злото за времето
на тяхното слуЖение. Тази защита ва-
Жи за всички БоЖии слуЖители: те
всички са защитени срещу злото.
10:20 И все пак те не трябва да се
радват толкова на властта си над
духовете, колкото на своето спасе-
ние. Това е единственото място, къ-
дето се казва, че Господ казва на уче-
ниците Си да не се радВат. Успехът В
християнското слуЖение е свързан с
големи опасности, докато фактът, че
нашите имена са записани на небеса-
та, ни напомня непрекъснато за на-
шия безкраен дълг към Бога и Неговия
Син. Много по-безопасно е да се радва-
ме на спасението чрез благодат, от-
колкото на властта над злите духове.
10:21 Отхвърлен от голямата маса
от хора, Исус се радва в Духа на Свои-
те скромни последователи и благода-
ри на Отец за Неговата несравнима
мъдрост. Седемдесетте Христови

315

Лука 10

ученици egBa ли са от най-мъдрите и
най-разумните хора на този свят. Те
не са нито интелектуалци, нито уче-
ни. Те са като малки деца, но деца, ко-
ито имат Вяра, пълна Всеотдайност и
послушание. Интелектуалците се мис-
лят за прекалено мъдри, знаещи и ум-
ни, за да се Вклкочат В Божието дело.
Тяхната гордост дотолкова ги засле-
пява, че не могат да оценят истинска-
та стойност на Божия възлк>бен Син.
Бог може да изВършВа СВоите дела
най-Вече чрез хора, които са като де-
ца. Нашият Господ се радва за всички
тези „младенци", които Му е дал Не-
говият Отец, както и за този пръв
успех на седемдесетте ученици, който
предсказва окончателното поражение
на Сатана.
10:22 Всичко, което се намира на не-
бето, на земята или под земята, е
предадено на Сина от Неговия Отец.
Бог е направил така, че цялата вселе-
на да бъде подвластна на Неговия Син.
Никой не знае кой е Синът, освен Не-
говия Баща. В превъплъщението на
Исус има скрита една голяма тайна,
която не е известна на никой друг ос-
вен на Бащата: тайната за това, как
Бог е станал Човек и е пребивавал В
човешко тяло. „И никой не знае кой е
Отец, освен Сина и оня, комуто Си-
нът би благоволил да Го открие." Бог
Отец също стои далече над възмож-
ностите на човека да Го разбере. Си-
нът обаче Го познаВа съвършено и Той
Го открива на слабите, унизените и
презрените, които вярват в Него.
Онези, които са видели Сина, са видели
и Отец. „Единородният, Който е в ло-
ното на Отца, Той Го изяви" (Йоан
1:18).
Кели казва следното: „Синът наис-
тина изявява Своя Отец, но човешки-
ят ум е абсолкзтно безпомощен да
разбере неразрешимата загадка за лич-
ната слава на Христос."
10:23, 24 Когато остава насаме с
учениците Си, Господ им казва, че те

живеят във време на несравнима бла-
годат. Много от старозаветните
пророци и царе са Жадували да видят
дните на Месията, но не са ги видели.
Господ Исус казва, че Той е Месията,
Когото толкова много са очаквали
старозаветните пророци. Неговите
ученици сега имат голямата привиле-
гия да видят чудесата и да чуят уче-
нието на Надеждата на Израел.
Д.   Законникът и добрият
самарянин (10:25-37)
10:25 Вероятно, когато задава този
въпрос, законникът, който отлично
познава Мойсеевия закон, не е искрен.
Той се опитва да излъже Спасителя и
да Го изпита по някакъв начин. Може
би той очаква, че Господ ще отхвърли
закона. За него Исус е само един Учи-
тел, а вечният Живот - нещо, което
той може да спечели или да заслужи.
10:26-28 Господ знае всичко това,
когато започва да му отговаря. Ако
законникът беше проявил смирение и
разкаяние, Спасителят щеше да му
отговори направо. При тези обстоя-
телства обаче Исус насочва внимание-
то му към закона. Какви са изисквани-
ята на закона по този въпрос? Той ис-
ка от нас да обичаме ГОСПОД най-
много от всичко и блшкния си както
себе си. Исус казва на законника, че
ако той прави това, ще Живее.
На пръв поглед изглежда, като че ли
Господ проповядва спасение чрез спаз-
ването на закона. Но случаят не е та-
къв. Бог никога не е смятал, че спасе-
нието може да се постигне чрез спаз-
ването на закона. Десетте заповеди
са дадени на хора-грешници, но не с цел
да ги спасяват от грях, а за да произ-
веждат съзнание за грях. Задачата на
закона е да покаже на човека неговата
виновност и грехоВност.
За един грешен човек е невъзможо да
обича Бога с цялото си сърце и бли&-

316

Лука 10

ния си както себе си. Ако той е В със-
тояние да прави това от момента на
своето раЖдане до мига на сВоята
смърт, той не би имал нуЖда от спа-
сение и не би могъл да бъде изгубен. Но
дори и тогава той би получил за награ-
да един дълъг ЖиВот на земята, а не
Вечен Живот В небесата. Той ще про-
дълЖава да ЖиВее дотогава, докогато
моЖе да ЖиВее без грях. Вечният Жи-
Вот се даВа на онези грешници, които
признават, че са изгубени, и които се
спасяват по БоЖията милост.
Следователно, когато Исус отгоВа-
ря: „ТоВа стори и ще Живееш", Той
изказва една хипотеза. Ако позовава-
нето на закона бе предизвикало Жела-
ния от Него ефект Върху законника,
той трябваше да каЖе: „Изисквания-
та на закона са толкова недостиЖими
за мене, че аз съм изгубен и безсилен да
направя каквото и да било за моето
спасение. За мен няма никаква надеЖ-
да. Затова аз се предавам на Твоята
лк)бов и милост, Господи. Господи, дай
ми спасение чрез Твоята благодат!"
10:29 Вместо това законникът се
опитва да се оправдае. Защо обаче
той прави тоВа? Нима някой го е об-
Винил В нещо? ЯВно, той е почувствал
угризения на съвестта и гордостта в
сърцето му е породила тази съпроти-
ва. Затова той задава следния уклон-
чив Въпрос: „А кой е моят блиЖен?"
10:30-35 В отговор на този Въпрос
Господ Исус разказва историята за
добрия самарянин. Подробностите от
тази история са добре известни на
Всички. Човекът, който бил станал
Жертва на разбойническото нападе-
ние, най-вероятно леЖал полумъртъв
на пътя към Ерихон. Свещеникът ев-
Реин и левитът отказали да му по-
могнат моЖе би от страх, че това е
някакъв заговор или че моЖе и тях да
°берат, ако се забавят на това мяс-
И10- Спасителната помощ дошла от
страна на един презрян самарянин,
койо превързал нещастника и го за-

карал до една странноприемница, ка-
то заплатил всички разноски за прес-
тоя му там. За самарянина този нуЖ-
даещ се евреин бил неговият блиЖен.
10:36, 37 После Спасителят задава
неизбеЖния въпрос: „Кой от тримата
минаващи се е показал като „блиЖен"
за нещастния чоВек?" Онзи, който му
е показал милост, разбира се. ТогаВа и
законникът трябва да отиде и да
направи същото. „Ако един самарянин
моЖе да се дърЖи като блиЖен към
един евреин, като му окаЖе помощ, то
тогава Всички хора са блиЖни."34
Не е трудно да Видим В свещеника и
левита картина на безсилието на за-
кона, който ни заповядва да възлк)бим
блиЖния си както себе си, но не ни да-
ва силата, с която да изпълним това.
Също така не е трудно да видим в ли-
цето на добрия самарянин Господ
Исус, Който идва при нас там, където
сме, за да ни спаси от нашите грехове
и да ни осигури пребиваването както
на земята, така и на небето, и най-
накрая във вечността. Свещениците и
левитите могат и да ни разочароват,
но Добрият Самарянин - никога!
Историята за добрия самарянин по-
казва едно интересно развитие. Тя за-
почВа В отговор на Въпроса „Кой е мо-
ят блиЖен?" и завършва с поставяне-
то на въпроса „Чий блиЖен си ти ?"
Е.   Мария и Марта (10:38-42)
10:38-41 Господ сега съсредоточава
вниманието Си върху двете главни
средства за благословение - БоЖието
слово и молитвата (10:38-11:13).
Мария сяда при краката на Исус и
слуша Неговите думи, докато Марта
започва да се занимава с приготовле-
нията за посрещането на Царския
Гост. Марта иска от Господ да се
скара на сестра и заради тоВа, че не и
помага, но Вместо това Исус смъмря
с обич самата Марта.

317

Лука 10, 11

10:42 Нашият Господ оценява обич-
та ни много по-Високо, отколкото
старанието ни да Му се харесаме. В
старанието ни моЖе да има и гор-
дост, и тщеславие, докато обичта ни
към Него е единственото „потребно"
нещо, онази добра част, която няма
да ни се отнеме. „Господ иска да ни
превърне от Марти на Марии - казва
Коутс, - така както иска да ни обър-
не от законници на блиЖни."35
Чарлз Ердмънд пък пише следното:
„Макар и нашият Учител да оценява
високо всяко нещо, което правим за
Него, Той знае, че това, от което има-
ме най-голяма нуЖда, е да седнем при
Неговите крака и да научим каква е
Неговата воля. Тогава ще се научим да
бъдем спокойни, мирни и внимателни
във всичко, което правим, и най-накрая
моМе би ще успеем да постигнем онова
съвършенство, което постигна Мария
В онзи момент, когато изля върху кра-
ката на Исус мирото, чието ухание не
е престанало да се носи по света и до
днес'
'36
Ж. Молитвата на учениците (11:1-4)
МеЖду десета и единайсета глаба има
един период от време, който е описан
в Йоан 9:1-10:21
11:1 Тук Лука, който често прави
тоВа В сВоето Евангелие, отново го-
вори за молитвения ЖиВот на нашия
Господ Исус. Това е В пълно съответс-
твие с неговата цел да представи
Христос като Човешки Син, зависим
във Всеки миг от Живота Си от Бога,
СВоя Баща. Учениците разбират, че
молитвата представлява една истин-
ска Жизнена сила В ЖиВота на Исус.
Неговите молитви пораЖдат и у тях
Желание за молитва. И така, един от
учениците на Исус Го помолВа да ги
научи да се молят. Той не казВа: „Нау-
чи ни как да се молим", а „Научи ни да

се молим", но неговата молба явно
вклЬчВа както самата молитВа, така
и начина на молитВа.
11:2 Моделът за молитва, който
Господ Исус дава за пример на Своите
ученици тук, е малко по-различ^н от
така наречената „Господна молитВа"
в Евангелието на Матей. Всички тези
различия не са самоцелни и безсмисле-
ни. Те имат цел и значение.
Най-напред Господ казва на ученици-
те Си да се обръщат към Бога с думи-
те „Отче наш". Тези близки семейни
взаимоотношения са били непознати
за Вярващите от старозаветните
времена. Това обръщение означава, че
от този момент нататък вярващите
могат да се обръщат към Бога като
към свой лкзбящ небесен Баща. След-
ващите думи ни казват, че името на
Бога трябва да се свети. Така вярва-
щият дава израз на Желанието на сво-
ето сърце да почита, възхвалява и Въз-
ВеличаВа името на своя Бог. С думите
„Да дойде Твоето царство" вярващи-
ят изразява своята увереност, че ско-
ро ще дойде денят, когато Бог ще по-
рази силите на злото и ще установи 6
Лицето на Исус Христос Своето вър-
ховно господство и на земята, където
Неговата Воля ще се изпълнява така,
както тя се изпълнява сега на небето.
11:3 След като по този начин е по-
търсил първо БоЖието царство и Не-
говата правда, вярващият вече моЖе
да сподели своите лични нуЖди и Жела-
ния. Най-напред е добре да се помоли
за никога непреставащата нуЖда от
храна - както материална, така и ду-
ховна. Ние трябва да Живеем със съз-
нанието, че сме зависими от Бога все-
кидневно, и да признаваме, че Той е из-
точникът на всяко добро.
11:4 След това е добре да се помо-
лим за прощаване на греховете ни на
основание на тоба, че и ние сме прос-
тили греховете на нашите длъЖници.
Тук явно не става дума за опрощаване
на наказанието за нашите грехове. Т°~

318

Лука 11

Ва опрощаване се осноВаВа на делото,
което Христос избърши на кръста и
което моЖем да получим единствено
чрез Вяра. Тук става Въпрос за едно ро-
дителско, а не к>ридическо опрощение.
След като бъдем спасени, Бог се дър-
Жи към нас като към СВои деца. Кога-
то Бог открие В нашето сърце кора-
Восърдечие или обвинителен дух, Той
ще направи така, че да ни очисти и да
ни накара да се покаем от него, за да
бъдем В състояние да Възобновим об-
щението си с Него. Това прощение е
no-скоро следствие на Връзката Бог
- приятел, отколкото на Взаимоотно-
шението Бог - грешник.
Някои хора срещат трудности с
разбирането на думите: „...и не въ-
веАдай ни 6 изкушение". Ние знаем,
че Бог никога не изкушава никого, за
да го накара да съгреши. Но Той позво-
лява ние да бъдем изпитани и провере-
ни В този Живот, и то за наше добро.
ИзглеЖда, че тези думи идват да ни
напомнят за нашата собствена склон-
ност непрекъснато да се отклоняваме
и да съгрешаваме. Затова ние трябба
9а се молим на Господ да ни предпазВа
°т тази наша слабост дори тогава,
когато ние самите сме склонни да съг-
решим. Ние трябВа да се молим на
Господ да направи така, че ВъзмоЖ-
ността за грях и Желанието ни да го
сторим никога да не съвпаднат. Думи-
те, които Господ казВа В примерната
Си молитва, изразяват едно здравос-
ловно недоверие В нашите собствени
ВъзмоЖности да се съпротивляваме на
изкушенията. Накрая вярващият
ТрябВа да се помоли на Господ да го
«збави от лукавия.37
■*■   ДВе притчи върху молитвата
(11:5-13)
П:5-8 ПродълЖавайки темата за мо-
литвата, Господ разказва една прит-
Ча> с която цели да покаЖе готов-

ността на Бога да чуе и да отговори
на молбите на Своите деца. В първа-
та история се разказва за един човек,
на когото посред нощ отишъл на гос-
ти някакъв приятел. За нещастие, в
дома на този човек нямало никакъв
хляб и затова той отишъл при своя
съсед, почукал на вратата му и го по-
молил да му даде три хляба. Отнача-
ло съседът бил много ядосан, че са му
нарушили спокойствието, и решил да
не му се обади, но след като разбрал,
че другият няма да спре да чука и да
вика, станал и му дал това, от което
се нуЖдаел.
При разглеждането на тази притча
трябва да бъдем особено внимателни
да не направим някои грешни изводи.
Например грешен извод е това, че Бог
моЖе да се ядоса на нашите настойчи-
ви молби. Грешно е също така да мис-
лим, че настойчивостта е единстве-
ният начин да получим отговор на мо-
литвите си.
Правилният извод е следният: ако
един човек решава да помогне на своя
съсед само защото той му досаЖда
твърде много, колко повече Бог, Кой-
то обича Своите деца, ще поЖелае да
чуе техните викове за помощ!
11:9 Освен това притчата ни учи, че
ние не трябва да се обезкуражаваме
или да се отказваме да се молим. Исус
всъщност ни казва: „Не преставайте
да искате,... не спирайте да търси-
те,... не се отказвайте да хлопате..."38
Понякога Бог ни отговаря много ско-
ро, след като Го помолим за нещо, но
има случаи, когато Той ни дава отго-
Вор след продълЖителни молитви.
Бог дава отговор
на нашите молби.
Ако духът е още неукрепнал,
life чуеш отговор
веднага ти.
Ако духът ти трябва да се укрепи,
ще чакаш и ще уповаваш,
докато Бог мълчи.

319

Лука 11

Защото Онзи, Който е лЬбов,
със най-добрия дар ще те дари!
Небесните тела ще се поклатят
и планините ще се изменят,
но туй, което Бог е обещал,
ще бъде - сигурен бъди!
Защото Той е силата Ти!
М. Г. П.
11:10 Тези стихове ни казВат, че все-
ки, който иска, получава; Всеки, кой-
то търси, намира; и на всеки, който
чука, му се отваря. С тоВа Господ ни
обещаВа, че Бог винаги отговаря на
нашите молитви, като ни дава оноВа,
за което просим, или дори нещо по-
добро. Отрицателният Му отговор
означава, че Той знае, че изпълнението
на нашата молба не е най-доброто не-
що за нас, затова е по-добре да прие-
мем отказа Му, отколкото да ни бъде
изпълнено това, за което молим.
11:11, 12 Тези стихове ни показват,
че Бог никога няма да ни измами, като
ни даде камък вместо хляба, за който
молим. В онези времена хлябът е имал
формата на кръгла, плоска питка и
много е приличал на камък. Бог никога
няма да ни се подиграе, като ни даде
нещо, което не се яде, когато му поис-
каме храна. Ако Го помолим да ни даде
риба, Той няма да ни даде змия, т. е.
нещо, с което да ни убие. И ако Му по-
искаме яйце, няма да ни даде скорпи-
он, т. е. нещо, което да ни причини
уЖасна болка.
11:13 Хората никога не дават лоши
неща на децата си. Макар и да са зли
по природа, те знаят как да дават
блага на своите деца. В сравнение с
тях Желанието на нашия небесен
Отец да даде Светия Дух на онези,
които Го молят за това, е несравни-
мо по-голямо. ДЖ. Г. Белет казва та-
ка: „Много е ВаЖно да се разбере, че
подаръкът, който Бог избира като
най-необходимото нещо за нас, и това,
което Той най-силно Желае да ни даде,
е Светият Дух." Тогава, когато Исус

изрича тези думи, Светият Дух все
още не е бил даден (Йоан 7:39). Днес
ние не трябва да се молим да ни се да-
де Светия Дух като Личност, Която
да обитава в нас, тъй като вече сме
Го получили в момента, в който сме
повярвали (Римл. 8:96; Еф. 1:13, 14).
Но ние не трябва да преставаме да
се молим да ни се даВа Светия Дух ка-
то Един, Който да ни учи и ръководи и
Чиято сила непрекъснато ще се излива
върху нас в слуЖението ни на Христос.
ВъзмоЖно, е тук Исус да поучава
учениците Си да се молят за Светия
Дух в смисъл на получаване на такава
сила от Духа, която да им помогне да
Живеят като Негови ученици онзи
гротивен на света начин на Живот, за
който Той им говори в предишните
глави. В този момент те сигурно са
разбрали вече колко е невъзмоЖно за
тях да изпълнят изискванията на
Исус за ученичеството със собствени-
те си сили. И тоВа наистина е така.
Светият Дух е онази сила, която ни
прави способни да Живеем като хрис-
тияни. И така, с тези думи Исус ни
казва, че Бог искрено Желае да обдари
с тази сила всеки, който поЖелае.
В 13 cm. на оригиналния гръцки
текст не се казва, че Бог „ще даде
Светия Дух", а че Бог „ще даде Свят
Дух" (думата не е членувана). Профе-
сор Суит разбира отсъствието на оп-
ределителния член тук така: когато
определителният член присъства,
става дума за Личността на Светия
Дух, а когато отсъства, става дума
за Неговите дарби или действия в нас.
Така че тук става въпрос не толкова
за Личността на Светия Дух, колко-
то за Неговите слуЖби в нашия Жи-
вот. Тази идея се потвърЖдава и от
сравнението с паралелния текст В
Матей 7:11, където се казва, „...колко
повече Отец ви, Който е на небесата,
ще даде добри неща на тия, които ис-
кат от Него!"

320

Лука 11

И.  Исус отговаря на Своите
критици (11:14-26)
11:14-16 С изгонването на един бяс,
който кара Жертвата си да бъде ня-
ма, Исус дава повод за голямо Вълне-
ние сред народа. Но докато множест-
вата Все повече и повече се удивля-
ват на Господа, някои хора започват
съвсем открито да Му се противопос-
тавят. Съпротивлението срещу Гос-
под приема две главни форми. Някои
започват да Го обвиняват, че изгонва
бесове, като използва силата на Веел-
зебул, началника на бесовете; други
искат от Исус да им покаЖе знамение
от небето, мислейки си вероятно, че
това моЖе да разсее обвинението сре-
щу Него.
11:17, 18 Отговорът на обвинение-
то, че Исус изгонВа бесове с помощта
на ВеелзеВул, се намира В текста от
17 до 26 cm., a отговорът на искането
за знамение от небето - В 29 cm. Най-
напред Исус казВа на хората, че Всяко
Царство, което е разделено на две
противопоставящи се една на друга
гРупи, се саморазрушава; и всеки дом,
който е разделен по същия начин, па-
9а. Ако Той, когато изгонва бесове,
9ейства като оръдие на Сатана, то
тогава Сатана се бори срещу собст-
вените си подчинени. Нелепо е да се
мисли, че дяволът ще започне да дейс-
тва сам срещу себе си и срещу собст-
вените си интереси.
11:19 След това Господ напомня на
Своите критици, че някои от техни-
те подвластни правят същото, като
"згокват духове. Ако Той прави това
със сатанинска власт, логично е да се
предполоЖи, че правейки същото, те
СъЩо използват сатанинска власт.
Разбира се, logeume никога няма да се
Огласят с това твърдение, но дали
могат да намерят контрааргумент, с
който да го оборят? Властта за из-
гонване на духове моЖе да дойде или
°ni Бога, или от Сатана - друга въз-

моЖност няма. Ако Исус действа със
силата на Сатана, то и к)дейските
заклинатели действат със същата си-
ла. Щом те осьЖдат Него, трябва да
осъдят и тях.
11:20 Истината е, че Исус изгонва
бесовете „с БоЖия пръст". Какво оз-
начава „с БоЖия пръст"? В Евангели-
ето от Матей (12:28) четем: „Но ако
Аз чрез БоЖия Дух изгонвам бесовете,
то БоЖието царство е дошло върху
вас." Оттук моЖем да направим из-
вод, че БоЖият пръст е същото като
БоЖия Дух. фактът, че Исус изгонва
бесове чрез БоЖия Дух, е доказателст-
во за това, че наистина БоЖието цар-
ство е дошло върху хората от това
поколение. То е дошло, защото негови-
ят Цар е дошъл. Самият факт, че
Господ Исус е тук и изВършВа такиВа
чудеса, е едно решително доказателс-
тво за това, че помазаният БоЖий
Владетел е излязъл Вече на историчес-
ката сцена.
11:21, 22 Дотогава Сатана е бил
силният, напълно въоръЖен човек,
чието господство над този двор е би-
ло без конкурент. Хората, обсебени
от бесове, са били здраво хванати В
неговата Желязна хватка и никой не е
смеел да го предизвика. Неговият
имот е бил в безопасност, т. е. никой
не е заплашвал неговата власт. Гос-
под Исус е по-силен от Сатана. Той го
е нападнал и го е надвил, след което е
взел всичкото му оръЖие, като е раз-
делил трофеите.
ДаЖе и онези, които критикуват
Исус, не отричат, че Той наистина из-
гонва злите духоВе. Единственият из-
Вод, който моЖе да се направи от то-
зи факт, е, че Сатана е победен и че
Жертвите му са освободени. Това е и
смисълът на всички тези стихове.
11:23 След това Исус казва, че всеки,
които не е с Него, е срещу Него, и че
всеки, който не събира заедно с Него,
разпилява. Както някой беше казал:
„По въпроса „за" или „против" Хрис-

321

Лука 11

moc няма „Въздържали се". Ние Вече
говорихме за привидно съществуващо-
то противоречие меЖду този стих и
9:50. В битката за Личността и дело-
то на Христос няма ничия земя. Онзи,
който не е за Христос, е против Него.
Но когато става въпрос за християнс-
кото слуЖение, онези, които не са
„против" слуЖителите на Христос, са
„за" тях. В първия стих става въпрос
за спасението, а във втория - за слу-
Жението.
11:24-26 Тук вече Господ и Неговите
критици като че ли започват да си
разменят ролите. След като те Го
обвиняват, че Той Самият е обсебен
от бесове, Господ сега оприличава
тяхната нация на човек, който се е
отървал от един нечист дух само вре-
менно. Историята на Израел показва,
че с тях се е случило същото. Преди
периода на робството израелският
народ е бил обзет от демона на идоло-
поклонството. Робството ги е изба-
вило от този зъл дух и оттогава евре-
ите никога не са били склонни да се
кланят на идоли. Къщата им е „поме-
тена и наредена", но те не Желаят да
поканят Господ Исус да Влезе Вътре и
да и стане стопанин. Затова Той им
казва, че ще дойде един момент, кога-
то нечистият дух ще се Върне заедно
със седем още по-зли духа от него и
всички те ще влязат в къщата и ще
се настанят там. Тук Исус говори за
уЖасното идолопоклонство на еврейс-
кия народ по време на Голямата
скръб, когато този народ ще признае
Антихриста за Бог (Йоан 5:43). Нака-
занието на този грях ще бъде по-теЖ-
ко от всички мъки, които народът ня-
кога е изпитвал.
Макар и да засяга най-Вече история-
та на израелския народ, този пример
също така показва, че единствено по-
каянието или реформирането на Живо-
та на отделния човек не е достатъч-
но. Не е достатъчно само да обърнем
нова страница, а трябва да поканим

Господ Исус Христос да Влезе В наше-
то сърце и да изпълни Живота ни. В
противен случай ние отваряме широко
вратите за навлизането на още по-
уЖасни форми на греха от тези, които
вече сме познавали.
Й.  По-блаЖени от Мария (11:27, 28)
Една Жена излиза от множеството и
се обръща към Исус с думите: „БлаЖе-
на утробата, която Те е носила, и
съсците, които Си сукал." Отгово-
рът на Исус е особено показателен.
Той не казва, че Мария не е блаЖена, а
че по-добро от това е блаЖенството
да слушаш БоЖието слово и да го па-
зиш. С други думи, дори Дева Мария е
била по-блаЖена заради това, че е по-
вярвала в Христос и Го е последвала,
отколкото заради това, че е била Не-
гова майка. Кръвното родство не е
толкова ваЖно, колкото духовното.
Това трябва да е достатъчно доказа-
телство срещу опитите на хората да
издигат Мария до полоЖение на боги-
ня.
К.  Знамението на Йона (11:29-32)
11:29 В 16 cm. четем, че някои хора се
опитват да изкушат Господ Исус да
им покаЖе знамение от небето. Сега
Той отговаря на тази молба, като
казва, че само едно „нечестиво поко-
ление" моЖе да иска знамение, имайки
предвид главно поколението на logeu-
те, Живеещи по онова време. Нали
точно тези хора са били особено обла-
годетелствани да Живеят с БоЖия
Син, да чуят Неговото Слово и да Ви-
дят с очите си Неговите чудеса. Но
това се е оказало недостатъчно за
тях. Затова те сега Желаят да видят
някое велико, свръхестествено чудо
на небето, за да повярват в Него. Гос-
под Исус им отговаря, че те няма да
получат друго знамение освен знаме-
нието на пророк Йона.

322

Лука 11

11:30 С moBa Той има npegBug CBoe-
то Собствено Възкресение от мърт-
вите. Както Йона е бил изхвърлен от
морето, след като е престоял В сто-
маха на кита три дни и три нощи, та-
ка и Господ Исус ще Възкръсне от
мъртвите, след като престои в гроба
три дни и три нощи. С други думи,
последното и окончателно чудо, кое-
то ще бъде показано в земното слуЖе-
ние на Господ Исус, ще бъде Неговото
Възкресение. Случаят с Йона е бил
знамение за нинебийците, защото ко-
гато е отишъл да проповядва в тази
езическа столица, той поне символич-
но представлява един човек, който се
е бил върнал от мъртвите.
11:31, 32 ЮЖната царица Сава, ца-
рица на езичници, поискала да чуе мъд-
рите слова на Соломон и затова
трябвало да пропътува огромни разс-
тояния. Ако на нея и се беше паднала
привилегията да Живее във времето
на нашия Господ, тя щеше да Го прие-
ме с голяма радост, без да види нито
едно знамение! Затова тя ще се яви
на съда, за да свидетелства срещу то-
ва зло поколение, което е било облаго-
детелствано да види свръхестестве-
ните дела на Господ Исус и въпреки
това Го е отхвърлило. На сцената на
човешката история се беше явил
Един, Който беше много по-голям от
Йона и много по-велик от Соломон. И
докато хората от Ниневия чуха про-
поведите на Йона и се покаяха, хора-
та от Израел имаха привилегията да
нуят думите на Един, Който беше
много по-голям от Йона, и въпреки
това отказаха да се покаят.
Днес невярващите се отнасят с нас-
мешка към историята за Йона, при-
писвайки я на някаква, староеврейска
легенда. Исус говори за Йона като за
9ействителна историческа личност,
каквато е бил и Соломон. Хората, ко-
ито казват, че ще повярват само ако
"и9ят някакво чудо, дълбоко грешат,
вярата не се основаВа на доказателс-

тва, получени чрез нашите сетива, а
на Живото БоЖие слово. Ако човек не
повярва на БоЖието Слово, той няма
да повярва дори и да види как някой
възкръсва от мъртвите. Бог не обича,
когато хората искат от Него знаме-
ния. Това не е Вярване, а виЖдане. Не-
вярващите казват: „Първо да видя,
пък после ще повярвам", докато Бог
казва: „Повярвай и след това ще ви-
диш."
JI.  Притчата за запаленото
светило (11:33-36)
11:33 В началото читателят моЖе да
си помисли, че меЖду тези и предхоЖ-
дащите ги стихове няма никаква връз-
ка, но едно по-внимателно вглеЖдане
ще го накара да разбере, че това не е
така. Исус казва на Своите слушате-
ли, че никой не слага запалено светило
в мазето или под коша, а го слага на
светилник, за да се виЖда и да свети
за всички, които влизат там.
Изводът е следният: Бог е Онзи,
Който е запалил това светило, като
е дал на света една голяма Светлина в
Лицето и делото на Господ Исус. Ако
има някой, който да не виЖда тази
Светлина, то за това не е виновен
Бог. В 8 гл. Исус говори за отговор-
ността на тези, които вече са Негови
ученици и са длъЖни да разпространя-
ват вярата, а не да я крият под похлу-
пак. Тук в 11:33 Той изобличава невери-
ето на Неговите критици, искащи от
Него за знамение нещо, което е следс-
твие на тяхната алчност и страх да
не се посрамят.
11:34 Липсата на вяра у тези хора е
резултат на нечисти подбуди. В ма-
териалния свят това, което дава
светлина на цялото тяло, е окото.
Ако окото е здраво, човек моЖе да ви-
ди светлината, но ако окото е болно,
т. е. сляпо, светлината няма да моЖе
да проникне в тялото на човека.

323

Лука 11

Същото се отнася u за духовния
свят. Ако един чоВек има искрено Же-
лание да разбере дали Исус е БоЖият
Христос, Бог ще му Го открие. Но ако
неговите молитви са нечисти, ако
той не моЖе да се откаЖе от сВоята
алчност, ако продълЖаВа да се Влияе
от мнението на другите, то тогава
той е сляп за истинската светлина на
Спасителя.
11:35 Хората, на които Исус гоВори
В този момент, се смятат за големи
мъдреци и мислят, че притеЖават го-
лямо количество светлина. Но Господ
Исус им казва, че светлината в тях
Всъщност е тъмнина и че тяхната
собствена лицемерна мъдрост и чуВс-
тбото им за превъзходство им пре-
чат да стигнат до Него.
11:36 Всеки човек, който отива към
Исус с чисти подбуди, който предос-
тавя цялото си същество на Него,
Който е Светлината на света, бива
залят от духовна светлина. Така как-
то тялото му е пряко осветено от
лъчите на лампата, когато той седи
близо до нея, така и вътрешният му
Живот става осветен от духовната
Светлина на света, Която е Христос.
М. Външната и вътрешната
чистота (11:37-41)
11:37-40 След това Исус приема пока-
ната на един фарисей да обядва у тях,
но не си измива ръцете, преди да сед-
не на масата, което става причина за
голямо удивление от страна на фари-
сея. Исус прочита неговите мисли и
веднага разкрива лицемерието и фор-
мализма, които крият в тях, като
казва, че онова, което има значение, е
вътрешната чистота на чашата, а
не външната. Погледнати отвън, фа-
рисеите изглеЖдат съвсем чисти, но
погледнати отвътре, те са пълни „с
грабеЖ и насилие". Нали един и същ
Бог е направил както външността,

така и вътрешността на човека? То-
гава как би искал Той да е чиста само
Външността? „ПонеЖе човек гледа на
лице, а Господ гледа на сърце" (1 Царе
16:7).
11:41 Господ разбира колко са големи
алчността и егоизмът на фарисеите и
затова казва на Своя домакин пърВо
да даВа милостиня от всичко, което
има. Ако той издърЖи този основен
изпит по лк)бов към другите, то то-
гава за него няма да има нечисти не-
ща. Ето какво казва Айрънсайд по то-
зи въпрос:
„Само когато БоЖията лЬбов ни из-
пълни изцяло сърцата, така че умът
ни да бъде зает само с гршките на дру-
гите хора, само тогава външният чо-
век у нас ще бъде наистина чист. Оне-
зи, които непрекъснато трупат мате-
риални блага само за себе си, без изоб-
що да се интересуват от бедните и
нуЖдаещите се хора около тях, всъщ-
ност свидетелстват по този начин, че
БоЖията лЬбов не Живее в тях. "39
Един неизвестен автор прави след-
ното заклк)чение:
„Исус отправя тези теЖки обвине-
ния срещу фарисеите и законниците
(39-52 cm.) no време на един обяд у един
фарисей (37 cm.). He моЖем да не си да-
дем сметка, че онова, което ние нари-
чаме „добро възпитание", много често
ни слуЖи за прикритие на липсата на
лЬбов към истината. Колко често,
вместо да се намръщим, ние започва-
ме да се усмихваме и вместо да каЖем
истината - мълчим. По-добре да раз-
валим едно обедно търЖество, вместо
да разваляме отношенията си с Бога.'
Н.  Изобличението на фарисеите
(11:42-44)
11:42 фарисеите са големи формалис-
ти. Те съблк>даВат изклк>чително

324

Лука 11

строго спазването на Всички точки
от ритуалния закон, една от които
гласи, че Всеки трябва да даВа десятък
от реколтата на Всички подправки и
зеленчуци, които произвежда. Еднов-
ременно с тоВа обаче те показват из-
клк>чително пренебрежително отно-
шение към Бога и към другите хора,
като потискат бедните и нямат лк>
бов към Него. Господ не ги укорява за-
ради това, че дават десятъка си от
дЖодЖена и седефчето и всички други
растения, а само им посочва, че е глу-
паво човек да показва такова усърдие
8 дребните неща, а да пренебрегва та-
кива основни задълЖения, като „пра-
восъдието и БоЖията лк)бо6". Те из-
тъкВат на преден план Второстепен-
ното, като изоставят основното. По
този начин всяко нещо, което другите
могат да Видят у тях, е изпипано до
съвършенство, а това, което само
Бог моЖе да види, липсва изобщо.
11:43 фарисеите много обичат да се
показват сред обществото, да заемат
първите места в синагогите и да
привличат към себе си колкото се мо-
Же повече внимание на пазарите. Така
те стават носители не само на греха
на показността, но и на греха на гор-
достта.
11:44 Най-накрая Господ ги сраВняВа
с гробове, които не могат да се забе-
леЖат. Според закона на Мойсей Всеки
човек, който се докосне до гроб, се
смята за нечист В продълЖение на се-
дем дни (Чие. 19:16) дори и в случаите,
богато не знае, че се докосва до гроб.
На Външен вид фарисеите създават
"печатление на изключително усърдни
Религиозни Водачи, но Всъщност те
трябва да си слоЖат знак, който да
пРедупреЖдаВа хората, че всеки, кой-
т° се докосне до тях, ще се оскверни.
^атова те приличат на скрити гробо-
"е> пълни с подлост и нечистота, кои-
^° навсякъде разнасят заразата на
Формализма и гордостта.

О.  Изобличението на законниците
(11:45-52)
11:45 Законниците или книЖниците се
смятат за големи познавачи и тълку-
ватели на Мойсеевия закон. Техните
познания обаче се изразяват най-Вече В
това да обясняват на другите какво
да правят, без самите те да го пра-
Вят. Един от законниците, който усе-
ща остротата на изобличителните
думи на Исус, забелязва, че като кри-
тикува фарисеите, Той критикува и
тях.
11:46 Господ се Възползва от негова-
та реплика, за да изобличи някои от
греховете и на законниците. Така нап-
ример те потискат хората с различни
видове закони и задълЖения, но не
правят нищо, с което да им помогнат
да ги изпълнят. Според Кели „тоВа,
което законниците изпитват към съ-
щите тези хора, от които черпят
своето чувство на превъзходство, е
най-вече презрение".40 Повечето от
техните наредби са човешки наредби
без особена стойност.
11:47,48 Всъщност законниците са
лицемери и убийци, чието Възхищение
от БоЖиите пророци е само престру-
ване. В наглостта си те стигат до-
там, че издигат паметници на места-
та, където са били гробниците на
старозаветните пророци, мислейки
си, че по този начин проявяват голямо
уваЖение към пророците. Но Господ
Исус добре знае значението на Всичко
това. Макар и външно да се разграни-
чават от своите бащи, които са уби-
вали пророците, на практика те Вър-
вят по техните стъпки. Защото, до-
като издигат гробници на пророците,
те участват В загоВор за убиВането
на най-Великия от БоЖиите пророци -
Самия Господ Исус Христос, и ще про-
дълЖат да убиват преданите БоЖии
пророци и апостоли.
11:49 Когато сраВним 49 cm. c Ма-
тей 23:34, ще Видим, че БоЖията пре-

325

Лука 11,12

мъдрост е Господ Исус. Тук Той ни да-
6а един цитат, според който БоЖия-
та премъдрост казва: „Ще им пра-
щам пророци." В Евангелието от Ма-
тей Исус не изрича тези думи като
цитат от СЗ или от друг източник, а
ги представя като Свои Собствени
думи (в*, също 1 Кор. 1:30, където за
Исус се говори като за „мъдрост от
Бога"). Господ Исус обещава, че ще из-
прати... пророци и апостоли на хора-
та от Своето поколение и че послед-
ните ще ги убиват и преследват.
11:50, 51 Той ще изиска от това по-
коление кръвта на всички БоЖии гово-
рители, като се започне с първия слу-
чай, който е записан в СЗ - Авел, и се
стигне до последния старозаветен
пророк - Захария, който е загинал
меЖду олтара и храма (2 Лет. 24:21).
2 Книга на летописите е последната
книга от старозаветните Писания
според к>дейския начин на подреждане
на книгите. Това показва, че със спо-
менаването на тези две имена Исус
очертава един диапазон, който вклкзч-
ва всички старозаветни мъченици. В
момента на изричането на тези думи
Исус много добре знае, че поколение-
то, на което Той говори, ще Го убие,
като Го разпъне на кръст, и че чрез
тази смърт то ще достигне „върха" в
преследването на БоЖиите хора. Точ-
но заради това убийство кръвта на
всички предишни диспенсации ще пад-
не върху тях.
11:52 Най-накрая Господ Исус изоб-
личава законниците заради това, че
са отнели на хората клк)ча на позна-
нието - че са скрили БоЖието слово
от тях. Макар и на думи те непрекъс-
нато да говорят за своята вярност на
Свещените Писания, на практика те
упорито отказват да приемат точно
Този, за Когото гоВорят същите тези
Писания. Освен това пречат и на дру-
гите да отидат при Христос. Не само
че самите те не Го Желаят, но не Же-
лаят и другите да Го приемат.

О.     Отговорът на кншкниците и
фарисеите (11:53,54)
След като чуват откритите обвине-
ния на Господ Исус срещу тях, книЖ-
ниците и фарисеите са обхванати от
силен гняв. Те започват яростно да Го
преследват и още по-усърдно да тър-
сят нещо, за което да Го уловят и да
Го осъдят на смърт. Всичките тези
опити са още едно доказателство за
точната преценка на Исус за техния
характер.
VIII. Исус поучава и изцелява по пътя
към Ерусалим (Гл. 12-16)
А.     Предупрежденията и насърчени-
ята на Исус (12:1-12)
12:1 Докато Исус изобличава фарисеи-
те и книЖниците, навън се събира ед-
но многохилядно мноЖество от народ-
Обикновено споровете и разисквания-
та винаги привличат вниманието на
тълпата, но вниманието на тази тъл-
па е привлечено най-вече от безстраш-
ния начин, по който Исус изобличава
лицемерието на техните религиозни
водачи. И макар че безкомпромисното
отношение към греха не винаги е осо-
бено популярно, то винаги се оценява
от човешкото сърце като най-спра-
ведливо. Истината винаги се доказва
сама по себе си. И така, обръщайки се
към Своите ученици, Исус ги предуп-
реЖдава: „Пазете се от фарисейския
квас", като пояснява по-нататък, че
квасът е символ на лицемерието. Ли-
цемерът е човек, който носи на лице-
то си маска, чийто външен вид се раз-
личава коренно от това, което предс-
тавлява отвътре. На външен вид Фа'
рисеите изглеЖдат абсолкзтни пра-
ведници, но в действителност са наи-
добрите майстори на маскарада.
12:2, 3 Ще дойде ден обаче, когато
всичко ще се разкрие. Всичко, което е

326

Лука 12

било скрито, ще бъде открито; и
всичко, което е било направено на
тъмно, ще бъде извадено на светло.
Еднакво е неизбеЖно както демаски-
рането на неистината, така и побед-
ното утвърждаване на истината. До
този момент посланието, което но-
сят учениците, се е разпространявало
В обстановка на относителна потай-
ност и пред ограничен брой хора. Но
след отхвърлянето на Месията от
Израел и след идването на Светия
Дух, учениците ще могат без абсо-
лкзтно никакъв страх да вървят в
името на Господ Исус и да разпрост-
раняват благата вест навсякъде по
света. Тогава те ще могат да благо-
Вестяват, така да се каЖе, от покри-
вите на къщите. Годет казва така:
„Онези, чиито гласове тогава са се чу-
Вали само сред ограничен и неопреде-
лен кръг от хора, стават учителите
на света."41
12:4, 5 Обръщайки се към Своите
ученици с топлите и окураЖаващи ду-
ми „Мои приятели", Исус им казва, че
никакви изпитания не бива да ги при-
нуЖдават да се срамуват от безцен-
ното си приятелство с Него. Разпрос-
транението на Християнското посла-
ние по целия свят ще бъде свързано с
преследване и смърт на най-верните
НегоВи ученици. Но властта на фари-
сеите не е безгранична. Онова, което
противниците могат да сторят на
Христовите последователи, има гра-
ница и тази граница е физическата
смърт, но те не бива да се страхуват
°т нея. Защото Бог ще накаЖе техни-
те гонители с далеч по-теЖко наказа-
ние, а именно - ще ги хвърли в пъкъла.
Затова учениците трябва да се боят
°т Бога, а не от човека.
12:6, 7 За да подчертае още по-силно
БоЖията гриЖа за защитата на Него-
вите ученици, Господ Исус дава при-
МеР с гриЖата на Неговия Отец за
8Рабчетата. В Матей 10:29 се казва,
Че две врабчета се продават за един

асарий. Тук ние научаваме, че пет
врабчета се продават за два асария.
С други думи, едното от петте враб-
чета се дава без пари: ако някой купи
четири врабчета, той получава още
едно, без да плаща за него. Но дори то-
ва подарено врабче, което няма никак-
ва търговска стойност, „не е забраве-
но пред Бога". Ако Бог проявява загри-
Женост към това нищоЖно врабче,
колко по-голяма е неговата загриЖе-
ност към онези, които са натоварени
да разнасят благовестието за Него-
вия Син! Той знае с абсолк>тна точ-
ност даЖе броя на космите на техни-
те коси.
12:8 После Спасителят казва на уче-
ниците Си, че всеки, който Го изповя-
да сега, на земята, ще бъде изповядан
от Човешкия Син пред БоЖиите анге-
ли. Тук Исус говори за онези, които на-
истина вярват в Него. Да изповядаш
Исус, означава да Го приемеш като
единствен Господ и Спасител.
12:9 Онези, които отричат Исус
пред хората, ще бъдат отречени от
Него пред БоЖиите ангели. Хората,
за които става въпрос тук, са най-ве-
че фарисеите, но освен тях и всички
онези, които отхвърлят Христос и се
срамуват да Го признаят. За тях Исус
ще каЖе: „Никога не съм ви познавал."
12:10 След това Спасителят обясня-
ва на учениците Си, че има разлика
меЖду хулата срещу Него и хулата,
отправена срещу Светия Дух. Тези,
които похулят Човешкия Син, моЖе
да получат прощение, ако се покаят и
повярват, но тези, които похулят
Светия Дух, ще извършат непростим
грях. Този е и грехът, в който ще бъ-
дат обвинени фарисеите (вЖ. Мат.
12:22-32). Какво точно означава този
грях? Той означава, че фарисеите при-
писват чудесата, които Господ Исус
прави, на дявола. Това е богохулство
срещу Светия Дух, защото Исус из-
вършва всичките Свои чудеса чрез си-
лата на Светия Дух. По този начин

327

Лука 12

me отъждествяват СВетия БоЖий
Дух с дявола. За този грях няма про-
щение нито 8 този, нито В следващия
Век.
Един истински християнин не моЖе
да избърши този грях, макар че има
ВярВащи, които се измъчват от ми-
сълта, че са го извършили, като са от-
стъпили от Вярата. Отстъплението
от Вярата не е непростим грях. Всеки
такъВ чоВек е В състояние да Възобно-
Ви своята Връзка с Господ. Самият
факт, че този чоВек се безпокои, е до-
казателство за това, че той не е из-
вършил този непростим грях.
Също така не моЖе да се каЖе, че
Всеки невярващ, който отхвърля
Христос, извършва непростим грях.
Един чоВек моЖе няколко пъти да от-
блъсне Спасителя, но по-късно да се
обърне към Него и да поВярВа. Но ако
този човек умре В неВерие, той никога
повече не моЖе да бъде спасен. Тогава
неговият грях става наистина непрос-
тим грях. Но грехът, който Нашият
Господ нарича непростим, е онзи грях,
който извършват фарисеите, когато
казват, че Той прави Своите чудеса
със силата на ВеелзеВул, княза на де-
моните.
12:11, 12 Господ знае, че учениците
Му няма да избегнат разпитите пред
управляващите власти. Той им казва,
че те не трябва предварително да се
подготвят за това, което ще гово-
рят там, защото Светият Дух ще
им даде необходимите думи, когато
дойде времето. Това не означава, че
преди да започнат да проповядват
благовестието или да поучават на Бо-
Жието Слово, слуЖителите на Госпо-
да не трябва да прекарват Време В мо-
литва и подготовка. Това обещание на
Господ Исус не трябва да се използва
като извинение за лентяите! Но не
трябва и да забравяме, че Господ дава
изрично обещание на онези, които ще
бъдат изправени на съд заради свиде-
телстването си в името на Христос,

че те ще получат специална помощ от
Светия Дух. Освен това Той дава и
едно общо обещание за Всички БоЖии
хора, че ако те ходят по Духа, ще по-
лучат подходящите думи за критични-
те моменти В своя Живот.
Б.   Исус ни предупреждава да се
пазим от алчността (12:13-21)
12:13 На това място от мнозкество-
то излиза един мъЖ и помолва Господ
Исус да участва в разрешаването на
един спор меЖду него и брат му във
връзка с някакво наследство. Често
съм чувал да се казва, че там, където
има завещание, има и много роднини.
ИзглеЖда, че случаят е бил тъкмо та-
къв. Тук не се казва, дали става въпрос
за несправедливо отнето имущество,
или за алчност от страна на пита-
щия.
12:14 Спасителят веднага' напомня
на мъЖа, че Той не е дошъл на света,
за да се занимава с такива обикновени
проблеми. Неговото идване има за цел
спасението на грешниците и Той няма
да се отклони от тази величествена и
грандиозна задача, за да започне да
разрешава такива дребни проблеми ка-
то разделянето на едно Жалко наслед-
ство. (Освен това Той не притеЖаВа
Ъридическата власт да се произнася
по проблеми, засягащи собствеността
върху недвиЖимите имущества, което
означава, че Неговите решения не мо-
гат да бъдат задълЖителни.)
12:15 Но Господ използва този по-
вод, за да предупреди онези, които Го
слушат, срещу опасността от най-ко-
варното зло в човешкото сърце - ко-
ристолк>бието. Неутолимото Жела-
ние за все повече и повече материални
блага е една от най-силните страсти
6 целия ни Живот. Именно то обаче се
разминава напълно с целта на човеш-
кото съществувание. „Животът на
човека не се състои в изобилието на

328

Лука 12

имота му." Според както казВа ДЖ. Р.
Милър:
„Това е една от няколкото предупре-
дителни лампички, които Нашият
Господ запалва пред очите ни и на коя-
то повечето съвременни хора като че
ли не обръщат сериозно Внимание.
Христос говори много за опасността
от богатствата, но повечето хора не
се страхуват особено от тях. В днеш-
но време користолЬбието като че ли
не се счита за някакъв особен грях. Ако
един човек наруши шестата или седма-
та заповед, той се обявява за престъп-
ник и името му се покрива със срам, но
ако наруши десетата, за него просто
казват, че е един предприемчив човек.
Библията казва, че в лЬбовта към па-
рите се крие коренът на всяко зло, хо-
рата, които се позовават на тази по-
говорка, обикновено поставят особено
ударение върху думата „лЬбов", като
обясняват, че не самите пари, а само
лЬбовта към тях представлява този
корен на злото.
Когато се огледа наоколо, човек мо-
Же да помисли, че Животът наистина
се състои в изобилието на нещата, ко-
ито притеЖава. Хората наистина
смятат, че колкото по-голямо става
тяхното богатство, толкова по-голе-
■<ни стават и те. И на пръв поглед не-
Щата наистина стоят така, тъй ка-
мо светът мери хората по банковата
1ш сметка. Но независимо от всичко
това няма по-фатална грешка от та-
зи- Истинският човек се състои в то-
ва, което е, а не в това, което има.<<42
12:16-18 Притчата за богаташа е
е9на илЬстрация на факта, че мате-
риалните ни придобивки не са основно-
що нещо В нашия Живот. Една година
нивите на богаташа родили толкова
много плод, че му създали голям проб-
лем - той не знаел какВо да праВи с ця-
лото тоВа Жито. Всичките му Жит-
ници и хамбари били натъпкани до дуп-
ка. ИзВеднъЖ той намерил отговора

на въпроса: решил да събори старите
си Житници и да построи нови, още
по-големи. Ако се беше сетил да се ог-
леда наоколо и да забелеЖи колко нуЖ-
даещи се хора има около него, той си-
гурно щеше да си спести цялото това
огромно усилие и разходи и Вместо да
строи нови, още по-големи хамбари, да
отдаде и сили, и богатство за нахран-
Ването на физически и духовно гладни-
те. „Има хамбари, които никога не
могат да се напълнят. Това са телата
на бедните, къщите на Вдовиците и
стомахчетата на децата" - казва Ам-
броуз.
12:19 Веднага, щом построил новите
хамбари, богаташът решил да спре да
работи. ЗабелеЖете само колко неза-
висим се чувства той - всичко е него-
во! - неговите Житници, неговото Жи-
то, неговите блага, неговата душа...
Цялото му бъдеще е осигурено - Вече
моЖе да се успокои, да яде, да пие и да
се бесели.
12:20, 21 „Но когато богаташът за-
почнал да си мисли, че и Времето е не-
гово, той се сблъскал с Бога и с вечна-
та си погибел". Бог му казал, че през
тази нощ той ще умре и че всичките
тези богатства няма да бъдат него-
ви, а ще отидат при друг човек. Някой
беше дал определение за глупака като
за човек, чиито планове свършват до
гроба. Този богаташ определено е бил
един глупак.
„А това, което си приготвил, чие
ще бъде?" - попитал Бог. Не е зле и
ние също да си зададем този въпрос:
„Ако Христос дойде днес, чии ще бъ-
дат всичките мои богатства?" Няма
ли да бъде много по-правилно, ако ги
изразходваме в полза на Бога днес,
вместо да ги оставим да попаднат в
ръцете на Сатана утре! С тяхна по-
мощ днес ние моЖем да съберем бо-
гатства на небето и да богатеем в
Бога. Другият Вариант означава да ги
прахосаме за задоволяване на земните
си страсти и да поЖънем поквара.

329

Лука 12

В.   Безпокойство или вяра (12:22-34)
12:22, 23 Една от големите опасности
В Живота на християнина идВа тогаВа,
когато осигуряването на храна и об-
лекло заеме приоритетно място В це-
лите на неговото същестВуВание. Той
става до такава степен погълнат от
мисълта за печелене на пари за храна и
облекло, че отпраща работата си за
Господа на някое Второстепенно мяс-
то. Това, което НЗ подчертава особе-
но сериозно, е предупреждението, че
работата ни за Христос трябВа да
стои на пърВо място 8 нашия Живот.
Всичко останало, включително и оси-
гуряването ни с храна и дрехи, трябва
. да идва след това. Разбира се, ние
всички трябва да се трудим, за да оси-
гурим най-належащите си нужди. Но
когато решим да отдадем живота си
В служба на Господа, трябва да дове-
рим бъдещето си изцяло В Негови ръ-
це. Такъв е животът с Вяра.
Когато Господ Исус ни съветва да
не се безпокоим за храната и облекло-
то си, Той не иска да каже, че ние
трябва да стоим пасивно и да чакаме
тези неща да ни се паднат отгоре.
Християнството не поощрява мързе-
ла! Господ иска да каже, че в процеса
на печелене на пари за подсигуряване
на жизнените ни нужди ние не трябва
да им позволяваме да заемат неоправ-
дано важно място в живота ни. Защо-
то В живота има нещо много по-важ-
но от храната и облеклото. На тази
земя ние сме посланици на Царя и всич-
ки грижи за личното ни облагодетелс-
тване и външен вид трябва да бъдат
подчинени на една-единстВена велика
цел - задачата да запознаваме другите
хора с Него.
12:24 Тук Исус използва един пример
с враните, за да ни покаже как Бог се
грижи за Своите създания. Тези птици
не прекарват живота си в луда гонит-
ба за хляб и за подсигуряване на бъде-
щите си нужди, а живеят ежеднебно и

ежечасно В зависимост от Бога. Това,
че те нито сеят, нито Жънат, не
трябва да се тълкува от хората, че и
те не трябва1 да правят нищо, свърза-
но с плътския им Живот. То просто
означава, че Бог добре знае нуЖдите
на онези, които Той е създал, и че Той
ще ги осигури, ако те Живеят, като
уповават на Него. Щом Бог може да
нахрани Враните, колко повече Той ще
моЖе да нахрани онези, които е създал,
спасил по Своята Собствена милост и
призовал да Му бъдат слуЖители. Вра-
ните не притеЖават никакви хамбари
или складове и въпреки това Бог моЖе
да осигури нуЖдите им Всеки ден.
Трябва ли тогава да прекарваме Живо-
та си в строеЖ на Все по-големи скла-
дове и хамбари?
12:25, 26 След това Исус задава
следния въпрос: „И кой от вас може с
грижене да прибави един лакът на
ръста си?" Този въпрос ни показВа
какВо безумие е да се треВоЖим за та-
кива неща (като нашето бъдеще), над
които нямаме никаква власт. Никой
не моЖе да прибави повече сантимет-
ри към своята височина или поВече дни
към своя Живот с тревожене. (Под
„ръста си" моЖе също да се разбира и
„дълЖината на Живота си".) Ако това
е така, защо трябва да се безпокоим
за бъдещето? По-добре да използваме
цялата си сила и време В слуЖба на
Христос и да оставим Той да се погри-
Жи за бъдещето.
12:27, 28 По-нататък Исус дава един
пример с кремовете, за да покаЖе кол-
ко голямо е безразсъдството на ония,
които прахосват най-ценните си дар-
би за купуването на дрехи. Кремовете
са вероятно някакъв вид диви ярко-
червени анемонии. Те нито се трудят,
нито предат, но Въпреки това прите-
Жават една естестВена красота, коя-
то моЖе да съперничи само на красо-
тата на облеклото на Соломон 8 ця-
лата му слава. Ако Бог толкова раз-
точително дарява красота на цветя-

330

Лука 12

ma, koumo днес цъфтят, а утре изсъх-
Ват, възмоЖно ли е Той да не обръща
никакво Внимание на нуЖдите на СВои-
те деца? Винаги, когато изпитваме
безпокойство или се тормозим, или
Водим непрекъсната борба за повече и
повече материални блага, ние доказва-
ме колко слаба е нашата вяра в Бога.
По този начин изхабяваме Живота си
В правене на това, което Бог би нап-
равил за нас, само ако моЖехме да пос-
ветим повече от нашето време и та-
ланти на Него.
12:29-31 Всъщност Всекидневните
ни нуЖди не са особено големи. Наис-
тина е чудно колко просто бихме мог-
ли да Живеем. Защо тогава трябва да
отделяме толкова Внимание на храна-
та и облеклото в нашия Живот? И за-
що трябва да се безпокоим и трево-
Жим за бъдещето? Така Живеят неспа-
сените хора. Народите по света, кои-
то не познават Бог като свой Отец,
съсредоточават всичките си усилия
Върху храната, облеклото и удоволст-
вията. Тези неща стоят не само в
Центъра, но и в периферията на тях-
ното съществувание. Бог обаче никога
не е искал Неговите деца да си губят
Времето в тази луда гонитба. Той Си
е поставил една задача, която трябва
да бъде изпълнена на земята, и е обе-
Щал да се погриЖи за онези, които ще
отдадат цялото си сърце на Него.
Ако ние търсим Неговото царство,
Бог никога няма да ни остави гладни,
голи и боси. Но колко тъЖно би било
да разберем в края на Живота си, че
сме прекарали по-голямата си част от
него В робуВане за получаване на оно-
Ва, което и без това е било вклкочено в
Цената на билета за отиване у дома
на небето!
12:32 Учениците са като едно малко
стадо от беззащитни овце, изпратени
9а Живеят в един ВраЖдебен на тях
сВят. Те наистина нямат никакви Ви-
дими средства за подкрепа и защита и
Въпреки това тази малка друЖина от

млади мъЖе е предопределена да насле-
ди царството заедно с Христос. Един
ден те ще властват заедно с Него над
цялата земя. В името на това бъдеще
Господ ги окураЖава да не се страху-
ват, защото ги чакат велики почести,
приготвени от Отец, заради които си
струва да извървят пътя, който води
до тях.
12:33, 34 И Вместо да трупат имане
и богатства и да си подсигуряват бъ-
дещето тук, на земята, те биха могли
да влоЖат всичките тези неща в
слуЖба на Господа. По този начин уче-
ниците ще направят големи инвести-
ции за небесния ей Живот и Вечност-
та. Опустошителното действие на
времето няма да засегне това имане:
небесните съкровища притеЖават
пълна гаранция срещу разруха и гра-
беЖ. Проблемът с материалните бо-
гатства е в това, че ти не моЖеш да
ги притеЖаваш, без да им робуваш. За-
това и Господ Исус казва: „където е
съкровището ви, там ще бъде и сър-
цето ви". Ако ние се отърВем от Вли-
янието на парите, като ги влоЖим в
небесното си бъдеще, ще се отървем и
от влиянието на нетрайните неща в
този свят. ч
Г.   Притчата за будния слуга
(12:35-40)
12:35 Учениците трябва не само да се
доверяват на Господ за своите нуЖди,
но и неуморно да бдят за неговото
повторно идване. Кръстът им тряб-
ва да бъде препасан и светилниците
им - запалени. В източните страни
хората са опасвали дрехата си с колан
през кръста, за да не им пречи на кра-
ката, когато е трябВало да Вървят
бързо или да тичат. Опасаният кръст
говори за работа, която трябва да се
изпълни, а запаленият светилник - за
свидетелство, което трябва да се
разпространява.

331

Лука 12

12:36 Учениците трябВа да живеят
В очакване на идването на Господа ВъВ
Всеки миг от сВоя Живот - Все едно че
чакат господаря си, който се Връща
от сватба. Вшкте какво пише Кели
по този Въпрос:
„ Учениците на Христос трябва да се
освободят от всякакво земно бреме,
така че, когато Господ почука на вра-
тата - според сравнението от прит-
чата - да бъдат готови да Му отво-
рят незабавно, без да трябва да се при-
готвят и бавят. Очакването е в тех-
ните сърца - те мислят за своя Гос-
под, обичат Го и мечтаят да Го срещ-
нат. И когато Той почука, те ще Му
отворят незабавно".43
От гледна точка на пророчествата
за бъдещото идване на Господ не е не-
обходимо да обръщаме прекалено голя-
мо Внимание на подробностите за зав-
ръщането на господаря от сватбата.
Сватбата, за която се говори тук, не
трябВа да се отъждествява със Сват-
бената Вечеря на Агнето, нито завръ-
щането на мъжа - с Грабването. Гос-
под разказва тази история с цел да ни
научи на една проста истина, а имен-
но: да бъдем бдителни за Неговото
идване. Тя няма за цел да предскаже
реда на събитията при Неговото
Второ пришествие.
12:37 Когато господарят дойде об-
ратно от сватбата, неговите слуги
ще го чакат с нетърпение и с готов-
ност да започнат да действат при
всяка негова заповед. А той е толкова
доволен от тяхното поведение, че си
разменя ролята с тяхната: господа-
рят слага слугинската престилка на
себе си, поканва ги да седнат на маса-
та и им слага да ядат. Това е наисти-
на една вълнуваща картина: Онзи,
Който веднъж вече е идвал на този
свят В образа на слуга, милостиво ще
се смили още веднъж и ще прислужва
на Своя народ отново в небесния им
дом. Дълбоко вярващият немски изс-
ледовател на Библията Бенгел смята,

че 37 cm. съдържа най-великото обе-
щание в цялото Божие Слово.
12:38 Втората страЖа на нощта
Вклкзчва времето от 9 часа Вечерта
до среднощ, а третата - времето от
средата на нощта до 3 часа сутринта.
Когато и да се върне Господарят - би-
ло през втората, било през третата
страна на нощта - слугите Му винаги
са будни и Го чакат.
12:39, 40 Тук Господ променя ситуа-
цията с нова, в която става въпрос за
един собственик, в чиято къща са
Влезли крадци, тъй като той не е бил
бдителен. Идването на крадеца е на-
пълно неочаквано. Ако собственикът
на къщата беше знаел за това, той
нямаше да позволи къщата му да бъ-
де обрана. Поуката е следната: Време-
то на идването на Христос не е изВес-
тно - никой не знае деня или часа на
Неговото пришествие. Но когато Той
дойде, онези вярващи, които са съби-
рали богатства за земята, ще загубят
всичко, защото, както беше казал ня-
кой: „Християнинът или оставя бо-
гатството си, или отива при него."
Ако ние наистина очакваме идването
на Христос с бдителност, ще прода-
дем всичкия си имот и ще започнем да
събираме богатства на небето, къде-
то нито един крадец не може да ги
открадне.
Д.   Верните и неверните слуги
(12:41-48)
12:41, 42 В този миг Петър се обръща
към Господа и Го пита дали притча-
та за бдителния слуга е предназначена
за всички хора или само за Неговите
ученици? В отговор Господ му казва,
че тя е предназначена за всички, кои-
то се считат за Божии настойници.
„Верен и благоразумен" е онзи настой-
ник, който се грижи за домочадието
на Господаря си и дава храна на хора-
та Му. Главното задължение на нас-
тойника тук е да се грижи за хората,

332

Лука 12

а не за материалните неща. Тази идея
хармонира на целия контекст, който
предупреждава учениците да се пазят
от материализма и алчността. Не Ве-
щите са ВаЖни, а хората.
12:43, 44 Когато Господ дойде и за-
Вари слугата си да се гриЖи искрено за
духовното благосъстояние на хората,
Той ще го награди изобилно. Награда-
та Вероятно ВклкочВа някакво право
на управление заедно с Христос по
време на хилядолетното Му господст-
Во (1 Петр. 5:1-4).
12:45 Слугата от притчата обаче
работи само на думи за Христос, а В
действителност е невярващ. Вместо
да даба храна на БоЖиите хора, той ги
обиЖда, краде и ЖиВее, като угаЖда
само на себе си. (Това описание ни на-
помня особено много за фарисеите.)
12:46 Идването на Господ ще извади
на показ неговото лицемерие и той ще
бъде бит Жестоко и наказан заедно с
Всички останали невярващи.
12:47, 48 47 и 48 cm. постановяват
един основен принцип в слуЖението.
Този принцип гласи, че колкото по-го-
ляма е привилегията, дадена на един
човек, толкова по-голяма е и неговата
отговорност. За вярващите това оз-
начава, че ще има разлика В наградите,
които те ще получат на небето. За
невярващите то означава, че ще има
различни степени на наказанията В
ада. Всички, които са узнали БоЖията
Воля, според както е разкрита 8 Писа-
нията, носят голямата отговорност
9а и се подчиняват. На тях им е било
9адено много, затова от тях много и
*Це се изисква. Тези, които не са били
облагодетелствани толкова много,
също ще бъдат наказани за своите
провинения, но тяхното наказание ня-
ма да бъде толкова голямо.
*••   Резултатите от Първото при-
шествие на Христос (12:49-53)
'2:49 Господ Исус знае, че Неговото

Първо идване на земята няма да доне-
се веднага мир. Първоначално то ще
причини раздели, разногласия, преслед-
вания, кръвопролития. Той не е дошъл
с твърдото намерение да хвърли този
вид огън на земята, но резултатът
или ефектът от Неговото Първо ид-
ване ще бъде точно такъв. И макар че
още в ранните години на Неговото
земно слуЖение са се появили спорове-
те и скърбите, истината за човешко-
то сърце е блеснала открито едВа на
кръста. Господ знае, че Всичко тоВа
трябва да стане, и не се страхува да
поЖелае този огън от преследване да
лумне в необходимото време и срещу
Него.
12:50 Той има кръщение, с което
трябва да се кръсти. Това е кръще-
нието със смърт на Голгота. В очак-
ването на тоВа кръщение Той нито за
миг не престава да мисли за изкупле-
нието на изгубеното човечество чрез
отиването Му на кръста. Според во-
лята на Неговия Отец Той трябва да
преЖивее срам, страдание и смърт и
очаква с нетърпение момента на Ней-
ното изпълнение.
12:51-53 Господ Исус знае много доб-
ре, че Неговото идване няма да донесе
мир на земята в онзи момент. Зато-
ва Той предупреждава учениците Си,
че семействата на тези, които повяр-
ват в Него, ще бъдат преследвани и
гонени заради Него. Дори когато в ед-
но средно голямо семейство, състоя-
що се от пет души например, повярва
някой, това ще бъде причина за раздя-
ла. Удивително е колко извратеност
моЖе да има в човешката природа, ко-
ято кара някои невярващи да предпо-
читат синът им да бъде пияница и
нехранимайко, вместо да се признае
пред всички за ученик на Господ Исус
Христос! Тези стихове опровергават
теорията, че Исус е дошъл, за да обе-
дини цялото човечество (и вярващи, и
невярващи) в едно-единствено „общо-
човешко братство." Истината е, че

333

Лука 12,13

Той ugBa, за да го раздели по начин, по
който то никога не е било разделяно
преди тоВа!
Ж. Белезите на времената (12:54-59)
12:54, 55 В предишните стихоВе Гос-
под гоВори на учениците Си. Сега Спа-
сителят се обръща към множества-
та. Той им напомня за умението им да
познават Времето. Всички знаят, че
когато Видят да се задаба облак от
запад (откъм Средиземно море), ще
Вали дъЖд; а когато задуха кмкен вя-
тър, ще има изгарящ зной и жега. Хо-
рата са достатъчно интелигентни, за
да разпознават тези белези, но освен
тази способност те имат и желание
да ги разпознават.
12:56 Що се отнася до духоВните не-
ща, тяхното поведение е много по-
различно. Макар и да притежават нор-
мална човешка интелигентност, те
не искат да осъзнаят факта, че 6 чо-
вешката история е настъпил изключи-
телен момент - че Божият Син е сля-
зъл на земята и стои сред тях. Никога
преди това небето не е било толкоВа
близо до земята. За съжаление обаче
хората не разпознават времето на
това посещение. Те притежават ин-
телектуалните способности за тоВа,
но не притежават желанието да Го
разпознаят, поради което се и самоиз-
мамват.
12:57-59 Ако хората искаха да разбе-
рат колко е важно времето, 6 което
живеят, щяха да направят всичко въз-
можно да се сдобрят със своя против-
ник. В този стих са използвани чети-
ри Юридически термина - противник,
управител, съдия, слуЖител; и всички
те могат да се свържат с Бога. В то-
зи момент при тях е слязъл Бог и ги
умолява да се спасят, давайки им въз-
можност за това. Те трябВа да се по-
каят и да поВярВат В Него. При отказ
от тяхна страна те ще трябВа да зас-
танат пред Него като пред Съдия.

Изходът от този процес със сигур-
ност няма да бъде В тяхна полза. Те
ще бъдат признати за Виновни и осъ-
дени за своето неверие, като бъдат
хвърлени в тъмница, което ще рече
въВ вечния огън, за вечността, откъ-
дето няма да излязат, докато не изп-
латят и последния петак, който дъл-
жат. Всъщност това означава никога,
тъй като те няма да бъдат в състоя-
ние да изплатят такъв огромен дълг.
И така, Исус всъщност казва на хо-
рата, че са длъжни да разпознават бе-
лезите на Времето, в което живеят, и
че трябва да възстановят отношени-
ята си с Бога, като използват даде-
ната им възможност да се покаят и
да Го приемат като Месия.
3.   Значението на покаянието
(13:1-5)
13:1-3 Дванайсета глава завършва с
неспособността на еврейския народ да
разпознае времето, в което живее, и с
предупреждението на Господ, че тряб-
ва или да се покае веднага, или да заги-
не завинаги. Тринайсета глава продъл-
жава да развива тази обща тема и ма-
кар че като цяло тя се отнася за изра-
елския народ, принципите й могат да
се приложат и за всеки човек поотдел-
но. В основата на разговора, който
следва, стоят дВе национални траге-
дии. Едната е свързана с убийството
на хора от Галилея, дошли В Ерусалим
на поклонение. Пилат, управителят
на Юдея, бил издал заповед за тяхно-
то убийство по Време на Жертвопри-
ношенията. Повече подробности за
тоВа зверство не са известни. Пред-
полага се, че жертвите са били еВреи,
които са Живеели 8 Галилея. Евреите
в Ерусалим Вероятно са живеели под
измамното впечатление, че тези za-
лилейци са били извършили уЖасни гре-
хове, заради които Бог ги е наказал със
смърт. Господ Исус им казва, че тоВа
е грешка, като добавя предупреЖдени-

334

Лука 13

ето, което се отнася go целия еВрейс-
ки народ, че ако не се покаят, всички
ще загинат така.
13:4, 5 Другото нещастие засяга
срутването на една кула в Силоам,
Вследствие на което са загинали осем-
надесет души. За този случай също не
се знае нищо поВече от казаното В
Библията, но други подробности едВа
ли са ни необходими. ТоВа, на което
Господ обръща Внимание тук, е фак-
тът, че тоВа нещастие не трябва да
се тълкуВа като някакВо специално
наказание за особено теЖко престъп-
ление, а като предупреждение към це-
лия израелски народ, че той трябва да
се покае, защото В противен случай
ще го постигне същата съдба.. И тя
наистина го постига през 70 г. от н. е.
при нахлуването на Тит в Ерусалим.
И.  Притчата за безплодната
смокиня (13:6-9)
В близка Връзка с току-що казаното,
Господ Исус разказва притчата за
смокинобото дърво. Няма да е труд-
но да определим, че символичното зна-
чение на смокинята е свързано със
съдбата на израелския народ, който е
като дърво, засадено в БоЖието лозе,
т. е. в света. Бог е потърсил да види
плодове на дървото, но такива няма.
Затова Той казва на Лозаря (Господ
Исус), че напразно е търсил плодове на
дървото вече три години. Най-прос-
тото обяснение на тези три години е,
че те са трите години на обществе-
ното слуЖение на нашия Господ. Идея-
та е, че смокиновото дърво е имало
достатъчно време да произведе пло-
дове, ако въобще е имало такова наме-
рение. След като не е дало никакви
плодове за тези три години, логично е
да се предполоЖи, че то никога няма и
да даде. Заради това негово безплодие
Бог нареЖда да бъде отсечено. То са-
мо заема земя, която моЖе да бъде из-

ползвана много по-ефективно. Лоза-
рят се застъпва за дървото и моли то
да бъде оставено и да не се реЖе още
една година. И ако продълЖава да бъде
безплодно, след като изтече и тая го-
дина, Той ще го отсече. Точно това и
става. След започването на четвър-
тата година Израел отхвърля и разпъ-
ва Господ Исус. В резултат на това
столицата на дърЖавата е разрушена,
а народът ii - разпилян по целия свят.
Ланг пише следното по този въпрос:
„Бозкият Син знае за решението на
Своя Отец, Собственика на лозето, и
за това, че вече е издал страшната за-
повед: „Отсечи я." За пореден път Из-
раел е изчерпал дълготърпението на
БоЖеството. Нито един народ, нито
един човек няма право да се радва на
БоЖията гршка, ако не принася плодо-
вете на праведността за БоЖия слава
и хвала. Човекът съществува за прос-
лава и радост на своя Създател и ако
той не Му слуЖи за постигането на
тази справедлива цел, логично е него-
вото грехопадение да бъде наказано със
смъртна присъда и да му бъде отнето
това привилегировано място.<<44
Й.   Изцелението на сгърбената Жена
(13:10-17)
13:10-13 Една илкзстрация на истинс-
кото отношение на Израел към Гос-
под Исус е поведението на началника
на синагогата, който негодува срещу
Спасителя заради това, че Той изцеля-
Ва една Жена 6 съботния ден. От осем-
надесет години Жената страда от
теЖко изкривяване на гръбначния
стълб. Недъгът й е уЖасен: тя изобщо
не моЖе да се изправи. Без дори да Го
помолят, Господ Исус изрича изцели-
телните думи, полага ръцете Си вър-
ху нея и ii изправя гръбнака.
13:14 Началникът на синагогата
възмутено казва на хората да идват

335

Лука 13

да се изцеляВат през пърВите шест
дена на седмицата, а не на седмия. То-
Ва е един професионален специалист по
религия, който изобщо не се ВълнуВа
от истинските проблеми на хората.
Дори да бяха отишли при него 6 някой
от другите шест дни на седмицата,
той едВа ли щеше да бъде В състояние
да им помогне. Той спазВа педантично
техническата страна на закона, но
сърцето му е лишено от Всякаква лк)-
боВ и милост. Ако беше на мястото
на тази Жена с изкривен гръбнак от
осемнадесет години, едва ли щеше да
бъде толкова загршкен за деня, В кой-
то го изцеляВат!
13:15, 16 Господ укорява неговото и
на другите водачи лицемерие, като им
напомня, че нито един от тях не би се
поколебал да отвърЖе бола си или осе-
ла си от яслите, за да го заведе и на-
пои, независимо дали денят е събота,
или не. Ако те могат да показват та-
кава гриЖа към едно нямо Животно,
нима Той не моЖе да покаЖе загриЖе-
ност към една Авраамова дъщеря, ка-
то я изцели? Названието „Авраамова
дъщеря" идва да покаЖе, че тя е не са-
мо еврейка, но и искрено вярваща Же-
на-християнка. Изкривяването на
гръбнака на Жената е било причинено
от Сатана. Ние знаем и от други мес-
та в Библията, че има болести, които
са резултат от действията на Сата-
на. Циреите на ЙоВ са били причинени
от Сатана. Трънът, забит В плътта
на ПаВел, също е дошъл от Сатана, за
да го тормози. Трябва да се отбелеЖи
обаче, че дяволът не моЖе да прави
това с Вярващите, без да има разре-
шение от Господа. А Бог моЖе да пре-
махне всяка болест или страдание за
Своя прослава.
13:17 Критиците на нашия Господ
са напълно посрамени от Неговите
думи, докато обикновените хора се
радват на великото чудо, което са
видели да се извършва пред очите им.

К.  Притчите за царството
(13:19-21)
13:18, 19 След това необикновено чудо
има опасност хората да се изкушат и
да си помислят, че царството ще дой-
де веднага. Господ Исус премахва това
заблуЖдение, като разказва две прит-
чи за БоЖието царство, които опис-
ват неговото състояние от момента
на отхвърлянето на Царя до момента
на Неговото завръщане на земята, за
да властва. В тях се описВа както раз-
растването на християнството, така
и предупреждението, че В този период
ще има както истински вярващи, така
и хора, които ще признават Христос
само на думи (8Ж. белеЖките върху
8:1-3).
Най-напред Исус оприличава Бозкие-
то царство на синапобо зърно - едно
от най-малките семена. Когато се по-
сее 6 земята, от него моЖе да израсне
храст, но не и дърво. Затова, когато
Исус казва, че от това зърно пораст-
ва едно голямо дърво, Той иска да по-
каЖе, че това е един ненормален рас-
теЖ. Дървото става толкова голямо,
че небесните птици могат да се подс-
лоняват по клоните му. Идеята тук
е, че християнството започва съвсем
скромно като начало - то е като си-
напово семе. Но с времето то става
все по-популярно и по-развито, за да
стигне етапа, който познаваме днес.
Днес християнското царство вклктба
Всички, които твърдят, че са верни на
Господ - без значение дали са новоро-
дени, или не. Небесните птици са ка-
то лешоядите или грабливите птици.
Те са символи на злото и илк>стрират
факта, че християнството е станало
място за подслон на различни форми
на покварата.
13:20, 21 Във втората притча Бо-
Жието царство се оприличава на квас,
който една Жена замесва в три мери
брашно. Ние смятаме, че В Библията
квасът винаги се използва като сим-

336

Лука 13

Вол на злото. Идеята тук е, че В чис-
тата храна на БоЖиите хора е било
Внесено някакво разлагащо учение. То-
Ва учение не е статично, а има ковар-
ната способност да се разраства.
Л.  Тясната порта на царството
(13:22-30)
13:22, 23 И докато Исус върви към
Ерусалим, някой излиза от мноЖест-
Вото и Го пита дали хората, които
ще се спасят, са малко. Вероятно то-
Ва е един лекомислен въпрос, провоки-
ран най-Вече от лкобопитстВо.
13:24 На този спекулативен Въпрос
Исус отговаря със заповед, която каз-
Ва на питащия, че трябва да направи
така, че да влезе през тясната вра-
та. Когато Исус ни казва да се подви-
заваме да влезем през тясната пор-
та, Той не иска да ни внуши, че спасе-
нието изисква усилия от наша страна.
Тясната порта тук е символ на ново-
роЖдението - спасение по милост чрез
Вяра. Исус ни предупреЖдава, че тряб-
Ва да сме сигурни, че сме влезли точно
през тази тясна порта, защото „мно-
зина ще се стараят да влязат и не
Ще могат", след като вратата бъде
затворена веднъЖ завинаги. Това не
означава, че те ще се опитват да вля-
зат вътре през вратата на обръщени-
ето, а че във времето на Христовата
слава и сила те ще искат да влязат в
Неговото царство, но вече ще бъде
прекалено късно. Времето на благо-
датта, в което Живеем сега, ще се е
свършило.
13:25-27 Господарят на къщата ще
стане и ще затвори вратата. В този
миг ние ВиЖдаме как еврейският народ
чука на вратата и моли Господ да я
отвори, но тогава Той ще им откаЖе
9а направи това, позовавайки се на
факта, че никога не ги е познавал. На
тоВа място те ще възразят, като ка-
Ждт, че са били много близки с Него,
но Той няма да промени решението

Си. Те са вършили неправда и БоЖие-
то царство не е за тях.
13:28-30 Неговият отказ ще доведе
до „плач и скърцане със зъби". Пла-
чът говори за угризения, а скърцане-
то със зъби - за Жестока омраза към
Бога. Тези думи показват, че страда-
нията в ада не променят сърцето на
човека. Невярващите евреи ще видят
Авраам, Исаак u Яков u всички про-
роци в БоЖието царство. Самите те
очакват, че ще бъдат там заради по-
томствената си връзка с Авраам,
Исаак и Яков, но това няма да им по-
могне и те ще бъдат изпъдени навън.
От всички краища на земята ще дой-
дат езичници, за да се наслаЖдават на
светлината на БоЖието царство и на
неговите чудесни благословения. По
този начин много евреи, които според
БоЖия план е трябвало да бъдат бла-
гословени първи, ще бъдат изпъдени, а
езичниците, на които евреите са гле-
дали като на кученца, ще се наслаЖда-
ват на благословенията на хилядолет-
ното господство на Христос.
М. Пророците умират в Ерусалим
(13:31-35)
13:31 По онова време Господ Исус се
намира на едно място, което явно е
част от Иродовата територия. Там
при Него идват някои фарисеи, за да
Го предупредят да си отиде от това
място, защото Ирод се опитва да Го
убие. Тази заинтересованост на фари-
сеите към съдбата и сигурността на
Исус изобщо не подхоЖда на техния
характер и вероятно е резултат на
заговор меЖду тях и Ирод, който има
за цел да сплаши Исус и да Го накара
да отиде в Ерусалим, където аресту-
ването Му е съвсем сигурно.
13:32 Но заплахата с физическо наси-
лие не е в състояние да разколебае на-
шия Господ. Той знае, че всичко това
представлява заговор от страна на
Ирод, и казва на фарисеите да се вър-

337

Лука 13,14

наш обратно при тая лисица и да му
предадат Неговото послание. Някои
хора срещат трудности с факта, че
Господ Исус нарича Ирод „лисица", из-
ползвайки съществително в женски
род (също и в оригиналния текст). Те
смятат, че това е нарушение на запо-
ведта от Святото Писание, която
забранява да се хулят началниците
(Изх.22:28), като забравят, че тук не
става въпрос за хулене, а за абсолк>т-
на истина. Същността на посланието,
което Исус изпраща до Ирод, е, че Той
има да работи още малко време. Той
ще продължи да изгонва бесове и да
изцелява и през малкото останало Му
време, което Отец Му е определил. А
на третия ден, т. е. на последния ден,
Исус ще свърши делото, което трябва
да извърши по време на Своето земно
служеше. Нищо не може да Му попре-
чи да изпълни Своите задължения. Ня-
ма такава сила на земята, която да
може да Му навреди до мига, в който
това трябва да стане.
13:33 Освен това Той не може да бъ-
де убит в Галилея. Тази изключителна
привилегия е запазена за Ерусалим, за-
щото този град е мястото, където са
били избивани най-вече служителите
на Всевишния Бог (като че ли Еруса-
лим притежава един вид монополно
право върху смъртта на Божиите пра-
теници). Затова Господ Исус казва, че
„не е възмоЖно пророк да загине вън
от Ерусалим".
13:34, 35 Изричайки тази истина за
Ерусалим, Исус се обръща към него с
думи на мъка и плаче. Този град, който
избива пророците и умъртвява БоЖи-
ите пратеници с камъни, е обект на
Неговата най-нежна лкзбов. Колко чес-
то Той е искал да ги събере на едно
място, както кокошка събира пилен-
цата си..., но те не са пожелали. За
това са виновни самите те, с упори-
тостта на своята воля. Заради това
градът, храмът и земята им ще запус-
теят. Чака ги един дълъг период на

изгнание. Те няма да видят Господ,
преди да променят отношението си
към Него. 356 cm. говори за Второто
пришествие на Христос, когато част
от израелския народ ще се покае и ще
каже: „Благословен, Който иде в Гос-
подното име." Тогава, в деня на Него-
вата слава, Неговият народ ще поже-
лае да Го приеме.
Н.  Изцелението на мъЖа, болен от
воднянка (14:1-6)
14:1-3 В една събота началникът на
фарисеите поканва Господ на гости в
неговия дом. Тази покана не е продик-
тувана от искрено желание за гостоп-
риемство, а е no-скоро опит от стра-
на на религиозните водачи да намерят
удобен случай да уличат Божия Син в
грях. Там Исус вижда един човек, кой-
то страда от воднянка, болест, коя-
то причинява подуване вследствие
натрупването на вода в тъканите.
Спасителят, Който знае какво се крие
в умовете на Неговите критици, ги
запитва направо дали в събота е поз*
волено да се изцелява.
14:4-6 Макар и много да им се иска
да кажат, че не е позволено, те нямат
с какво да обосноват своя отказ и за-
това нищо не отговарят. И така,
Исус изцелява мъжа и го пуска да си
отиде. За Него това е едно милости-
во дело, освен това Божествената
лк)бов никога не спира да извършва
своите дела, вклкочително и в събота
(Йоан 5:17). След това Исус се обръща
към logeume и ги пита дали, ако някое
от техните животни падне в яма в
съботен ден, те няма да го изтегляш.
Те са заинтересовани да направят то-
ва, защото животното им струва па-
ри. Но когато някой техен ближен
страда, тях изобщо не ги е грижа и са
готови веднага да заклеймят Господ
Исус заради това, че му е помогнал.
Макар и да виждаме, че те с нищо не
могат да се противопоставят на ло-

338

Лука 14

гиката на Спасителя, моЖем да бъдем
сигурни, че думите Му са ги Вбесили
още повече.
О.  Притчата за амбициозния гост
(14:7-11)
Когато Господ Исус Влиза 6 дома на
фарисея, Той сигурно Вшкда как гости-
те се суетят около най-предните
столове на трапезата, стремейки се
да заемат по-пърВи и почетни места.
Фактът, че Той също е гост, не Въз-
пира Исус да каЖе истината и да пре-
дупреди хората за опасността от сла-
ВолЬбието. Когато те поканят на
обед, по-добре е да предпочетеш да
седнеш на някое по-задно място, от-
колкото направо да се настаниш на
един от предните столоВе. Когато за-
емеш някое предно място, винаги има
опасност да бъдеш засрамен. Ако ние
се чувстваме наистина смирени пред
Бога, има само една посока, в която
моЖем да се двиЖим - нагоре. Исус ни
учи, че е по-добре да се двшким от по-
долно към по-горно полоЖение, откол-
кото да заемем направо горното мяс-
то и после да се налоЖи да го освобо-
дим. Той Самият е Живият пример за
едно такова себеотрицание (фил. 2:5-
8). Той смири Себе Си, а Бог Го възви-
си. Всеки, който Възвисява себе си, ще
бъде смирен от Бога.
П.  Гостите, които Бог зачита
(14:12-14)
Без съмнение гостите, които начални-
кът на фарисеите поканВа на трапеза-
та си, са местните знаменитости и
Исус веднага забелязва това. Той виЖ-
9а, че сред тях не присъства нито
един от непривилегироВаните хора В
общността. Затова той използва слу-
чая, за да постанови един от най-ВаЖ-
ните принципи В християнството - че
християнинът трябва да обича тези,
които са отхвърлени от обществото

и които не са в състояние да му се от-
платят. Хората обикновено канят на
гости приятелите си, роднините си и
богатите си съседи, като винаги
очакват от тях да получат нещо в за-
мяна. За това не е нуЖно да имаш не-
бесен Живот, но той определено ти е
необходим, ако искаш да показваш ми-
лост към бедните, недъгавите, куци-
те и слепите. Бог ще даде специална
награда на всички, които показват ми-
лосърдие към такива хора. И макар че
тези хора не могат да ни се отпла-
тят, Бог обещава да ни възнагради
при възкресението на праведните,
което е познато от Писанията и ка-
то пърВото Възкресение, когато ще
Възкръснат всички истински Вярващи.
Това ще стане в момента на Грабва-
нето, а така също, както ние смята-
ме, и В края на периода на Скръбта.
Така че пърВото възкресение няма да
се състои от едно-единствено съби-
тие, а ще има няколко етапа.
Р.   Притчата за извиненията
(14:15-24)
14:15-18 Един от гостите на трапеза-
та възкликва, че онзи, който ще учас-
тва в благословенията на БоЖието
царство, ще бъде блаЖен. МоЖе би
той казва това, защото е Впечатлен
от принципите на поведение, които
току-що е чул от Господ Исус, а моЖе
би неговото възклицание е продикту-
вано от най-обикновени чуВстВа и 6
него да няма никакви по-дълбоки мис-
ли. Независимо от всичко, Исус отго-
варя със забелеЖката, че колкото и да
е чудесно да ядеш хляб в БоЖието
царство, за съЖаление много от пока-
нените ще се откаЖат от него, оп-
равдавайки се с какви ли не глупави из-
винения. Исус описва Бог като човек,
който е решил да даде голяма вечеря
и е поканил на нея много гости. Кога-
то яденето става готово, той изпра-
ща слугата си, за да уведоми покане-

339

Лука 14

ните гости, че всичко вече е готово.
Тези думи ни подсещат за великия
факт, че Господ Исусе извършил съ-
вършено делото на изкуплението при
Голгота и че поканата на благовести-
ето е ВъзмоЖна благодарение на това
дело. Един от поканените се извинява,
че не моЖе да дойде, защото си е ку-
пил нива и иска да отиде да я види.
Обикновено, когато човек купува не-
що, той първо отива и го вшкда и след
това го купува. Но дори и така, случа-
ят показва, че този човек предпочита
една материална придобивка пред ми-
лостивата покана на Бога.
14:19, 20 Следващият казва, че си е
купил пет чифта волове и иска да ги
изпробва. Той е типичен представи-
тел на онези, които поставят рабо-
тата, заниманията си или търговия-
та по-високо от призива на Бога. Тре-
тият казва, че се е оЖенил и затова
не моЖе да дойде. Той е пример за то-
ва, как семейните и социалните връз-
ки могат да попречат на благовестие-
то.
14:21-23 Когато слугата уведомява
господаря си, че поканата му не е била
приета от никого, господарят му го
изпраща в града, за да покани „сирома-
сите, недъгавите, слепите и куци-
те". „Както природата, така и ми-
лостта не понасят Вакуума" - казва
Бенгел. МоЖе да се каЖе, че първите
поканени представляват водачите на
еврейския народ. Когато те отхвър-
лят евангелието, Бог решава да го из-
прати на обикновените хора от ули-
ците на Ерусалим. Много от тези хо-
ра се отзовават на поканата, но дори
и след тяхното идване се оказва, че на
трапезата остават още места. Зато-
ва господарят нареЖда на слугата си
да излезе „по пътищата и по огради-
те" и да накара хората да дойдат.
Тази заповед явно описва етапа, кога-
то евангелието ще се благоВестяВа на
езичниците. Те няма да бъдат накара-
ни да дойдат със силата на оръЖието

(както вече беше направено в истори^
ята на християнството), а със силата,
на убеждението. Слугата трябва да из-
ползва силата на убеЖдаващата лк>-
бов, с която да накара хората да вля-
зат и да напълнят къщата на Госпо-
даря му.
14:21 И така, след отказа на първо-
начално поканените първият списък
на гостите става абсолкотно безполе-
зен. ,
С.   Цената на истинското
ученичество (14:25-35)
14:25 Сега вече големи мноЖества
следват Господ Исус. Повечето чо-
вешки водачи биха се възгордели от
такава широка популярност, но Гос-
под не търси хора, които биха Го пос-
ледвали от чисто лкобопитство, без
дълбока заинтересованост в сърцето.
Той търси хора, които да Му се отда-
дат изцяло и безусловно и дори да ум-
рат за Него, ако е необходимо. С цел
да изясни Своите изисквания, Той
представя пред мноЖестВото строги-
те правила за подбора на Негови уче-
ници. Първоначално Господ увещава
хората да дойдат при Него, но след
като Го последват, Той ги проверява.
И сега прави точно това.
14:26 Най-напред Господ казва на
онези, които са Го последвали, че ако
искат да бъдат истински Негови уче-
ници, трябва да Го обичат най-много
от Всичко. Това не означава, че учени-
ците Му трябва да намразят бащите
и майките си, Жените и децата си,
братята и сестрите си, а че лк)бовта
им към Христос трябва да бъде тол-
коВа голяма, че Всички други лкобоВи да
приличат на омраза В сравнение с нея
(Мат. 10:37). Никакви семейни Връзки
не трябва да са в състояние да откло-
нят ученика на Христос от пътя на
пълното му подчинение на Господа.
Всъщност най-трудната за изпълне-
ние част от това първо условие е та-

340

Лука 14

зи, която засяга собствения ни Жи-
вот. Защото от нас се иска не само да
обичаме нашите роднини no-малко от
Господа, но и да намразим собствения
си Живот! Вместо да продълЖим да
Живеем егоцентрично, ние трябва да
Живеем Исусоцентрично. Вместо да
се гриЖим как едно действие моЖе да
ни засегне, трябва да се научим внима-
телно да преценяваме как то ще за-
сегне Христос и Неговата слава.
Трябва да моЖем да подчиняваме всич-
ки съобраЖения за лично удобство и
сигурност на великата задача за въз-
величаването на Христос и довеЖда-
нето на други хора при Него. Онова,
което казва Спасителят, е самата ис-
тина, а Той казва, че ако не Го обича-
ме повече от Всичко останало - пове-
че от семействата и от собствения
си Живот, не моЖем да бъдем Негови
ученици. Друг път за това няма.
14:27 На Второ място Господ ни
учи, че Всеки истински НегоВ ученик
трябва да носи кръста си и да Го
следва. Кръстът тук не означава ня-
какъв физически недъг или нраВстВено
мъчение, а символизира пътя на хули-
те, страданията, самотата и дори
смъртта, която ученикът доброволно
би избрал в името на Христос. Не
всички вярващи носят кръста си. Въз-
моЖно е някои от тях да го избегнат,
като Живеят един формален христия-
нски Живот. Но ако решим да Живеем
изклЬчително за Христос, със сигур-
ност ще изпитаме същата сатанинс-
ка съпротива, която изпита и БоЖи-
ят Син, когато беше тук, на земята.
Именно това е кръстът. Ученикът
, трябва да следва Христос. Това озна-
чаВа, че трябВа да Живее онзи ЖиВот,
който ЖиВя Xpucmocq докато беше на
земята: ЖиВот на себеотрицание,
смирение, преследване, хулене, изкуше-
ние и противопоставяне от страна на
грешниците.
14:28-30 След това Господ Исус из-
ползва два примера, с които илк>стри-

ра необходимостта от пресмятане на
цената, преди някой да реши да Го
последва. Най-напред Той сравнява Жи-
вота на християнина с един строите-
лен проект, а след това - с Война.
Един човек решил „да сьгради кула",
но преди да започне работата, седнал
и пресметнал разноските, защото,
ако нямал достатъчно пари, за да я
издигне цялата, нямало смисъл да я
започва. В противен случай имало
опасност, след като полоЖи основа-
та, да спре строеЖа и минаващите хо-
ра да започнат да му се присмиват и
да говорят: „Този човек почна да гра-
ди, но не моЖа да доизкара." Същото
моЖе да стане и с учениците на Исус.
Затова те трябВа да пресметнат це-
ната и да решат дали ще могат да
отдадат цялото си сърце и ЖиВот на
Христос, защото моЖе да стане та-
ка, че началото на техния християнс-
ки ЖиВот да бъде блестящо, но краят
му да завърши безславно. Тогава мина-
ващите покрай тях хора ще ги обси-
пят с подигравки, защото не са издър-
Жали, докрай. Единствената награда,
която светът има за мекушавите
християни, е презрението.
14:31, 32 И ако някой цар иска да за-
почне война срещу друг, чиято войска
е двойно по-голяма от неговата, той
трябВа много Внимателно да размисли
дали ще успее да победи противника с
тези сили. Той много добре знае, че ще
трябва да избере меЖду безусловния
мир и унизителната капитулация. Съ-
щото нещо трябва да стори и христи-
янинът, защото среден път няма.
14:33 33 cm. е моЖе би един от най-
непопулярните стихове в цялата Биб-
лия. Той съвсем ясно ни казва, че ако
някой от нас не се отрече от всичко,
което има, не моЖе да бъде ученик на
Христос. Има само едно-единствено
тълкуване на тези думи. Тук не се каз-
ва, че чоВек моЖе да се отрече от
Всичко, а че трябВа да се отрече. Не
моЖем да не признаем, че Исус много

341

Лука 14

добре знае тоВа, което гоВори. Той
знае, че друг начин няма. МъЖете и
Жените, които Той търси, трябВа да
Го оценяват no-Високо от Всичко дру-
го на този свят. Ето какбо пише Райл
ВъВ Връзка с този пасаЖ:
„ Човекът, който иска да направи
добро на себе си, мозке да го направи
единствено като отдаде всичко в име-
то на Христос. Така той прави най-
добрата сделка в своя Живот: в про-
дълЖение на известен период от време
носи кръста си в този свят, но след
това получава вечен Живот в идещия.
Така той става притеЖател на най-
доброто имане, което моЖе да се от-
несе и отвъд границата на смъртта.
Става богат на благодат тук и се обо-
гатява със слава там. Но най-ваЖно-
то е това, че чрез вярата си в Хрис-
тос той получава нещо, което никога
няма да загуби - онази добра част, коя-
то никой няма да му отнеме. "45
14:34, 35 Тук солта е символ на
Христовия ученик. Човекът, който се
е отдал безрезервно на Господа, води
един посветен и самоЖертвен Живот.
После Исус говори за сок, която е за-
губила вкуса си. Съвременната сол не
моЖе да изгуби солеността си, защо-
то е пречистена, но В библейските
времена солта не е била чиста, а е съ-
дърЖала някакви примеси. Тогава е би-
ло напълно ВъзмоЖно да се изхаби сол-
та така, че на дъното на съда да ос-
тане някакба безвкусна утайка, която
да не става за нищо. Не е могло да се
използва дори за наторяване на земя-
та: трябвало е да се изхвърли.
Тук се описва един ученик, който за-
почва християнския си Живот блестя-
що, но после не успява да удърЖи на
обещанията си. Христовият ученик
има едно-единствено основание за сво-
ето съществуване и ако не успее да из-
пълни това свое предназначение, той
се превръща в един Жалък обект. Кога-

то солта изгуби солеността си, хора-
та я изхвърлят навън. Тук не се каз-
ва, че Бог я изхвърля навън, защото
това никога не моЖе да се случи. Изх-
върлят я хората, което ще рече, че
хората започват да тъпчат с крака
свидетелството на онзи, който е за-
почнал да гради, но не е бил в състоя-
ние да довърши. Кели пише следното:
„ Този текст ни показва колко е опас-
но да започнеш нещо добре, а да го
свършиш зле. Има ли нещо на този
свят, което да е по-безполезно от сол-
та, когато тя загуби единственото си
свойство, заради което я ценят? Тя не
струва повече за нищо. Същото става
и с онзи ученик, който престава да бъ-
де ученик на Христос. Той вече не е го-
ден да изпълнява целите на света, в
който Живее, а освен това е изоставил
и изпълнението на БоЖиите цели. Той
има прекалено много светлина или
прекалено много знание, за да моЖе да
се върне обратно към суетата и греха
на този свят, и едновременно с това
не моЖе да се радва на милостта и ис-
тината, които го дърЖат в пътя на
Христос... Безсолната сол става пред-
мет на презрение и осъЖдане.<<46
Господ Исус завършва словото Си
Върху ученичеството с думите: „Кой-,
то има уши да слуша, нека слуша", с
което иска да рече, че не Всички ще
имат Желание да чуят строгите изис-
квания за ученичеството, но ако някой
Желае да следва Господ Исус без значе-
ние на цената, която трябва да пла-
ти, тогава ще Го слуша и ще върви
след Него.
ДЖон Калвин беше казал веднъЖ:
„Аз се отказах от всичко заради Хрис-
тос. И какво намерих? Намерих всич-
ко в Христос." А Хенри Драмънд каз-
ва така: „Входният билет за небесно-
то царство не струва нищо; годишни-
ят абонамент обаче струва всичко."

342

Лука 15

Т.   Притчата за изгубената оВца
(15:1-7)
15:1, 2 Учението, което Господ Исус
проповядва в 14 гл-q се оказва особено
привлекателно за презрените бирници
и за всички ония, които обществото
смята за грешници. И макар че Исус
ги порицава за техните грехове, много
от тях признават, че Той е прав. В
борбата срещу себе си те застават на
Негова страна и Го признават за Гос-
под, като се разкайват искрено. Вина-
ги, когато Исус среща хора, които са
готови да признаят своя грях, Той би-
ва притеглен от тях и Ги дарява с ду-
ховна помощ и благословение.
Фарисеите и кншкниците са недо-
Волни от това, че Исус се дърЖи прия-
телски с хора, за които всички смя-
тат, че са грешници. Те самите не са
В състояние да покаЖат никаква ми-
лост към тези социални и морални
несретници, но едновременно с това
изпитват негодувание към Исус зара-
ди Неговата милост. Затова те вед-
нага са готоби да Го обвинят: „Тоя
приема грешниците и яде с тях." Об-
винението е наистина основателно и
макар че те му придават осъдително
значение, то показва изпълнението на
целта, заради която Господ Исус е до-
шъл на този свят!
В отговор на тяхното обвинение
Господ Исус разказва три притчи:
притчата за изгубената овца, притча-
та за изгубената драхма и притчата
за блудния син.
Поуката от тези притчи цели да
стигне право в сърцата на кншкници-
те и фарисеите, които никога не са се
чувствали разкаяни пред Бога, за да
признаят, че наистина са загубени.
Всъщност те са също толкова сериоз-
но загубени, колкото бирниците и
грешниците, но упорито отказват да
признаят това. Основната идея на
щези три притчи се състои в това, че
"°г изпитва истинска радост и задо-

волство, когато виЖда разкаянието
на грешниците, докато гордостта,
която пречи на самонадеяните лице-
мери да признаят своето окаяно със-
тояние, не Му доставя никакво удо-
волствие.
15:3, 4 В тези стихове Господ Исус е
представен като овчар, а кншкниците
и фарисеите - като деветдесет и де-
вет овце. Изгубената овца е символ
на бирника или на някой друг признат
от всички грешник. Когато овчарят
разбира, че една от неговите овци се е
изгубила, той оставя деветдесет и
деветте в пустинята (не в кошара-
та) и тръгва да я търси, „докле я на-
мери". Що се отнася до нашия Господ,
това търсене означава Неговото сли-
зане на земята, годините на Неговото
обществено слуЖение и Неговбто от-
хвърляне, страдание и смърт. Колко
искрено звучат стиховете на стихот-
ворението „Деветдесет и деветте":
Но нито една от изкупените
никога не узна
какви дълбоки Води
е прегазил Исус,
какви мрачни доби
е преминал Христос,
за да хване овцата, която блуЖдае
В нощта.
Елизабет Клефейн
15:5 След като намира овцата, ов-
чарят я вдига на своите рамене и я
занася у дома. Това действие предпо-
лага, че спасената овца се наслаЖдава
на такива привилегии и близост, как-
вито никога преди това не е имала,
докато е била сред другите овце.
15:6, 7 После овчарят извиква свои-
те приятели и съседи, за да се рад-
ват заедно с него на спасението на из-
губената овца. 7 cm. не означава, че
има хора, които нямат нуЖда от по-
каяние. Всички хора са грешни и тряб-
ва да се покаят, за да бъдат спасени.
Тук става дума за онези, които сами
се смятат за праведни и считат, че
нямат нуЖда от покаяние.

343

Лука 15

У.   Притчата за изгубената драхма
(15:8-10)
Жената от тази притча моЖе да се
приеме като олицетворение на Све-
тия Дух, Който търси да намери изгу-
бените със светлината на БоЖието
Слово. Деветте драхми символизи-
рат непокаялите се грешници, докато
едната изгубена драхма представлява
онзи човек, който Желае да признае, че
е. скъсал връзката си с Бога. В предиш-
ната притча овцата се изгубва сама и
по свое Желание. Монетата, като
един неодушевен предмет, говори за
лишеното от Живот състояние на
всеки грешник. Той е мъртъв в своите
грехове.
Жената търси монетата много
внимателно, докато накрая я нами-
ра. После извиква приятелите си и
съседите си, за да отпразнуват случая
заедно. Загубената монета, която тя
намира отново, ii донася по-голяма и
истинска радост от деветте, които
никога не е губила. Така е при Бога.
Грешникът, който смирява себе си и
признава своето безнадеЖдно състоя-
ние, донася голяма радост в сърцето
на Бога. Това никога не могат да сто-
рят тези, които никога не са чувства-
ли нуЖда от покаяние.
Ф. Притчата за блудния син
(15:11-32)
15:11-16 В тази притча Бог Отец е
представен като един човек, който
има двама сина. По-малкият син
представлява каещият се грешник, до-
като по-големият е типичен предста-
вител на книЖниците и фарисеите.
Последните са БоЖии синове поради
това, че са създадени от Него, но не
са изкупени. По-малкият син е извес-
тен също така и като блудния син.
Блуден е онзи човек, който е разточи-
телен до безразсъдство и харчи пари,

без да мисли. И така, на по-малкия син
му омръзва да Живее в бащината си
къща и решава да я напусне. И понеЖе
не моЖе да чака, докато умре баща му,
решава да поиска от него да му даде
предварително неговия дял от имота.
Бащата разделя имота меЖду двама-
та си сина - на когото колкото се па-
да. Скоро след това по-младият оти-
ва в една далечна страна и изхарчва
всичките си пари в грешни удоволст-
вия, без да се ограничава. Веднага, след
като свършва парите, в страната
настава уЖасен глад и той започва да
мизерства. Единствената работа, ко-
ято моЖе да намери, е да пасе свине -
презрително занятие за всеки среден
1одеин. Накрая стига дотам, че започ-
ва да завиЖда на свинете за това, че
могат да ядат рошкови. Излиза така,
че дори свинете имат повече храна от
него; освен това никой не иска да му
■ помогне. Приятелите, които са били с
него, докато е харчел свободно парите
си, са изчезнали яко дим.
15:17-19 Гладът се оказва едно скри-
то благословение, защото накарва
младия човек да се замисли. МладеЖът
си спомня, че дори слугите, които ба-
ща му наема, Живеят много по-добре
от него. Те имат изобилие от храна,
докато той умира от глад. Веднага,
щом се сеща за това, той решава да
направи нещо и идва до извода, че
трябва да отиде при баща си и да се
разкае, като си признае греха и го по-
моли за прошка. Той разбира, че вече
не заслуЖаба да се нарича негов син, и
решава да го помоли да му работи ка-
то наемен слуга.
15:20 Дълго преди да стигне до къ-
щата, баща му го вшкда, че иде, и
сърцето му се изпълва със състрада-
ние. Той се завтича и се хвърля на
врата му да го целува. МоЖе би това
е единственото място в Библията,
където се казва, че Бог бърза за добро.
Cmloapm илк>стрира това по много
подходящ начин.

344

Лука 15,16

„Исус смело представя Бог като
Един Баща, Който не чака посрамено-
то Си дете да се върне вкъщи, нито
пък дърАи да подчертае Собственото
Си превъзходство, когато то идва, а
тича навън да го посрещне и да го при-
ласкае в прегръдката Си такова, как-
вото е - засрамено, изцапано и опърпа-
но. Едно и също име - „Тате" -успява
едновременно да затъмни греха и да
подчертае великолепната слава на оп-
рощението. 1<47
15:21-24 Синът изповяда сВоя грях и
стига до мястото, където се готВи
да поиска работа, но бащата го пре-
късВа и нареЖда на слугите си да обле-
кат сина му В най-хубавите дрехи, да
поставят пръстен на ръката му и да
обуят обуща на краката му. Освен
това той нареЖда да се организира го-
лямо търЖестВо, с което да отпраз-
нува завръщането на сина си, който е
бил загубен, но Вече е намерен. За ба-
щата този син е бил мъртъв, но сега
отново е оЖивял. Някой беше казал
следната мисъл: „Този млад човек е
търсил да прекара Живота си Весело В
онази далечна страна, но се е оказал
излъган. Едва когато се връща обрат-
но, той разбира, че единственото мяс-
то, където моЖе да стори това, е ба-
Щината му къща." В края на 24 cm. се
казва, че те са започнали да се весе-
лят, без никъде по-нататък да пише,
че са спрели. Същото се случва и със
спасения грешник.
15:25-27 Когато по-старият син се
Връща от нивата и чува цялото това
Веселие, той пита слугата какво ста-
ва. Слугата му казВа, че неговият по-
Малък брат се е върнал вкъщи и че ба-
Ща му е опиянен от радост.
15:28-30 По-Възрастният син излиза
извън себе си от ярост и отказва да
сподели радостта на баща си. ДЖ.
Дарби пише така: „Там, където е Бо-
*ията радост, няма място за себелк)-
бие. Когато Бог е добър към грешни-
ка, каква полза от моята справедли-

вост?" И така, когато бащата по-
молВа по-големия син да Влезе и да Взе-
ме участие В празненството, той от-
казва, като се оплаква, че баща му ни-
кога не го бил възнаградил за вярната
му слуЖба и послушание и че никога не
бил клал за него даЖе едно младо яре,
камо ли угоено теле. Последното оп-
лакване е заради това, че онзи негов
син-пройдоха бил изпоял всичко с блуд-
ниците, а баща му въпреки това не се
поколебал да го посрещне най-търЖес-
твено. ЗабелеЖете, че той не казва
„моят брат", а „този твой син".
15:31, 32 Отговорът на бащата по-
казва, че връщането на изгубения чо-
век е свързано с голяма радост, дока-
то упоритостта, неблагодарността
и непримиримостта на другия му син
не дават никакъв повод за празнуване.
По-големият син е красноречив при-
мер за отношението на книЖницшпе и
фарисеите. Те Винаги негодуват, кога-
то Бог показва милост към явните
грешници. Според тях (но не според
Бога) те винаги са Му слуЖили Вярно и
никога не са престъпВали Неговите
заповеди, но въпреки това никога не са
получили подходящото ВъзнаграЖде-
ние за цялата си преданост. Истина-
та е, че те са религиозни лицемери и
грешници, чиято гордост ги прави сле-
пи за факта, че са много далече от Бо-
га и че Той не е спирал да,сипе благос-
ловение след благословение Върху тях.
Ако само бяха поЖелали да се покаят и
да признаят греховете си, щяха да
ощастлиВят Бащиното си сърце също
толкова, колкото и другите, и да ста-
нат причина за организиране на също
толкова голямо търЖество.
X.   Притчата за неверния
настойник (16:1-13)
16:1, 2 Сега Господ Исус прехвърля
Своето Внимание от фарисеите и
книЖниците на учениците Си, като
им изнася един урок по настойничест-

345

Лука 16

Bo. По общо признание, тоВа е един от
най-трудните текстоВе В Евангелие-
то от Лука. Причината за тоВа се
крие В заблуждението, че на пръВ пог-
лед историята за неверния настойник
като че ли насърчава нечестието. Ние
ще видим по-нататък, че случаят не е
такъв. Богаташът от тази притча е
Самият Бог. Настойникът е човек,
който е поставен да отговаря за сто-
панисването на собствеността на
друг човек. Според тази притча Всеки
ученик на Господ е и настойник. Нас-
тойникът, за когото става дума в
тази притча, бил обвинен в злоупот-
реба с парите на своя работодател,
който, като разбрал това, го извикал
да даде сметка за извършеното и да
го уведоми, че е уволнен от работа.
16:3, 6 Настойникът бързо започнал
да мисли и разбрал, че трябва да нап-
рави нещо, за да осигури бъдещето си.
Бил прекалено стар, за да може да ра-
боти физически труд, и прекалено
горд, за да започне да проси (макар и
не толкова горд, за да краде). Как то-
гава да се справи с положението? И
той измислил един план, който да му
помогне да си намери приятели, които
да покажат милосърдие към него, ко-
гато изпадне в нужда. Замисълът бил
изпълнен така: той отишъл при длъж-
ниците на господаря си и ги попитал
кой колко дължи. Когато един от
длъжниците отВърнал, че дължи сто
мери масло, настойникът му казал да
заплати само петдесет и да счита
сметката си за приклктена.
16:7 Друг длъжник имал да дава сто
мери Жито. Настойникът му казал да
плати осемдесет и отбелязал, че цели-
ят дълг е изплатен.
16:8 Смущаващото В цялата исто-
рия е моментът, когато господарят
похвалил неверния настойник за то-
Ва, че е постъпил хитроумно. Може ли
да се одобрява такава несправедли-
вост? Постъпката на настойника на-
истина не е справедлива. Следващите

стихове ни показват, че господарят е
похвалил настойника не заради негово-
то нечестие, а заради неговата пред-
видливост. Тази негова постъпка по-
казва благоразумие, защото той е пог-
леднал в бъдещето и е предприел дейс-
твия, за да се подсигури; с готовност
е пожертвал настоящите си придо-
бивки, за да получи награда В бъдеще.
Когато прилагаме тази поука В нашия
собствен живот, трябва да сме съв-
сем наясно по този въпрос: бъдещето
на едно Божие дете не е на земята, а
на небето. Така както настойникът
предприема стъпки, за да си подсигури
приятели за времето след неговото
уволнение, така и християнинът
трябва да използва имуществото на
сВоя Господар по такъв начин, че да си
осигури приятелско обкръжение за
времето, когато отиде на небето.
Господ казва: „Човеците на тоя век
са по-остроумни спрямо своето поко-
ление от просветените чрез видели-
ната." Тези думи означават, че невяр-
ващите и непокаяли се хора показват
по-голяма мъдрост при подсигуряване-
то на своето бъдеще на този свят,
отколкото истинските вярващи при
събирането на богатства на небето.
16:9 Ние трябва да си спечелим при-
ятели „посредством непрабедното
богатство", което ще рече, че трябва
да използваме парите и другите мате-
риални неща по такъв начин, че да пе-
челим души за Христос и да си създа-
ваме приятелства, които ще останат
за вечността. Пиърсън прави следния
подходящ коментар: г-
„ Парите могат да се използват за
купуване на Библии, книги, брошури и
др., което по косвен начин ще доприне-
се за спечелването на човешки души.
Така материалното и временното
става нематериално, духовно и вечно.
Ето един пример с човек, който има
100 долара. Ако изхарчи всичките тези
пари за банкет или за официална вече-
ря, на другия ден нищо няма да остане

346

Лука 16

от тях. Но ако ги влоЖи В Библии,
Всяка една от които струва 1 долар,
ще закупи, сто копия на БоЖието Сло-
во. Тези сто копия той благоразумно
посява във Вид на семена за небесното
царство, които ще поникнат - не във
Вид на Библии, а Във вид на души. По
този начин този човек си е създал чрез
неправедното богатство вечни прия-
тели, които ще го посрещнат във веч-
ното му обиталище след смъртта.1<48
Това е u поуката на нашия Господ:
чрез мъдри влоЖения на материални
блага да Вземем участие ВъВ Вечното
благословение на хората от този
свят. ТрябВа да направим така, че ко-
гато пристигнем пред небесните Вра-
ти, там да ни чака едно приветства-
що мноЖество от душите на онези,
които са били спасени благодарение на
нашето поЖертвуВателно даване и
молитви. Там тези хора ще ни благо-
дарят и ще ни каЖат: „Ти беше този,
който ме покани тук."
Дарби казва следното:
„Като цяло човекът е БоЖий нас-
тойник. В един малко по-друг смисъл и
малко по-различен начин Израел също
беше БоЖий настойник, когото Бог бе-
ше поставил в Своето лозе и му беше
поверил закона, обещанията Си, заве-
тите Си и правото на поклонение. Но
накрая се оказа, че Израел е злоупотре-
бил с Неговия имот. Човекът В роля-
та на настойник се оказа напълно неб-
лагонадеЖден. Какъв е изходът от то-
ва полоЖение? Бог дойде и благодаре-
ние на Своята милост превърна онова,
което човекът бе осквернил на земя-
та, в средство за създаване на плодове
на небето. Когато нещата от този
свят леЖат в ръцете на човека, той не
трябва да ги изразходва за осигуряване
на удоволствия в настоящия свят,
който е, общо погледнато, разделен от
Бога, а да ги използва за бъдещето.
Ние не трябва да се стремим към зем-
Ни притеЖания, а да използваме ра-
 тези средства за подсигуряване

на небесния си Живот. По-добре да из-
харчим всичко, за да си осигурим прия-
тели на небето, отколкото да прите-
Жаваме много сега. След Всичко това
моЖем да каЖем, че човекът е един не-
подходящ настойник.<<49
16:10 Ако ние сме верни настойници
на това, което е най-малко (парите),
то тогава ще бъдем верни и когато
започнем да стопанисваме онова, кое-
то е много (духовните богатства).
От друга страна, ако човек не е Верен,
когато използва парите, които Бог му
е поверил, няма да е верен и тогава,
когато става въпрос за големи неща.
Това, че парите имат само относи-
телна ваЖност, се виЖда В думата
„най-малкото". -
16:11 Всеки човек, който не е чес-
тен, когато използва неправедното
богатство в слуЖба на Господа, не
моЖе да очаква от Него да му повери
истинското богатство. Неправедно-
то богатство са парите. Те не са ло-
ши сами по себе си. Но вероятно изоб-
що нямаше да бъдат необходими, ако
грехът не беше влязъл в този свят.
Парите са неправедно богатство, за-
щото хората ги използват най-вече за
постигане на цели, различни от прос-
лавата на Бога. Тук те са противопос-
тавени на истинското богатство.
Парите имат несигурна и временна
стойност, докато стойността на ду-
ховните реалности е непроменлива и
вечна.
16:12 В 12 cm. се прави разлика меЖ-
ду онова, което е чуЖдо, и това, кое-
то е наше собствено. Всичко, което
имаме, като пари, време, таланти -
принадлеЖи на Господа; и ние сме
длъЖни да го използваме за Него. На-
ши са наградите, които ние Жънем В
този Живот и ще поЖънем в бъдещия,
като резултат на вярната ни слуЖба
на Христос. Но ако ние не сме били
верни В това, което е Негово, как мо-
Же Той да ни даде онова, което е на-
ше?

347

Лука 16

, 16:13 Абсолк>тно невъзможно е чо-
век да Живее едновременно и за мате-
риалните облаги, и за Бога. Ако ние
сме подвластни на парите, няма да
моЖем истински да слуЖим на Госпо-
да. Натрупването на материални бо-
гатства изисква да им отдадем най-
ценните си усилия. Така ние ограбваме
Бога от това, което Му принадлеЖи
по право, и ставаме двойнствени в на-
шата вярност, тъй като подбудите
ни вече не са само чисти. Решенията
ни не са безпристрастни, защото
там, където е богатството ни, там е
и сърцето ни. В усилията си да спече-
лим богатство, ние ставаме слуЖите-
ли на мамона. Не е възмоЖно да слу-
зкиш и на Бога, и на мамона едновре-
менно. Мамонът иска от нас всичко,
което имаме и сме - Вечерите, почив-
ните ни дни и цялото време, което
трябва да отдаваме на Господа.
Ц.   Сребролк»бивите фарисеи
(16:14-18)
16:14 фарисеите са не само горди и
лицемерни, но и алчни. Те мислят, че
светостта моЖе да се заслуЖи по ня-
какъв начин и затова са си избрали ре-
лигията за професия, така както дру-
гите хора си избират някое доходно
занятие. Начинът, по който те слу-
Жат, няма за цел прославянето на Бо-
га и помагането на блиЖния, а лично-
то им обогатяване. Когато слушат
поученията на Господ Исус, Който им
казва да се откаЖат от богатствата
на този сбят и да събират богатства
на небесата, те започват да Му се
присмиват. За тях парите са нещо
много по-реално от БоЖиите обеща-
ния. Нищо не е в състояние да ги възп-
ре да не трупат богатства на земя-
та.
16:15 На външен вид фарисеите изг-
леЖдат много набоЖни и духовни и
обикновено хората ги смятат за осо-
бено праведни. Но тази измамна Външ-

ност не моЖе да скрие от Бога алч-
ността на техните сърца. Бог не мо-
Же да бъде измамен от техните прес-
трувки. Животът, който те водят и
който другите одобряват (Пс. 49:18),
е мерзост в очите на Бога. Те се мис-
лят за преуспяващи хора, защото ус-
пяват да съчетаят свещеническата
професия с финансовото благополучие,
но за Бога те са духовни прелкободей-
ци. На думи твърдят, че обичат Йехо-
ва, но на практика техният бог е ма-
монът.
16:16 Връзката меЖду 16, 17 и 18 cm.
е много трудна за разбиране. На пръв
поглед изглеЖда, че меЖду тях и пред-
хоЖдащите ги или следващите ги съ-
бития няма нищо общо, но ние смята-
ме, че тези стихове най-добре могат
да се разберат в светлината на тема-
та на 16 гл., която се занимава най-ве-
че с алчността и неверността на фа-
рисеите. Същите тези хора, които се
гордеят с педантичното съблюдаване
на изискванията на закона, сега са ра-
зобличени като алчни лицемери. Оказ-
ва се, че духът на закона е В остро
противоречие с духа на фарисеите.
„Законът и пророците бяха до Йоа-
на." Тези думи на Господ посочват
границите на диспенсацията на зако-
на, която започва с Мойсей и завършва
с Йоан Кръстител. Сега се поставя
началото на новата диспенсация. От
момента на появяването на Йоан за-
почва да се благовестява БоЖието
царство. Йоан Кръстител излиза, за
да оповести идването на законния
Цар на Израел. Той казва на хората, че
ако се покаят, Господ Исус ще царува
над тях. Резултатът от Неговите
проповеди и от това, което по-късно
Сам Господ и Неговите ученици про-
повядват, е една пламенна реакция от
страна на много хора. Думите „и все-
ки насила влиза в него" означават, че
онези, които са откликнали на посла-
нието, буквално са превзели с щур**
царството. Бирниците и грешниците

348

Лука 16

например е трябвало да прескачат ог-
раниченията, поставени от фарисеи-
те. Други е трябвало да се преборят с
л1обоВта към парите, завладяла тех-
ните сърца. Някои е трябвало да прео-
доляват различни предразсъдъци.
16:17, 18 Новата диспенсация обаче
не означава, че основните морални
принципи вече не ваЖат, защото „по-
лесно е небето и земята да преми-
нат, отколкото една точка от зако-
на да падне". Точката от закона мо-
Же да бъде малък знак от рода на чер-
тичката или запетаята.
Фарисеите смятат, че Вече са влез-
ли в БоЖието царство, но това, кое-
то Господ им казва, означава следно-
то: „Не моЖе да не зачитате големи-
те морални ценности на БоЖия закон
и едновременно с това да претендира-
те за място в Неговото царство."
Логическият въпрос към тези думи би
могъл да бъде следният: „Какви голе-
ми морални заповеди не зачитаме?"
Тогава Господ им посочва за пример
брачния закон, чиято валидност нико-
га няма да отпадне. Всеки мъЖ, който
се разведе с Лена си и се оЖени за
друга, извършва прелюбодеяние; и
всеки, който се оЖени за разведена
Жена, също извършва прелюбодеяние.
В духовен план фарисеите правят
точно това. Еврейският народ е вля-
зъл в договорни отношения с Бога.
Фарисеите обаче обръщат гръб на те-
зи договорни отношения и се впускат
6 луда гонитба на материални богатс-
тва. 18 cm. моЖе да означава също, че
фарисеите не са само духовни прелкз-
бодейци, но са извършители и на физи-
ческо прелЬбодейство.
Ч.  Богаташът и Лазар (16:19-31)
16:19-21 Господ завършва Своята бе-
седа върху настойничеството над ма-
териалните неща с една история, в
която се разказва за двама души - за
техния Живот, за тяхната смърт и за

състоянието им след нея. Искаме да
отбелеЖим, че тази история не е
притча. Казваме това, защото някои
критици са склонни да подценят сери-
озните изводи от този разказ, като
го класифицират като притча.
Още в началото трябва да поясним,
че богаташът, чието име не ни е из-
вестно, не е осъден да отиде В пъкъла
заради своето богатство. Единстве-
ното основание за спасението е вяра-
та в Господ Исус и затова хората би-
ват осъдени само заради отказа си да
повярват в Него. В случая с този бога-
таш виЖдаме, че на него му липсва ис-
тинска спасителна вяра по абсолкипно
пренебрежителното му отношение
към сиромаха, „когото туряха да ле-
Жи пред портата му". Ако той има-
ше БоЖията л!обов в сърцето си, ня-
маше да моЖе да ЖиВее толкова раз-
кошно, укшшо и безгршкно, докато не-
говият блиЖен леЖи пред външната
врата на дома му и моли за няколко
трохи хляб, но щеше насила да влезе в
БоЖието царство, като прескочи
преградата, която лк>бовта му към
парите поставяше меЖду него и царс-
твото.
Също така е вярно, че и Лазар не е
спасен заради бедността си, а защото
е уповавал на Господ за спасението на
душата си.
Обърнете сега внимание на портре-
та на богаташа, когото понякога на-
ричат Dives (латинската дума за бога-
таш): той носи само най-скъпите, спе-
циално за него ушити дрехи, и трапе-
зата му е пълна с най-изисканите яс-
тия. Живее изкл1очително само за се-
бе си, стремейки се да угоди единстве-
но на Желанията и апетитите на сво-
ето тяло. Не изпитва, никаква лк>бов
към Бога и никакъв интерес към блшк-
ния си.
Лазар представлява неговата абсо-
лкзтна противоположност. Той е един
нещастен просяк, когото Всеки ден ос-
таВят да леЖи пред къщата на бога-

349

Лука 16

таша. Тялото му е покрито със стру-
пеи и е изпосталяло от глад и отгоре
на Всичко непрекъснато го нападат
мръсни кучета, за да лшкат раните
му.
16:22 Когато сиромахът умира, ан-
гелите го занасят в Авраамовото ло-
но. Много хора се питат дали наисти-
на ангелите Взимат участие при пре-
насянето на душите на ВярВащите на
небето. Ние не намираме никакВо ос-
нование за съмнение В истинността
на тези думи. Ангелите слуЖат на
ВярВащите В този Живот и няма при-
чина да смятаме, че те не могат да
праВят това и по Време на смъртта.
„Авраамовото лоно" е символичен из-
раз за обозначаване мястото на рая.
За всеки евреин идеята за Живот заед-
но с Авраам е свързана с представата
за неизразимо блаЖенство. ЗатоВа ние
смятаме, че изразът „АвраамоВото
лоно" означава „рая". Когато богата-
шът умира, неговото тяло е погреба-
но - същото това тяло, за което той
беше полоЖил толкова много гриЖи,
докато беше Жив, и за което беше из-
харчил толкова много пари.
16:23, 24 Но това погребване не е
краят. Неговата душа или неговото
съзнателно „аз" отива в ада. Думата
„ад" има гръцки произход и се използва
вместо старозаветната дума шеол, с
която се обозначава мястото на духо-
Вете на мъртвите. В СЗ се говори, че
това е място както за душите на спа-
сените, така и за душите на неспасе-
ните. От този стих става ясно, че
това е място само за душите на нес-
пасените, тъй като се казва, че душа-
та на богаташа е била „на мъки". Ве-
роятно изказването на Господ, че то-
зи богат евреин е отишъл В ада, звучи
изненадващо 8 ушите на Неговите
ученици, тъй като според СЗ, богатс-
твата са признак за БоЖието благо-
воление и благословение. Всеки израил-
тянин, който се е подчинявал на Гос-
пода, е знаел Неговото обещание, че

ще Живее в материално благополучие.
Защо тогава този богат евреин е
отишъл в пъкъла? Господ Исус току-
що беше оповестил, че с проповядва-
нето на Йоан се въвеЖда нов ред на
нещата и че от този момент ната-
тък богатствата не са признак на
благословение. Те са изпитание на вер-
ността на човека в неговата слуЖба
като настойник. От онзи, на когото
много се дава, много и ще се изисква.
23 cm. опровергава идеята за „спя-
щите души", според която душата ня-
ма никакво съзнание за времето меЖ-
ду смъртта и възкресението. Той по-
казва, че съществуването отвъд гро-
ба е изпълнено със съзнание. Ние дори
се удивляваме на широтата на позна-
нията, които богаташът има в този
момент. Той... вшкда отдалече Авра-
ам и Лазар в неговите обятия. МоЖе
даЖе да разговаря с Авраам. Обръщай-
ки се към него с думите „Отче Авраа-
ме", той го моли за милост и иска от
него да изпрати Лазар да му донесе
капчица вода, за да разхлади езика си.
Тук моЖе да се зададе въпросът как
една безплътна душа моЖе да изпита
ЖаЖда и болка вследствие на действи-
ето на пламъци, но ние смятаме, че
Всичко това има преносно значение,
което обаче не означава, че страдани-
ето там не е истинско.
16:25 Авраам му отговаря, като се
обръща към него като към син, което
означава, че богаташът физически ос-
тава негов потомък, макар и духовно
да не е такъв. Патриархът му при-
помня времето, когато е Живял в без-
гриЖие, разкош и удоволствия, както
и бедността и страданията на Лазар.
След смъртта те са разменили роли-
те си. Неравенствата на земята сега
се подреЖдат по обратен ред.
16:26 Така ние научаваме, че избо-
рът, който правим 8 този ЖиВот, оп-
ределя нашата съдба Във Вечността и
че след смъртта съдбата ни не моЖе
да се промени. Няма никакъв начин

350

Лука 16,17

спасените да преминат там, където
са осъдените, нито пък осъдените да
отидат при спасените.
16:27-31 В смъртта богаташът из-
ВеднъЖ чубстВа нуЖда да еВангелизира
и иска някой да отиде при петте му
братя, за да ги предупреди да проме-
нят ЖиВота си, за да не дойдат и те В
тоВа място на мъки. В отговор АВра-
ам казВа, че като Всички останали еВ-
реи, братята му имат СтарозаВетни-
те Писания, които са достатъчни, за
да ги предупредят. Богаташът излиза
с ноВ доВод срещу този на АВраам,
казвайки му, че ако някой от мъртви-
те отиде при тях, те сигурно ще се
покаят. Последната дума В този спор
обаче е на АВраам, който казва, че ре-
шението на един човек да повярва или
да не поВярВа В БоЖието СлоВо е
окончателно. Ако той не поВярВа на
това, което казВа Библията, няма да
поВярВа дори и някой да Възкръсне от
мъртвите. Тази истина е доказана не-
опроверЖимо от Господ Исус Хрис-
тос. Той възкръсна от мъртвите, а
хората Все още не Вярват.
От НЗ ние научаваме, че когато
един вярващ умре, тялото му отива В
гроба, а душата му - на небето, при
Христос (2 Кор. 5:8; фил. 1:23). Кога-
то един невярващ умре, неговото тя-
ло също така отива в гроба, но душа-
та му - в ада. За него адът е място на
мъчения и угризения.
В момента на Грабването телата
на Вярващите ще бъдат Възкресени
°т гробовете и ще се съединят отно-
во с техните духове и души (1 Сол.
4:13-18). От този момент нататък
те ще Живеят заедно с Христос във
Вечността. Пред съда на Големия бял
престол (Откр. 20:12) телата, души-
те и духовете на невярващите ще бъ-
дат съединени в едно (Откр. 20:12, 13)
и те ще бъдат хвърлени В огненото
езеро, което ще бъде едно вечно нака-
зание.

И така, 16 гл. завършва с едно много
сериозно предупреЖдение към фарисеи-
те и към всички, които Желаят да Жи-
веят за пари, защото те могат да
направят това само с цената на свои-
те души. За предпочитане е да просим
хляб на земята, отколкото Вода в пъ-
къла.
IX. Човешкият Син наставлява
Своите ученици (17:1-19:27)
А.   За опасността от поддаване на
съблазни (17:1, 2)
Връзката меЖду отделните пасаЖи в
тази глава не е много ясна. Понякога
ни се струва, че Лука като че ли е съб-
рал в едно няколко независими една от
друга теми. Началните думи на Хрис-
тос върху опасността от поддаване
на съблазни обаче имат пряка връзка с
историята за богаташа от края на 16
гл. Разкошният и самодоволен Живот
на някои християни без гриЖа за други-
те моЖе да се окаЖе пълен с много
препятствия за онези, които са млади
във вярата. Всеки християнин, който
е известен на обществото като та-
къв, трябва да знае, че неговият при-
мер ще бъде следван от другите.
Представете си до какви сериозни
последствия в Живота на обещаващи
последователи на Господ Исус Хрис-
тос моЖе да доведе вашият пример,
ако ги отведе в Живот, изпълнен с ма-
териализъм и отдаден на мамона.
ПрилоЖението на този принцип,
разбира се, трябва да се разглеЖда в
един по-общ смисъл. „Малките" нап-
ример могат да се съблазнят, като се
насърчават да водят светски Живот.
Могат да имат проблеми, допускайки
грях в сексуалния си Живот. Съблазни
крие и всяко учение, което размива яс-
ните очертания на Светото Писание.
Всяко нещо, което отклонява от пъ-
тя на простата Вяра, посвещението и

351

Лука 17

cBemocmma, моЖе да се окаЖе събла-
зън.
Познавайки много добре човешката
природа и условията, които предлага
този свят, Господ Исус казва, че идва-
нето на съблазните е нещо неизбеж-
но. Но това не намалява вината на
онези, чрез които те идват. За такива
хора е по-добре им се завърЖе един
воденичен камък на врата и да се
удавят в дълбочините на морето. Яс-
но е, че Исус употребява такива силни
думи,.за да покаЖе, че наказанието на
такива хора не е единствено физичес-
ката им смърт, но и вечното им
осъЖдение.
Когато говори за съблазняване на
„един от тия малките", Господ Исус
вероятно няма предвид само децата, а
и всички Негови ученици, които са все
още млади във вярата.
Б.   За нуЖдата от опростителен дух
(17:3,4)
В Живота на християнина не същест-
вува само опасност от съблазняване
на другите. Опасно е също така да
таиш обида и да не искаш да простиш,
когато този, който те е обидил, ти се
извинява. Това е проблемът, на който
Господ Исус ни обръща внимание в те-
зи стихове. НЗ ни дава следния модел
на поведение за разрешаване на този
проблем:
1.	Ако един християнин бъде засегнат
от друг християнин, той най-нап-
ред трябва да му прости 6 сърцето
си (Еф. 4:32). Така той предпазва
душата си от лошото въздействие
на омразата и яда.
2.	След това трябва да отиде при
този, който го е засегнал, и да го
смъмри в разговор насаме (вЖ. съ-
що Мат. 18:15). Ако другият се по-
кае, трябва да му каЖе; че му е
простил. Дори и тогава, когато
другият продълЖи да съгрешава и

отново се покае, пак да му прости
(4 cm.).
3.  Ако това обяснение насаме се ока-
Же безрезултатно, тогава засегна-
тият трябва да отиде при него с
още един или двама свидетели
(Мат. 18:16) и ако другият не иска
да ги изслуша, да изнесе случая пред
църквата. Ако провинилият се от-
каЖе да зачете мнението на събра-
нието, трябва да бъде отлъчен от
него (Мат. 18:17).
Целта на тези разговори и остана-
лите дисциплинарни мерки не е да при-
нйзи или униЖи провинилия се, а да го
върне обратно към общение с Господа
и с неговите братя от църквата.
Всички разговори трябва да бъдат
продиктувани единствено от духа на
лк)бовта. Ние нямаме начин, чрез кой-
то да проверим дали покаянието на
провинилия се е истинско. Трябва да
приемем, че то е такова на основание
на неговите думи. Затова и Исус каз-
ва: „И седем пъти на ден ако ти сгре-
ши, и седем пъти се обърне към тебе
и каЖе: Покайвам се; прощавай му."
Това е начинът, по който и нашият
милостив Отец се отнася към нас.
Бе? значение колко пъти Му съгре-
шим, Той пак ни дава уверението, че
„ако изповядаме греховете си, Той е
верен и праведен да ни прости грехове-
те и да ни очисти от всяка неправда"
(1 Йоан 1:9).
В.   Относно вярата (17:5, 6)
17:5 Идеята за прощаване седем пъти
на ден сигурно се оказва много трудна,
ако ли не и невъзмоЖна за изпълнение
за апостолите. Те сигурно се чувст-
ват неспособни да покаЖат такава
милост и затова помолват Господ да
увеличи тяхната вяра.
17:6 Отговорът на Господ показва,
че тук става въпрос не толкова за ко-
личеството на вярата, колкото за
нейното качество. Освен това проб-

352

Лука 17

лемът не е да получиш поВече Вяра, а
да знаеш как да използваш Вярата, ко-
ято имаш. ОноВа, което ни праВи нес-
пособни да прощаваме на нашите бра-
тя, са нашата гордост и самолк)бие,
затова ние трябва да ги изкореним и
махнем от себе си. Щом като вяра
колкото синапово зърно моЖе да из-
корени една черница и да я посади в
морето, то същата тази Вяра моЖе
да ни даде много по-лесно да победим
непреклонността и кораВосърдечие-
то, които ни пречат да прощаваме Ви-
ната на нашия брат безброй пъти.
Г.   Относно безполезните слуги
(17:7-10)
17:7-9 Истинският слуга на Христос
няма причини да се гордее. Неговото
самолЬбие трябва да бъде унищоЖено
до корен и на негово място да дойде
едно истинско чувство на безполез-
ност. Това е поуката, която ние нау-
чаваме от разказа за безполезния слу-
га. За него се казВа, че е орал или пасял
овцете цял ден. Когато на края на де-
ня той се връща от нивата след този
теЖък труд, господарят му не го по-
канва веднага на вечеря, но първо го
накарва да си слоЖи престилката и да
му приготви да яде. Едва когато гос-
подарят свършва Вечерята, слугата
получава разрешение да се нахрани,
без да получи благодарности за цяла-
та тази работа. И това е нормално-
то полоЖение на нещата. Защото
всичко, което слугата праВи, е част
°т неговите задълЖения. В края на
краищата всеки слуга принадлеЖи на
своя господар и неговото първо задъл-
жение е да му се подчинява.
17:10 И така, учениците са слуги на
Господ Исус Христос. Те Му принадле-
жат изцяло - с дух, с душа и с тяло. В
светлината на делото на Голгота ни-
Що от онова, което ние моЖем да нап-
РаВим за Спасителя, не моЖе да ком-
пенсира тоВа, което Той е направил.

Затова, след като ученикът направи
Всичко, което е заповядано 8 НЗ, той
пак трябва да признае, че е един безпо-
лезен слуга, който е направил само
онова, което е бил длъЖен да направи.
Според Рой Хисиън петте характе-
ристики на един слуга са следните:
1.	Той Желае да му поставят непре-
къснато задачи, без да иска никак-
во възнаграждение за тоВа.
2.	Правейки Всичко това, той не
очакВа благодарности.
3.	След като сВърши Всичко, не обви-
нява господаря си 6 егоизъм.
4.	Признава, че е само един безполе-
зен слуга.
5.	Признава, че когато е правил Всич-
ко тоВа В смирение и покорство, не
е изВършил нищо поВече, отколко-
то е бил длъЖен да извърши.50
Д.   Изцелението на десетте
прокаЖени (17:11-19)
17:11 Грехът на неблагодарността
представлява още една опасност В Жи-
вота на ученика. Това моЖе да се види
В разказа за десетте прокаЖени. В 11
cm. четем, че Господ Исус тръгва за
Ерусалим, минавайки по границата
меЖду Самария и Галилея.
17:12-14 Когато влиза в някакво се-
ло,... Го виЖдат десет мъЖе, болни
от проказа. Заради болестта те не
идват близо до Него, а започват да Ви-
кат отдалеч и да Му се молят да ги
изцели. Исус ВъзнаграЖдава тяхната
Вяра, като им казва да отидат и да се
покаЖат на свещениците. Това озна-
чава, че преди да стигнат при свеще-
ниците, мъЖ;ете ще бъдат изцелени
от проказата, тъй като свещениците
нямат власт да изцеляВат, а само да
ги признават за изцелени. Послушни на
думите на Господа, прокаЖените
тръгват към мястото, където са све-
щениците, и докато вървят, болест-
та като по чудо изчезва от телата
им.

353

Лука 17

17:15-18 Всичките десет прокажени
са имали Вяра, за да бъдат изцелени,
но само един от тях се Връща обрат-
но, за да благодари на Господ. Инте-
ресно защо този чоВек е самарянин
- един от ония най-презрени хора, с ко-
ито logeume не искат да имат никакво
Вземане-даване. Той пада на лицето си
(най-искрената поза за поклонение)
„при нозете на Исус" (най-правилното
място за поклонение). Исус го пита:
„Нали се очистиха и десетте? Защо
само един, и то „чуЖденец" се Върна
да Ми благодари? Къде са останалите
дебет?" Нито един от тях не се е
върнал, за да въздаде слава на Бога.
17:19 И като се обръща към самаря-
нина, Господ Исус казва: „Стани и си
иди; твоята Вяра те изцели." Следо-
вателно само благодарната една десе-
та част от хората наследяват истин-
ските богатства на Христос. Исус
посреща върналия се обратно (15 cm.)
и благодарящ Му човек (16 cm.) c нова
благословия. Думите „твоята вяра
те изцели" означават, че ако деветте
прокажени са били изчистени само от
болестта си, десетият е бил изчистен
и от греха!
Е.   За идването на царството
(17:20-37)
17:20, 21 Трудно е да се каже дали фа-
рисеите задават този Въпрос за царс-
твото с искрени чувства, или подигра-
вателно, но знаем, че като logeu me
хранят големи надежди за едно царст-
во, което ще дойде с голяма слава и
сила, и очакват, че то ще бъде пред-
хождано от някакви вънуини признаци
и големи политически сътресения.
Спасителят обаче им казва, че „БоЯш-
ето царство не иде така, щото да се
забелязва", което ще рече, че поне В
настоящата му форма Божието царс-
тво не идва като някакво ясно забеле-
жимо явление, някакво Видимо, земно,
временно царство, за което може да

се каже, че се намира тук или там. Но
може да се каже, твърди Спасителят,
че БоЖието царство е сред тях. Явно
думите на Господ Исус означават, че
царството не се намира В сърцата на
фарисеите, защото сърцата на тези
закоравели религиозни лицемери не са
позволявали да има в тях място за
Христос - Царя на царството. Той
казва, че Богкието царство е сред
тях, защото законният Цар на Израел
е сред тях. Той е извършил много чуде-
са и е представил акредитивите си
пред Всички, за да ги видят. Но фари-
сеите не са пожелали да Го приемат.
Божието царство се е представило и
на тях, но те изобщо не са го забеляза-
ли.
17:22 Когато говори на фарисеите,
Господ описва царството като нещо,
което вече е дошло. Когато се обръща
към учениците Си обаче, Той говори
за царството като за бъдещо съби-
тие, което ще се случи след Неговото
Второ пришествие. Но преди това
Той се спира на Времето между Него-
вото Първо и Второ пришествие. Ще
дойдат дни, когато учениците Му ще
искат да видят един от дните на
Човешкия Син, но няма да го видят.
С други думи, те ще копнеят за един
от дните, когато Господ е бил заедно
с тях на земята и когато са се нас-
лаждаВали на щастието да бъдат В
Неговото общество, но няма да го
имат. В известен смисъл тези дни са
били предВкусване на времето, когато
Той ще се върне в сила и голяма слава.
17:23, 24 Ще се появят много лъжех-
ристи и слухове за идването на Месия-
та, но Неговите последователи не би-
ва да се мамят по такива лъжливи съ-
общения. Второто пришествие на
Христос ще се Види от Всички и никой
няма да го сбърка, както не може да
сбърка светкавицата, която блясва
от единия край на хоризонта до дрУ"
гия.

354

Лука 17

17:25 И отново Господ Исус казва на
учениците Си, че преди да станат
Всичките тези неща, Той Самият ще
пострада много и ще бъде отхвърлен
от това поколение.
17:26, 27 След като се връща обрат-
но на темата за Своето Второ идва-
не, когато ще дойде, за да властва,
Господ подчертава, че дните, които
непосредствено предхоЖдат това
славно събитие, ще бъдат като дните
на Ноевото време. Тогава хората са
яли, пили, Женели са се и са се омъЖ-
вали и тези неща не са били грешни -
това са нормални, напълно допустими
човешки дейности. Злото в тях е то-
ва, че хората са Живеели единствено
заради тези неща и нито са мислели,
нито пък са отделяли време за Бога. И
така, след като Ной и неговото се-
мейство са влезли в ковчега, е дошъл
потопът, който е унищоЖил всички
останали хора. Следователно Второ-
то пришествие на Христос ще донесе
осъЖдение за всички, които отхвър-
лят Неговото милостиво предлоЖе-
ние.
17:28-30 И отново Господ казва, че
дните преди Неговото Второ пришес-
твие ще приличат на времето, когато
е Живял Лот. Цивилизацията по онова
Време вече е била отбелязала известен
напредък: хората вече не са само яли и
пили, но са и купували, продавали, са-
дели и строели. Тук отново виЖдаме
Усилията на човека, който пак се
опитва да постигне златния век на
wupa и благоденствието без БоЖието
Участие. Но в същия ден, в който
Лот, Жена му и дъщерите му са излез-
ли от Содом, върху него се е изсипал
дъзкд от огън и сяра от небето, кой-
то е унищоЖил порочния град. Така
»Ще бъде и в деня, когато Човешкият
Син се яви". Всички, които Живеят
е9инствено за наслада, лично удоволс-
твие и материални придобивки, ще бъ-
9ат погубени.

17:31 Това ще бъде такова време, в
което привързаността към земните
неща ще излоЖи на опасност Живота
на човека. Ако някой се намира на пок-
рива, да не слиза да спасява имущест-
вото си в къщата. Ако е вън на поле-
то, да не се връща обратно вкъщи; да
бяга от всички ония места, където ще
падне наказанието.
17:32 И въпреки че Жената на Лот е
била почти насила изведена от Содом,
сърцето й е останало вътре в града.
Това личи от факта, че тя се е обър-
нала назад. Тя е била изведена от Со-
дом, но Содом не е бил изведен от нея.
В резултат на това Бог я е унищоЖил,
като я е превърнал 8 солен стълб.
17:33 Всеки, който иска да спаси
Живота си, като се гриЖи само за фи-
зическата си безопасност и не мисли
за душата си, ще го загуби. От друга
страна, всеки, който изгуби Живота
си по времето на тази скръб заради
верността си към Господа, ще го за-
пази за вечността.
17:34-3651 Времето на Второто при-
шествие на Господ ще бъде разделно
време. Двама души ще спят на едно
легло. Единият ще бъде взет, за да
бъде наказан; другият, вярващият, ще
бъде пощаден, за да влезе в Христово-
то царство. Две Жени ще мелят заед-
но: едната, невярващата, ще бъде от-
несена от бурята на БоЖия гняв; дру-
гата, която е БоЖие дете, ще бъде
пощадена, за да се радва на благослове-
нията на хилядолетното царство зае-
дно с Христос.
МеЖду другото, 34 и 35 cm. no един
много интересен начин подкрепят
факта, че земята е кръгла. Съобщени-
ето, че в едната страна на земята ще
бъде нощ, а в другата - ден, което се
подразбира от дейностите, които ще
извършват хората, говорят за един
природен факт, който бе открит от
хората векове по-късно.
17:37 Учениците много добре разби-
рат, че думите на Спасителя за Него-

355

Лука 17,18

Bomo Второ пришествие говорят за
един катастрофален съд над Веролом-
ната земя, който ще дойде от небето.
Затова те питат Господ къде ще пад-
не това наказание. Неговият отговор
гласи, че там, където е трупът, там
ще се съберат и орлите. Орлите, си-
реч лешоядите, символизират неиз-
бежните наказания. Думите на Спаси-
теля означават, че наказанията ще
паднат върху всяка форма на неверие и
бунт срещу Бога, без значение къде се
намират те.
В 17 гл. Господ Исус предупреждава
Своите ученици за нещастията и го-
ненията, които ги очакват. Времето
преди Неговото Второ пришествие
ще се характеризира с големи изпита-
ния за тях. И за да ги подготви по-
добре за това време, Спасителят им
дава още наставления върху молитва-
та. В следващите стихове става въп-
рос за молитвите на една Вдовица,
един фарисей, един бирник и един про-
сяк.
Ж. Притчата за упоритата вдовица
(18:1-8)
18:1 Притчата за молещата се вдови-
ца ни учи, че хората не трябва да
престават да се молят и да губят
надеЖда. В по-широк смисъл това ва-
Жи за всички хора и за всички видоВе
молитви, но в един по-тесен смисъл,
определен от значението на конкрет-
ния текст, това се отнася най-вече до
молитвата, с която ние молим Бога
да ни освободи от изпитанията, в кои-
то се намираме. Ние не трябва да гу-
бим надеЖда в молитвите си по Време
на този дълъг и уморителен период
меЖду Първото и Второто пришест-
вие на Христос.
18:2, 3 Притчата започва с описание
на един несправедлив съдия, който по
принцип не изпитвал никакъв страх
от Бога, нито пък зачитал хората. В

нея има и една вдовица, която била
подлоЖена на голям тормоз от стра-
на на неизвестен неин неприятел. Та-
зи вдовица непрекъснато ходела при
съдията и искала от него справедливо
разрешение на въпроса, което да я
отърве от този Жесток тормоз.
18:4, 5 Съдията не се трогнал от ос-
нователността на нейния иск. фак-
тът, че някой се бил отнесъл към нея
несправедливо, не могъл да го накара
да вземе мерки в нейна защита. Но
настойчивостта, с която Жената му
досаЖдала непрекъснато, била толко-
ва голяма, че го принудила най-накрая
да вземе мерки.
18:6, 7 После Господ обяснява на
Своите ученици, че ако един неспра-
ведлив съдия е решил да даде на една
бедна вдовица онова, което тя е иска-
ла от него, заради нейната настойчи-
вост, колко повече в сравнение с него
ще моЖе да се намеси на страната на
Своите избрани Бог, Който е спра-
ведлив. Понятието „избрани" тук мо-
Же би има точно определен смисъл,
който вклкзчва онзи остатък от изра-
елския народ, който ще Живее по вре-
ме на Скръбта, но моЖе и да означава
всички угнетени християни от Всички
времена. Причината, поради която
Бог не се е намесил много отдавна, е,
че Той дълго търпи заедно с хората,
защото не иска никой да погине.
18:8 Ще дойде ден обаче, когато Не-
говият Дух няма повече да се кани и да
чака хората, и тогава Той ще накаЖе
всички, които преследват Неговите
последователи. Господ Исус завършва
притчата със следния въпрос: „Обаче,
когато дойде Човешкият Син, ще на-
мерим ли вяра на земята?" Той моЖе
би има предвид онази вяра, която е
имала бедната Вдовица. Но Въпросът
моЖе да означава, че когато Господ
Исус дойде отново, Той ще намери са-
мо един малък остатък от верни на
Него хора. МеЖдувременно Всеки един
от нас би трябвало да се стреми към

356

Лука 18

makaBa Вяра, която Вика към Бога ден
и нощ.
3.   Притчата за фарисея и бирника
(18:9-14)
18:9-12 Следващата притча е насоче-
на към хора, които обичат да се пер-
чат, че са праведни и презират Всички
останали като no-низши от тях. Ко-
гато Спасителят нарича първия мъЖ
фарисей, Той не остаВя никакво мяс-
то за съмнение срещу кого точно е на-
сочен негоВият разказ. Въпреки че фа-
рисеят изрича много молитвени думи,
на практика той не гоВори на Бога, а
се хВали сам за своите морални и рели-
гиозни постшкения. Вместо да сравни
себе си с идеалния критерий на Бога и
да Види колко е грешен, той се сраВня-
Ва с останалите хора от негоВото об-
ЩестВо и се гордее, защото се смята
за по-добър от тях. Честото поВто-
рение на местоимението „аз" ни по-
казВа истинското състояние на него-
Вото сърце, което е изпълнено с Висо-
комерие и самодоВолстВо.
18:13 В сраВнение с него бирникът
представлява неговата пълна проти-
ВополоЖност. Заставайки пред Бога,
той разбира че е един абсолкнпно не-
достоен човек като праха, който пок-
рива земята. Той дори не смее да пов-
дигне очите си към небето, а само се
бие по гърдите и проси милост от Бо-
га: „БоЖе, бъди милостив към мене
(В буквален смисъл) грешника!" Той не
мисли за себе си като за един от мно-
гото грешни хора, а като за грешника,
който не заслузкаВа да получи нищо от
Бога.
18:14 Господ Исус обяснява на Свои-
те слуЖители, че точно този- дух на
смирение и покаяние е това, което Бог
иска от нас. Противно на човешките
очаквания онзи, който слиза в дома си
оправдан, не е фарисеят, а бирникът.
Бог възвишава смирените и смирява
°нези, които се възвишават сами.

И.  Исус и малките деца (18:15-17)
Това събитие идва, за да подсили сми-
съла на току-що казаното, а именно,
че за да влезе някой в БоЖието царст-
во, трябва да има смирението на едно
малко дете. Около Господ Исус започ-
ват да се събират майки, които во-
дят децата си, за да получат Негово-
то благословение. Учениците Му из-
питват досада заради това, че безпо-
коят Спасителя, но Исус ги смъмря и
извиква... децата при Себе Си, като
казва, че „на такива е БоЖието царс-
тво". Този стих ни дава отговор на
въпроса: „Какво става с малките деца,
когато умрат?" Отговорът е, че те
отиват на небето. Господ съвсем ясно
казва, „на такива е БоЖието царст-
во".
Децата могат да бъдат спасени в
много ранна възраст. Тази възраст е
различна при различните деца, но ние
трябва да знаем, че всяко дете, което
Желае да отиде при Исус, трябва да
моЖе да направи това без значение на
възрастта и вярата му трябва да се
насърчава.
Не е необходимо да се чака децата
да стават възрастни, за да бъдат спа-
сени, но възрастните наистина имат
нуЖда от простата вяра и смирение-
то на малкото дете, за да могат да
влязат в БоЖието царство.
Й.  Богатият млад началник
(18:18-30)
18:18, 19 Този пасаЖ ни показва случая
с един с мъЖ, който не иска да приеме
БоЖието царство като малко дете.
Един ден при Господ Исус идва няка-
къв началник, който се обръща към
Него с думите „благи Учителк)" и Го
пита какво да направи, за да наследи
вечен Живот. Спасителят най-напред
го пита защо се обръща към Него с ду-
мите „благи УчителЬ" и му напомня,
че единствено Бог е благ. Господ не

357

Лука 18

отрича, че е Бог, а само се onumBa ga
подскаже на началника, че трябВа да
признае този факт. Щом е „благ", Той
също е Бог, тъй като единствено Бог
е по същество „благ" (или добър).
18:20 След това Исус отговаря на
Въпроса: „Какво да сторя, за да насле-
дя Вечен живот?" Ние знаем, че Вечни-
ят живот не може да се наследи, нито
да се спечели с добри дела. Вечният
живот е дар от Бога чрез Исус Хрис-
тос. Когато Господ Исус насочва Вни-
манието на началника към десетте
Божии заповеди, Той не иска да му ка-
же, че ще се спаси, като пази тези за-
поведи на закона, но използва закона,
за да успее да го убеди, че е грешен. И
така Господ Исус повтаря пет от за-
поведите, които засягат задължения-
та ни към нашите ближни, описани
ВъВ втората плоча на закона.
18:21-23 Става ясно, че законът не е
упражнил своя изобличаващ ефект в
живота на този човек, защото той е
достатъчно дързък, за да твърди, че е
спазвал тези заповеди от младостта
си. Тогава Исус му казва, че на него все
пак му липсва нещо - лк)бовта към
ближния. Ако младежът действител-
но спазва тези заповеди, той ще про-
даде всичките си богатства и ще ги
раздаде на бедните. Но истината е,
че той не обича ближния си както себе
си. Животът му е изпълнен с егоизъм
и В него няма място за другите. Това
става ясно от факта, че след като чу-
ва всичко това, той е силно наскър-
бен, „защото беше твърде богат".
18:24 Исус вижда това и казва, че за
ония, които имат богатства, ще бъ-
де много трудно да влязат В БоЖието
царство. Трудността идва оттам, че
не можеш да имаш богатства, без да
ги обичаш и да уповаваш на тях.
Целият този текст е изпълнен с
обезпокоителни въпроси, които зася-
гат както вярващите, така и невяр-
ващите. Можем ли ние да кажем, че
наистина обичаме нашите ближни, ако

живеем в разкош и удобства, докато
има хора, които загиват, защото не са
чули благата вест за Христос?
18:25 Исус казва, че е по-лесно ками-
ла да мине през иглени уши, отколко-
то богат да влезе в БоЖието царст-
во. Много хора са се опитвали да обяс-
нят това твърдение. Някои от тях
казват, че игленото ухо символизира
малката, Вътрешна врата на градска-,
та стена, през която камилата може
да влезе само ако се прегъне в колене-
те. Но Лука тук използва за иглено
ухо дума, от която се разбира, че ста-
ва въпрос за хирургическа игла. Така че
смисълът на думите на Господ е съв-
сем ясен. Той казва, че колкото е не-
възможно камилата да мине през иг-
лено ухо, толкова е невъзмоЖно и бо-
гаташът да влезе в БоЖието царст-
во. Не е достатъчно да се каже, че бо-
гаташът не може да стори това със
собствени усилия, защото със собст-
вени усилия не може да влезе в Божие-
то царство нито богатият, нито
бедният. Тези думи означават, че за
човека е невъзмоЖно да влезе в БоЖи-
ето царство като богаташ, защото,
докато богатството му представля-
ва за него един малък бог, то не прес-
тава да стои като пречка между него
и спасението на душата му и той не
може да стане християнин. Простите
факти сочат, че сред богатите има
много малко спасени хора и че спасени-
те сред тях е трябвало първо да се
покаят пред Бога.
18:26, 27 След като размислят върху
казаното, учениците започват да се
питат: „Тогава кой може да се спа-
си?" За тях богатствата винаги са
били признак за Божието благослове-
ние (Второз. 28:1-8). Щом като бога-
тите logeu не могат да се спасят, то-
гаВа кой може? Господ отговаря, че
това, което хората не могат да нап-
равят, може да направи Бог. С други
думи, Бог моЖе да отнеме лк>бовта
към златото от алчния, лакомия и бе-

358

Лука 18

зогледния материалист и да му даде
вместо нея истинската лкзбоб към
Господа. ТоВа е едно чудо на БоЖията
милост.
И отноВо целият този пасаЖ поВди-
га обезпокоителни Въпроси за Всяко
БоЖие дете. Слугата не е по-Високо
от Господаря си и след като Господ
Исус е напуснал СВоите небесни бо-
гатстВа, за да спаси нашите грешни
души, правилно ли е ние да бъдем бога-
ти В същия този сВят, В който Той
беше беден? Ценността на човешките
души, близостта на Второто пришес-
тВие на Христос и Взискателната му
лк>бо8 са неща, които ни карат да Вло-
Жим Всичките си материални богатс-
тВа В слуЖба на делото на Господа.
18:28-30 Когато Петър напомня на
Господа, че учениците са оставили
както къщите си, така и семейства-
та си, за да Го последват, Господ му
отговаря, че Всеки поЖертВувателен
Живот ще бъде многократно Възнаг-
раден на този свят и още по-многок-
ратно Възнаграден Във Вечността.
Последните думи на 30 cm. („a 6 иде-
Щия свят Вечен Живот") не означа-
ват, че Вечният Живот моЖе да се
заслуЖи, като човек остави всичко, а
говорят за по-големи възмоЖности за
наслаЖдение на Вечния Живот. Те ни
казват, че В идещия свят този човек
Ще има по-големи способности да се
наслаЖдава на небесните благослове-
ния и освен това ще получи по-големи
награди в небесното царство. Всичко
това говори за „пълна реализация на
Живота, който човек получава при по-
вярването - т. е. Живот в пълнота".
К.  Исус отново предсказва Своята
смърт и възкресение (18:31-34)
18:31-33 За трети път Господ взима
9ванадесетте ученици при Себе Си и
им разказва подробно за това, което
Ще Му се случи (6Ж. 9:22, 44). Той пред-
сказва Своите мъки, които ще дой-

дат, за да потвърдят писаното чрез
пророците в СЗ. С боЖествено проз-
рение Той спокойно пророкува, че „ще
бъде предаден на езичниците". „Има-
ло е голяма вероятност Исус да бъде
убит тайно или пребит с камъни 8 ня-
коя тълпа."52 Но предсказанията на
пророците казват, че Той ще бъде
предаден, поруган, оскърбен и оплкнп
и това трябва да се изпълни. Исус ще
бъде бит и после убит, но на третия
ден ще възкръсне отново.
Останалите глави разкриват драма-
та, така удивително предвидена и
предсказана от Исус:
„Ето, възлизаме в Ерусалим" (18:35-
19:45).
„Човешкият Син... ще бъде преда-
ден на езичниците" (19:47-23:1).
„Ще Му се поругаят и... ще Го ос-
кърбят" (23:1-32).
„Ще Го убият" (23:33-56).
„И на третия ден ще възкръсне"
(24:1-12).
18:34 Странно наистина, но ученици-
те не разбират „нищо от това, кое-
то се казваше". Значението на казано-
то от Исус е скрито за тях. На нас
сега ни е трудно да разберем защо те-
зи ученици са били толкова невъзприе-
мчиви, но обяснението моЖе би е след-
ното: техните умове са били до така-
ва степен заети от мисълта за един
временен освободител, който да ги
отърве от римското робство и да ус-
танови царството си незабавно, че те
са отказали да си представят какъв-
то и да било друг изход. Често пъти
ние вярваме само това, което искаме
да вярваме, и се противопоставяме на
истината, ако тя не съответства на
предварително създадените ни предс-
тави.
JI.   Изцелението на слепия просяк
(18:35-43)
18:35-37 Господ Исус вече е напуснал
Перея, след като пресича река Йордан.

359

Лука 18,19

Лука казВа, че следващото събитие се
случва, „когато Той се приблшкабаше
към Ерихон". Докато Матей и Марко
казВат, че тоВа става, когато Исус
излиза от Ерихон (Мат.20:29, Марко
10:46). Освен тоВа Матей говори за
дВама слепи мъЖе; докато Марко и
Лука споменават само един. ВъзмоЖно
е Лука да говори за новия град Ерихон,
докато Матей и Марко да имат пред-
вид стария град Ерихон. ВъзмоЖно е
също така да е имало повече от едно
чудо с изцеляване на слепи на това
място. Каквото и да е истинското
обяснение на това събитие, ние сме
сигурни, че ако нашите познания бяха
по-големи, привидните противоречия
щяха да изчезнат.
18:38 Слепецът по някакъв начин
разбира, че Исус е Месията, защото се
обръща към Него с думите: „Сине Да-
бидов". Той иска Исус да покаЖе ми-
лост към него, като Му възвърне зре-
нието.
18:39 Независимо от опитите на ня-
кои хора да го накарат да замълчи,
просякът упорито продълЖава да би-
ка Господ Исус. Хората изобщо не се
интересуват от този просяк, но Исус
се интересува.
18:40,41 И така, Исус се спира. Дар-
би коментира този момент така:
„Исус Навиев ВеднъЖ помоли слънце-
то да спре на небето, а тук Господа-
рят на слънцето, луната и небето
спира при молбата на един сляп про-
сяк." По заповед на Исус хората до-
ВеЖдат слепия при Него. Исус го пи-
та какво иска. Без никакво колебание
или усукване слепият отговаря, че ис-
ка да прогледа. Молитвата му е много
къса, но точна и изпълнена с вяра.
18:42, 43 Тогава Исус изпълнява мол-
бата на човека и слепият незабавно
получава зрение. И не само това, но
веднага тръгва след Господа, като
слави Бога. Това събитие идва да ни
покаЖе, че трябва да се осмелим да
вярваме на Бога и за невъзмоЖното.

Голямата вяра е голяма почит за Не-
го. Както казва поетът:
При един Цар отиваш ти:
затова големи искания приготви.
Че такава мощ и сила има Той -
няма искане, което да бъде
прекалено голямо на бой.
ДЖон Нклпън
М. Повярването на Закхей (19:1-10)
ПоВярването на Закхей илкютрира ка-
заното от Лука В 18:27, че „невъзмоЖ-
ното за човеците, за Бога е възмоЖ-
но". Закхей е един богат човек, а обик-
новено за богатия не е възмоЖно да
влезе в БоЖието царство. Но Закхей
се смиряВа пред Спасителя и не позво-
лява на богатството си да стане
преграда меЖду неговата душа и Бога.
19:1-5 ТоВа се случва по време на
третото и последно пътуване на Гос-
под за Ерусалим, когато Той минава
през Ерихон. Закхей много иска да ви-
ди Исус, вероятно най-Вече от лк)бо-
питство. И макар че е началник на
бирниците, не се поколебава да избър-
ши нещо не особено прилично, за да ви-
ди Спасителя. Тъй като е нисък на
ръст и знае, че тълпата ще му попре-
чи да Го види добре, той изтичва нап-
ред и се покачва на една черница, коя-
то расте на пътя, по който ще мине
Господ. Когато наблиЖава черницата,
Исус поглеЖда нагоре и вшкда Закхей.
Тогава му казва да слезе бързо и го
уведомява, че ще отседне в неговата
къща. Това е единственият записан
случай, когато Спасителят се самопо-
канва в един дом.
19:6 Закхей прави така, както Исус
иска от него, и Го приема с радост.
Ние моЖем почти със сигурност да
каЖем, че тоВа е и мигът на неговото
повярване.
19:7 Всички критици започват да
роптаят срещу Спасителя за това, че
отива на гости у един човек, когото
всички признават за грешник. Те прос-

360

Лука 19

mo забравят факта, че идвайки в свят
като нашия, Господ посещава само
такива домове!
19:8 Спасението донася коренна про-
мяна в Живота на бирника, който каз-
ва на Спасителя, че е решил да даде
половината от имота си на бедните.
(До този момент той е крадял от
тях колкото е могъл.) Освен това
казва, че ще плати четирикратно
обезщетение на всеки, когото е огра-
бил. Решението му говори за една мно-
го по-голяма компенсация от тази, ко-
ято се изисква от закона (Изх. 22:4,
Лев. 6:5; Чие. 5:7). То показва, че Зак-
хей вече е слуга на лк)бовта, а не на ал-
чността.
Няма никакво съмнение, че Закхей
приема нещата съвсем сериозно. Уест
превеЖда 86 cm. така: „И тъй като
съм изисквал несправедливо..." В него-
вия превод няма „ако".
На някои хора текстът звучи така,
като че Закхей се хвали със своето чо-
веколЬбие и разчита на него за спасе-
нието си. Но това изобщо не е исти-
на. Онова, което той иска да каже, е,
че неговият нов живот за Христос го
е накарал да пожелае да се отплати за
миналото и че от благодарност на
Бога за своето спасение той сега иска
да използва парите си за Божия прос-
лава и за благословение на ближните
си.
8 cm. е един от най-силните стихове
В Библията, които говорят върху
обезщетението на несправедливо от-
нет имот. Спасението не освобожда-
ва човека от задължението да поправи
грешките си от миналото си. Дълго-
вете, които човек е направил, преди
9а повярва, не се унищожават чрез но-
Ворождението. Ако той е откраднал
някакви пари преди спасението, истин-
ското разбиране на Божията милост
изисква от него да възстанови тези
пари, след като стане Божие дете.
19:9 Исус съвсем ясно казва пред
всички, че спасението е дошло 6 дома

на Закхей, защото и той е Авраамов
син. Спасението идва при Закхей не за-
ради това, че се е родил евреин. Тук
наименованието „Авраамов син" озна-
чава нещо повече от кръвно родство.
То показва, че Закхей притежава съ-
щата вяра в Господа, каквато е имал
и Авраам. Освен това спасението не
идва в дома на Закхей и заради негови-
те благотворителни и възстанови-
телни дела (8 cm.). Всичко това е ре-
зултат от спасението, а не причина
за спасение.
19:10 В отговор на онези, които Го
критикуват, че е отишъл в къщата на
грешен човек, Исус казва: „Човешки-
ят Син дойде да потърси и да спаси
починалото." С други думи, повярване-
то на Закхей идва като изпълнение на
целта, заради която Христос е дошъл
на този свят.
Н.  Притчата за десетте мнаси
(19:11-27)
19:11 Докато Спасителят се прибли-
жава към Ерусалим откъм Ерихон,
много от Неговите последователи
мислят, че БоЖието царство веднага
ще се яви. С притчата за десетте
мнаси53 Исус иска да ги изведе от то-
ва заблуЖдение. Тази притча показва,
че меЖду Неговото Първо и Второ
пришествие ще има един период от
време, когато учениците Му ще рабо-
тят за Него.
19:12, 13 Притчата за благородника
има действителен исторически про-
тотип в лицето на Архелай. Той бил
избран от Ирод за негов заместник,
но народът не го приел. Тогава той
отишъл в Рим, за да получи потвърЖ-
дение за своето назначение, а като се
върнал, възнаградил слугите си и уни-
щоЖил всичките си врагове.
В притчата Господ Исус Христос се
представя за един благородник, който
отишъл на небето, за да чака време-
то, когато ще се върне и ще установи

361

Лука 19

царството Си на земята. Десетте
слуги представляват Неговите учени-
ци. На Всеки един от тях благородни-
кът дал по една мнаса и им казал да
търгуват с нея, докато дойде обрат-
но. Има неща, които не са еднакви при
различните хора, които слуЖат на
Господ: различна надареност, Възмож-
ности и талант (вЖ. притчата за та-
лантите, Мат. 25:14-30). Но има не-
ща, които са общи за Всички тях, като
например привилегиите, които имат,
за да разпространяват евангелието и
да представят Христос на света, а
така също и привилегията да се мо-
лят. Без съмнение, мнасата символи-
зира точно този вид привилегии.
19:14 Гражданите представляват
еврейския народ. Те не само са Го отх-
върлили, но след заминаването Му са
изпратили посланици със следното съ-
общение: „не щем този да царува над
нас". Посланието моЖе да се разглеЖ-
да като отношението, което наро-
дът показва към слуЖителите на
Христос, като Стефан и другите мъ-
ченици.
19:15 Тук моЖем да видим едно опи-
сание на Господ, Който ще се върне, за
да установи Своето царство. Тогава
Той ще събере слугите Си, за да види
какво са направили с парите, които
им е дал.
Вярващите от този свят ще отго-
варят пред Христовото съдилище за
работата, която са свършили. ТоВа
ще стане на небето след ГрабВането.
Онази част от еврейския народ, кои-
то ще останат верни на Христос и
ще свидетелстват за Него по време
на годините на Скръбта, ще отгова-
рят пред Него след Второто Му при-
шествие. Това е съдът, за който най-
вече става дума в този пасаЖ.
19:16 Оказва се, че с помощта на ед-
ната дадена му мнаса първият слуга е
спечелил десет мнаси. Той съзнава, че
парите не са негова собственост
(„твоята мнаса"), и показва, че ги е

използвал максимално добре в защита
на интересите на Своя господар.
19:17 Господарят му го похвалва за
това, че се е показал верен на твърде
малкото, което отново ни напомня,
че дори и тогава, когато сме полоЖи-
ли максимум усилия, пак оставаме без-
полезни слуги. Наградата му се състои
в това, че му се дава власт над десет
града. Възнаграждението за вярна
слуЖба е свързано явно по някакъв на-
чин с управлението в царството на
Христос. Степента на тази награда
ще се определя от степента на него-
вото посвещение и себеизразходване.
19:18, 19 Вторият слуга казва, че е
спечелил пет мнаси с помощта на ед-
ната мнаса и за награда получава
власт над пет града.
19:20, 21 Третият идва, без да доне-
се никаква печалба - само извинения, и
връща мнасата, която внимателно
пазел... в кърпа. Не бил спечелил нищо
с нея. И защо? Оказва се, че според не-
го виновен за това бил най-вече благо-
родникът, който бил строг човек,
който искал да получи нещо, без да го
е заработил. Но думите му сами го об-
виняват. Защото, ако е мислел благо-
родника за такъв човек, защо не е вло-
Жил мнасата в банка, за да спечели по-
не някаква лихва?
19:22 Когато цитира думите, с кои-
то слугата характеризира благородни-
ка, Исус не иска да каЖе, че ги призна-
ва за верни. Причината, за да изрече
тези думи, се крие в злото сърце на
слугата, което го кара да обвинява
господаря си вместо собствения си
мързел. Защото, ако действително е
смятал така, трябвало е да действа
по съответния начин.
19:23 23 cm. идва да покаЖе, че пред
нас има само две възмоЖности: или да
използваме всичко, което имаме, В
слуЖба на Господа; или да го дадем на
някой друг, който ще го използва вмес-
то нас.

362

Лука 19

19:24-26 Присъдата на благородника
за третия слуга гласи, че трябва да
вземат мнасата от него и да я да-
дат на онзи, който е спечелил десет
мнаси. Ако ние не използваме нашите
възмоЖности за Господ, те ще ни бъ-
дат отнети. Но ако сме верни в мал-
кото, Бог ще знае, че винаги моЖе да
разчита на нас. За някои моЖе да изг-
леЖда, че не е справедливо да се отне-
ме едната мнаса от тоя, който има
само нея, и да се даде на оня, който ве-
че има десет, но в духовния Живот
има един принцип, според който тези,
които обичат Господа и Му слуЖат с
цялото си сърце, получават все по-го-
леми възмоЖности да правят това.
НеЖеланието да използваме дадените
ВъзмоЖности води до пълната им за-
губа.
Третият слуга загубва наградата си,
но не претърпява никакво друго нака-
зание - явно той остава спасен.
19:27 ГраЖданите, които не поЖела-
Ват благородникът да им бъде цар, са
изобличени като врагове и осъдени на
смърт. Това е едно тъЖно предсказа-
ние за съдбата на онази част от изра-
елския народ, която ще отхвърли Ме-
сията.
X.  Човешкият Син 6 Ерусалим
(19:28-21:38)
А.  Триумфалното влизане (19:28-40)
19:28-34 Вече е дошла неделята преди
разпъването на Христос. Исус се на-
мира близо до източната страна на
Елеонския хълм на път към Ерусалим.
Малко преди Витфагия и Витания...
Той изпраща двама от Своите учени-
Чи до едно село, откъдето да Вземат
°сле, с което да влезе в Ерусалим.
Исус им казва съвсем точно къде да
намерят Животното и какво да ка-
Жат собствениците му. След като
Учениците обясняват на собстВеници-

те своята мисия, хората без никакво
колебание развързват ослето и им го
дават, за да го заведат на Исус. МоЖе
би преди това те са били благословени
чрез някое дело на Господ и са Му ка-
зали, че Той моЖе да се обърне към
тях по всяко време.
19:35-38 Учениците мятат дрехите
си върху ослето и правят нещо като
възглавница или седло за Господа.
Много от хората постилат дрехите
си на пътя пред Него, докато Той се
изкачва от западното подноЖие на
Елеонския хълм към Ерусалим. И то-
гава почти единодушно всички, които
следват Исус, започват да славят Бо-
га за всички велики дела, които са ви-
дели да извършва пред тях. Те Го при-
ветстват като БоЖия Цар и Го Въз-
величават като Един, Който ще доне-
се „мир на небето и слава във висини-
те". Многозначителен е и фактът, че
те казват „мир на небето", вместо
„мир на земята". Не е възмоЖно да
има мир на земята, след като Прин-
цът на мира е отхвърлен и скоро ще
бъде убит. Но В резултат на неизбеЖ-
ната смърт на Христос на кръста на
Голгота и Неговото възнесение на не-
бето след това на небето ще има
мир.
19:39, 40 фарисеите се възмущават,
че Неговите ученици Му оказват пред
всички такава голяма почит, и Му каз-
ват, че трябва да ги смъмри. Но Исус
им отговаря, че това шумно приветс-
твие е неизбеЖно. Ако учениците Му
спрат да Го хвалят, камъните ще за-
почнат! По този начин Исус смъмря
фарисеите за това, че сърцата им са
по-твърди и по-студени от мъртвите
камъни.
Б.   Плачът на Човешкия Син
за Ерусалим (19:41-44)
19:41,42 Близо до Ерусалим Исус плаче
за този град, който пропуска своята
златна възмоЖност. Ако хората Го

363

Лука 19, 20

бяха приели като Месия, щяха да имат
мир. Защото Той е източникът на
мира. Но Вече е тВърде късно. Те са
Взели решение как да постъпят с Бо-
жия Син. ЗатоВа очите им не Виждат.
Поради тоВа, че не искат да Го Видят,
те Вече и не могат да Го Видят.
Да спрем за малко тук и да помис-
лим Върху чудото със сълзите на Спа-
сителя. Грифит-Томас казва така:
„Нека поседим при краката на Хрис-
тос и нека научим тайната на Негови-
те сълзи, за да можем, като Видим
греховете и мъките на градовете и се-
лата, да заплачем и ние за тях."54
19:43, 44 Тук Исус ни даВа едно тъж-
но предсказание за обсадата на Еруса-
лим от Turn - как този римски генерал
ще обгради града и ще хВане жители-
те му като В капан; как ще избие и
млади, и стари; как ще разруши стени-
те и къщите му, като ги сравни със
земята; как камък Върху камък няма
да остане. И Всичко тоВа ще се случи
заради това, че Ерусалим „не позна
времето, когато беше посетен". Гос-
под посети града с предложение за
спасение, но хората не Го пожелаха. В
техните планове за живота нямаше
никакво място за Него.

Веди с цел финансово обезпечаване - и
Всичко това в името на Христос.
За да обоснове защо прави всичко
това, Христос цитира Светото Пи-
сание (Ис. 56:7 u Ер. 7:11). Всяка ноВа
реформа В църквата трябВа да се
обосновава с Божието Слово.
Г.   Всекидневните поучения в храма
(19:47, 48)
Всеки ден Исус поучава в храма - не
вътре в самата сграда, а в двора на
храма, където е разрешено влизането
на хората. Религиозните Водачи тър-
сят някаква причина, за която да се
хванат и да Го унищоЖат, но обикно-
вените хора все още са запленени от
Назарянина, Който прави такива чу-
деса. Времето Му още не е дошло. Но
часът наближава и часовникът скоро
ще удари мига, когато главните све-
щеници, книЖниците и фарисеите
ще се съберат, за да се нахвърлят ка-
то глутница вълци върху плячката.
Вече е понеделник. Следващият ден,
Вторник, който е и последният ден от
общественото служение на Исус, е
описан от 20:1 до 22:6.

В.   Второто изчистване на храма
(19:45, 46)
Исус беше изчистил Веднъж храма В
началото на Своето обществено слу-
жение (Йоан 2:14-17). Сега, когато
краят на Неговото служение бързо
приближава, Той Влиза В сВетите пре-
дели и изхвърля оттам Всички ония,
които превръщат този молитвен
дом в разбойнически вертеп. Опас-
ността от ВъВеждане на търгоВски
елемент в Божиите дела Винаги съ-
ществува. Християнството в наши
дни е заквасено и с този грях: органи-
зират се всякакви християнски базари
и социални мероприятия, кампании за
събиране на парични средства, пропо-

Д.   Властта на Човешкия Син
е поставена под съмнение (20:1-8)
20:1, 2 Представете си каква картина
е това: Главният Учител неуморно
проповядва благовестието в сянката
на храма, докато израелските водачи
безочливо оспорват правото Му да
поучава. За тях Исус е само един груб
дърводелец от Назарет. Той има мно-
го малко официално образование, няма
никакви академични титли и никакви
официални пълномощия от църковни
институции. Те искат да знаят какви
пълномощия може да им представи
Той и кой Му е дал тази власт да поу-
чава и проповядва и да чисти храма.
Те искат да знаят!

364

Лука 20

20:3-8 Исус им отговаря, като им
задава един Въпрос. Ако Водачите бяха
отговорили праВилно на този Въпрос,
щяха да получат отговор и на сВоя
Въпрос. ЙоаноВото кръщение от Бога
ли е дадено или от човеците? Въпро-
сът заВарба фарисеите неподготвени.
Ако признаят, че Йоан проповядва с
БоЖието помазание, то тогава тряб-
ва да отговорят защо не са се подчи-
нили на неговото послание, като се
покаят и приемат Месията, Когото
той възвестява? Но ако каЖат, че
Йоан е само един професионален про-
поведник, това ще предизвика гнева на
масите, които Все още признават Йо-
ан за БоЖий пророк. Затова водачите
отговарят, че не знаят откъде Йоан
е получил своята власт. Тогава Исус
им казва: „В такъв случай и Аз няма да
Ви каЖа с каква власт поучавам." Щом
не знаят, откъде Йоан има Власт, за-
що тогава оспорват властта на Онзи,
Чиято Власт е по-голяма и от тази на
Йоан? Тези стихове ни показват, че
най-ВаЖното нещо при проповядване-
то на БоЖието Слово е изпълването
със Светия Дух. Онзи чоВек, който
има този дар да проповядва, моЖе да
побеЖдава всички, чиято власт е обле-
чена с научни степени, човешки титли
или други почести.
„Ти къде си получил тази диплома?
Кой ти даде този духовен сан?" Тези
стари Въпроси, често продиктувани
най-вече от завист, продълЖават да
се задават и днес. ПродълЖават да се
съмняват в годността и валидността
на „духовния сан" на Всеки добър про-
поведник, чиито теологични познания
не са дошли от залите на някое извес-
тно учебно заведение.
Е.   Притчата за злите лозари
(20:9-18)
20:9-12 Настоятелният копнеЖ на Бо-
Жието сърце по съдбата на израелския
народ се виЖда за сетен път в тази

притча за лозето. Бог е представен
като чоВек, който дал лозето си (Из-
раел) под наем на лозари (Водачите на
нацията - ВЖ. Ис. 5:1-7). По-късно то-
зи човек изпратил при лозарите свои
слуги, които да вземат част от пло-
довете за Него. Тези слуги са БоЖии-
те пророци като Исая u Йоан Кръс-
тител, които са се опитвали да при-
зоват Израел към покаяние и вяра, но
са били винаги преследвани от управ-
ниците на Израел.
20:13 Най-накрая Бог изпратил СВоя
Възлк>бен син, надявайки се, че „моЖе
него да почетат" (макар Бог да е зна-
ел, разбира се, че Христос ще бъде от-
хвърлен). ЗабелеЖете, че Христос раз-
граничава Себе Си от всички остана-
ли: те са слуги, а Той - Синът.
20:14 Верни на своето минало, лоза-
рите решили да се отърват от нас-
ледника, за да запазят изключително-
то право над водачеството и поучени-
ето на народа („за да стане наследст-
вото наше"), и не поЖелали по ника-
къв начин да отстъпят религиозните
си позиции на Исус. Те си помислили,
че ако Го убият, никой В Израел няма
да моЖе да оспорва тяхната Власт.
20:15-17 Затова лозарите изхвърли-
ли сина вън от лозето и го убили. На
тоВа място Исус пита Своите ев-
рейски слушатели какво ще стори соб-
ственикът на лозето на тези зли ло-
зари. В Евангелието от Матей че-
тем, че главните свещеници и старей-
шините сами се осъЖдат с отговора,
като казват, че стопанинът ще убие
лозарите (Мат. 21:41). Тук Господ
Исус отговаря Сам и казва: „Ще дойде
и ще погуби тия земеделци и ще даде
лозето на други." Тези думи означа-
ват, че евреите, които отхвърлят
Христос, ще бъдат унищоЖени, и че
Бог ще даде техните привилегировани
слуЖби на други. Другите могат да бъ-
дат езичниците или духовно Възроде-
ните евреи от последното време. Ка-
то чуват тези думи, евреите се уЖа-

365

Лука 20

сяВат. „Дано не бъде!" - казват те.
Господ потвърждава предсказанието
с цитат от Псалм 118:22. Еврейските
зидари отхвърлиха Христос-Камъка.
В техните планове нямаше място за
Него. Но Бог беше определил за Него
най-важното място - „Той стана гла-
ва на ъгъла" - един камък, без който
не може да се построи нито една къща
и който заема най-почетното място.
20:18 Двете пришествия на Хрис-
тос са показани по един символичен
начин в 18 cm.55 Исус от Първото Му
идване е описан като камък, върху чи-
ято скромност и смирение всеки, кой-
то стъпи и Го презре, ще бъде смазан
на парчета, защото Го е отхвърлил.
ВъВ Втората част на стиха камъкът
е описан като падащ от небето и
пръскащ невярващите на прах.
Ж. „Отдавайте КесареВото
на Кесаря, а БоЖието на Бога"
(20:19,26)
20:19,20 Главните свещеници и кншк-
ниците съзнават, че думите, които
казва Исус, са насочени срещу тях, и
тоВа още поВече ги кара да желаят
„да турят ръце на Него". Те изпра-
щат при Него шпиони, които да Го
издебнат дали ще каже нещо, заради
което могат да Го арестуват и пре-
дадат на съд пред римския управител.
Отначало шпионите се обръщат към
Исус с думи, които Възхваляват вер-
ността Му към Бога и Неговото безс-
трашие, като се надяват, че това ще
Го накара да каже нещо против Цезар.
20:21, 22 После Му задават един
Въпрос, с който Го питат дали е пра-
вилно юдеите да плащат данъци на
Цезар. Ако Исус беше отговорил с
„не", те щяха да Го обвинят в измяна
и да Го предадат на римляните, за да
Го осъдят. Ако беше отговорил с „да",
щеше да настрои срещу Себе Си иро-
дианите (и голяма част от юдеите
също).

20:23, 24 Исус разбира същността на
замисления заговор срещу Него и иска
да Му донесат един динарий (вероят-
но Той Самият няма такъВ). фактът,
че те притежават и употребяват те-
зи монети, показва тяхната подчине-
ност на една езическа власт. „Чий об-
раз и надпис има?" - пита Исус. Те
признават, че образът и надписът
върху монетата са на Цезар.
20:25, 26 Тогава Исус ги накарва да
замълчат с тази заповед: „Отдавай-
те КесареВото на Кесаря, а БоЖието
на Бога." Те са толкова загрижени за
интересите на Кесаря, а изобщо не се
грижат за интересите на Бога. „Пари-
те принадлежат на Цезар, а вие при-
надлежите на Бога. Оставете света
да притежава своите пари, но оставе-
те и Бог да притежава Своите творе-
ния." Много е лесно да се занимаваш с
дребни неща и едновременно с тоВа да
пренебрегваш основните въпроси на
живота. Често пъти онези, които об-
ръщат Внимание на дребните неща,
пропускат да видят основното пред-
назначение на живота. За тях е толко-
ва лесно да прехвърлят своите дълго-
ве върху ближните си и едновременно
с тоВа да отнемат от Бога тоВа, кое-
то Му се полага по право.
3.   Садукеите и тяхната гатанка
за възкресението (20:27-44)
20:27 След като пропада опитът да
уловят Исус В примката на полити-
ческия въпрос, някои от садукеите
идват при Него с един теологичен ка-
ламбур. Тъй като отричат възмож-
ността за възкресение на мъртвите,
те се опитват да осмеят доктрината
за възкресението с един невероятен
пример.
20:28-33 Според закона на Мойсей
Всеки неженен мъж бил длъжен да Взе-
ме вдовицата на брат си, за да про-
дължи семейното име и да съхрани се-
мейното имущество (Второз. 25:5). В

366

Лука 20

тяхната история някаква Жена се
оЖенила така за седем братя един
след друг, а когато умрял и седмият,
тя все още нямала деца. Накрая умря-
ла и Жената. „И тъй, във възкресени-
ето на кого от тях ще бъде Ясена?" -
е въпросът, чийто отговор очакват
да чуят садукеите, мислейки се за осо-
бено умни, че са измислили такъв не-
разрешим проблем.
20:34 Исус им отговаря, че семейни-
те връзки съществуват само в този
Живот и че те не се продълЖават на
небето. Това не означава, че съпрузи-
те и съпругите няма да се познаят на
небето, а че техните взаимоотноше-
ния ще почиват на съвършено различ-
на основа.
20:35 Изразът „ония, които се удос-
тоят да достигнат онзи свят", не
означава, че има хора, които поради
личните си достойнства ще заслуЖат
небесния Живот, защото единствено-
то достойнство, което могат да
имат грешниците, е заслугата, че при-
емат Господ Исус Христос. „Удосто-
ените да достигнат онзи свят са
Всички, които осъЖдат себе си, които
защищават Христос и които призна-
ват, че цялата заслуга принадлеЖи на
Него."56 Изразът „възкресението на
мъртвите" се отнася само до възкре-
сението на Вярващите. Буквално то
означава възкресение от мъртвите
(от гръцкото „ек"). Идеята за всеоб-
що възкресение по едно и също Време,
което да вклк>чва всички умрели - как-
то спасените, така и неспасените - не
се потвърждава от Библията.
20:36 Превъзходството на небесно-
то състояние се виЖда от казаното 6
36 cm. Там няма да има смърт и в то-
Ва отношение хората ще бъдат „рав*
ни на ангелите". Също така хората
 си личат и на външен вид като Бо-
 деца. Вярващите вече са БоЖии
чада, но това не им личи на външен
Вид. На небето те ще имат и външен
Вид на БоЖии деца. фактът, че те ще

участват в първото възкресение,
потвърЖдава това. „Знаем, че когато
стане явно, ще бъдем подобни Нему,
защото ще Го Видим, както е" (1 Йо-
ан 3:2). „Когато Христос, нашият Жи-
вот, се яви, тогава и Вие ще се явите с
Него в слава" (Кол. 3:4).
20:37, 38 За да докаЖе истината за
възкресението, Исус дава пример от
Изход 3:6, където Мойсей казВа, че
Господ нарича Себе Си „Бог АВраа-
моб,... Исааков и... Яковов". Ако саду-
кеите бяха поЖелали да помислят мал-
ко, те щяха да разберат, че (1) Бог „не
е Бог на мъртвите, а на Живите"; и
че (2) Авраам, Исаак u Яков вече са
мъртви. Заклкзчението, което логич-
но следва, е, че Бог трябва да ги възк-
реси от мъртвите. Господ не казва,
„Аз бях Бог на Авраам...", а казва „Аз
съм...11 Характерът на Бога като Бог
на Живите изисква възкресението.
20:39-44 Някои от кншкниците са
принудени да признаят силата на изка-
заните аргументи. Но Исус все още не
е свършил. За сетен път Той използва
в СВоя защита БоЖието СлоВо. В
Псалм 110:1 Давид нарича Месията
сВой Господ. ЕВреите като цяло са
съгласни, че Месията ще бъде Даби-
дов Син, но как е възмоЖно Той да бъ-
де едновременно и Давидов Господ, и
ДаВидов Син? Отговорът на този
въпрос е Сам Господ Исус. Той е пото-
мък на Давид, но освен това Той е и
негоВ Създател. Кншкниците обаче са
прекалено слепи, за да Видят Всичко
това.
И.  Предупреждението срещу
кншкниците (20:45-47)
После Исус открито предупреЖдаВа
хората да се пазят от кншкниците,
които, за да имат по-набоЖен Вид, ви-
наги ходят облечени В специални дрехи
и много обичат почтителните позд-
рави по пазарите и изтъкнатите мес-
та в синагогите и на трапезите. Ед-

367

Лука 20, 21

, ноВременно с това те отнемат u пос-
ледните спестявания на беззащитни-
те вдовици, като прикриват злите си
деяния с дълги молитви. Наказанието
на цялото това лицемерие ще бъде
много голямо.
Й.  Двете лепти на вдовицата
(21:1-4)
Докато Исус наблЬдава как богатите
пускат даровете си в съкровищница-
та на храма, Той е впечатлен от раз-
ликата меЖду богатите и една бедна
вдовица: те дават само част от то-
Ва, което имат, докато тя даВа всич-
кото си имущество. Според преценка-
та на Бога тя дава повече от всички,
взети заедно, защото те дават от
изобилието си, докато тя - от своя-
та бедност. Техният дар им коства
малко или нищо; докато нейният
-	всичко, което има, за да преЖивее.
„Златото на изобилието, което дава-
ме, защото нямаме нуЖда от него,
Бог захвърля В бездънната яма; медна-
та монета, опръскана с кръВ, Бог це-
лува и издига високо в златото на веч-
ността."57
К.   Описанието на бъдещите
събития (21:5-11)
Стихове 5-33 представляват една про-
роческа беседа, която се различава от
беседата на Елеонския хълм, описана в
Матей 24 и 25, макар и в някои отно-
шения да ii прилича. Нека да си при-
помним още ВеднъЖ, че различията в
Евангелията имат дълбок смисъл.
В тази беседа ние четем как Господ
първо предсказва разрушението на
Ерусалим през 70 г. от н.е. и след това
събитията, които ще предхоЖдат Не-
говото Второ идване. Тя е илкктра-
ция на закона за двойното съотнасяне
-	Неговите предсказания скоро ще бъ-
дат изпълнени частично чрез събития-
та, свързани с обсадата на града от
368

Тит и ще бъдат изпълнени изцяло в
края на периода на Скръбните години.
Основните моменти в беседата мо-
гат да бъдат обобщени по следния на-
чин:
1.	Исус предсказва разрушението на
Ерусалим (5, 6 cm.).
2.	Учениците питат кога ще стане
това (7 cm.).
3.	Исус рисува една обща картина на
събитията, които ще предхождат
Неговото Второ идване (8-11 cm.).
4.	След това Той описва падането на
Ерусалим и годините, които ще
последват тоВа падане.
5.	Най-накрая Исус разказва какви ще
бъдат белезите, които ще пред-
шестват Второто Му пришест-
вие, и призовава Своите последова-
тели да Живеят в очакване на Не-
говото идване (25 и 26 cm.).
21:5, 6 Когато ВиЖда как някои хо-
ра се възхищават на великолепието на
ИродоВия храм, Исус ги съВетВа да не
се занимават с материални неща, кои-
то скоро ще преминат. Вече е набли-
Жило времето, когато целият този
храм ще бъде сравнен със земята.
21:7 Учениците веднага искат да
знаят кога ще се случи това и какъв
ще бъде белегът на неговото набли-
Жаване. Въпросът без съмнение се от-
нася до разрушението на Ерусалим.
21:8-11 В началото Спасителят го-
вори за края на времето, когато хра-
мът отново ще бъде разрушен преди
установяването на царството. Тога-
ва ще има лъЖемесии и лъЖливи слухо-
ве, войни и бунтове; ще има не само
национални конфликти, но и големи
природни бедствия - земетресения,
глад и епидемии, „уЖаси и големи зна-
мения от небето".
JI.   Времето преди края (21:12-19)
21:12-15 В предишния пасаЖ Исус беше
описал събитията, които ще дойдат
непосредствено преди края на този

Лука 21

сВят. 12 cm. започва с думите „а пре-
ди да стане всичко това...", което ни
даВа основание да мислим, че текс-
тът от 12-24 cm. описва периода меЖ-
ду времето на беседата и времето на
годините на Скръбта, когато учени-
ците Му ще бъдат арестувани, гоне-
ни, съдени пред религиозни и гражданс-
ки власти и затваряни. За тях всичко
това моЖе да изглеЖда особено тра-
гично, но Господ ще го използва като
свидетелство за Своята слава. Уче-
ниците Му не трябва да подготвят
предварително онова, което ще ка-
Жат в своя защита. В критичния мо-
мент Бог ще им даде такава мъд-
рост, че ще говорят неща, които из-
Цяло ще объркат техните противни-
ци.
21:16-18 Ще има предателства вът-
ре в семействата: християните ще
бъдат предавани от неспасеншпе си
близки, а някои от тях ще бъдат дори
убивани заради верността си към
Христос. На пръв поглед като че ли
има противоречие меЖду казаното в
16 cm. („и ще умъртвят някои от
бас") и това в 18 cm. („но и косъм от
главата ви няма да загине")- Смисъ-
лът на тези два стиха е, че макар и
някои да умрат като мъченици в име-
то на Христос, техният дух ще бъде
запазен изцяло. Те ще умрат, но няма
да погинат.
21:19 19 cm. ни казва, че онези, които
търпеливо издърЖат всичко заради
Христос и не Го отхвърлят, ще пока-
Жат със своята твърдост, че наисти-
на вярват в Него. Онези, които са наи-
стина спасени, ще отстояват своята
Вярност и преданост на всяка цена:
"Чрез твърдостта си ще придобиете
Живота си."
М- Съдбата на Ерусалим (21:20-24)
Тук ясно се Вшкда, че Исус пренася раз-
говора върху събитията, свързани с
разрушението на Ерусалим през 70

год. от н. е. Това нещастие ще дойде,
след като градът бъде заобиколен от
римски войски.
„Християните от ранните години на
новата ера -70 г. - са знаели, че разру-
шението на Ерусалим и събарянето на
красивия мраморен храм ще бъде пред-
хождано от специален знак: „Когато
видите Ерусалим, че е заобиколен от
войски, това да знаете, че е наблиЖило
запустяването му." Това е бил един си-
гурен знак, че Ерусалим ще бъде разру-
шен и че те трябва да бягат оттам.
Невярващите биха се усъмнили във въз-
мозкностите за бягство при тази пъл-
на обсада на града, но Базкието Слово
никога не люке. Римският генерал от-
теглил армията си за кратко време,
което дало възможност за бягство на
вярващите евреи. Те използвали тази
възмозкност и отишли на едно място,
наречено Пела, където успели да оцеле-
ят. "58
Всеки опит за повторно влизане 6
града ще бъде фатален. Градът ще бъ-
де наказан заради това, че е отхвър-
лил БоЖия Син. Бременните Жени и
кърмачките ще бъдат в особено неиз-
годно полоЖение: те ще бъдат по-въз-
препятствани да избягат от БоЖие-
то наказание върху израелската земя
и израелския народ. Ще бъдат убити
много хора, а оцелелите ще бъдат изп-
ратени като пленници в други земи.
Втората половина на 24 cm. предс-
тавлява едно забелеЖително проро-
чество за съдбата на Ерусалим, кой-
то от този момент ще падне под ези-
ческо робство до времето, когато се
изпълнят времената на езичниците.
Това не означава, че евреите няма да
могат да управляват града за кратки
периоди от време, но като цяло гра-
дът няма да престане да бъде обект
на посегателства от страна на езич-
ници, „докле се изпълнят времената
на езичниците".   .
Новият Завет прави разлика меЖду
„богатството на езичниците", „пъл-

369

Лука 21

ното число на езичниците" и „Време-
ната на езичниците".
1.	„Богатството на езичниците"
(Рим 11:12) означава привилегиро-
ваното място, което езичниците
заемат понастоящем, докато Из-
раел е пренебрегнат временно от
Бога.
2.	„Пълното число на езичниците"
(Рим 11:25) ще бъде достигнато
преди Грабването, когато езичес-
ката булка на Христос ще бъде го-
това и ще бъде грабната от земя-
та, след което Бог ще възстанови
отношенията Си с Израел.
3.	„Времената на езичниците" (Лука
21:24) са започнали всъщност с ва-
вилонското робство през 521 пр.
Хр. и ще продълЖат до момента,
когато езическите народи няма да
могат вече да упраЖняват конт-
рол върху Ерусалим.
От бремето, когато Спасителят
произнася тези думи, досега Ерусалим
винаги е бил контролиран до голяма
степен от силите на езичниците. Им-
ператор Юлиян Отстъпник (331-363
г. от н. е.) направил опит да компро-
метира християнството, като обори
пророчеството на Господ Исус. За та-
зи цел той накарал евреите да пост-
роят отново храма. Те незабавно за-
почнали да работят и дори използвали
сребърни лопати в прекалената си раз-
точителност, като изнасяли праха В
яркочервени платове. Но процесът на
работа бил прекъснат от земетресе-
ние и огнени кълба, които излизали от
земята. НалоЖило се да се откаЖат
от проекта.59
Н. Второто пришествие (21:25-28)
Тези стихове описват различни при-
родни бедствия и катаклизми на земя-
та, които ще предхоЖдат Второто
пришествие на Христос. Ще има сму-
щения, които ще засегнат слънцето,...

луната и звездите и които ще бъдат
забелязани и на земята. Небесните
тела ще бъдат изместени от техни-
те орбити. Всичко това моЖе да при-
чини изместване и на земната ос. Ог-
ромни приливни вълни ще залеят зем-
ните площи. ЧовечестВото ще бъде
обхванато от паника заради опас-
ността от сблъскване на земята с
други небесни тела. Но за вярващите
има надеЖда, защото:
„Тогава ще видят Човешкия Син
идещ в облак със сила и голяма слава.
А когато почне да става това, изпра-
вете се и подигнете главите си, за-
щото изкуплението ви наблиЖава."
О.  Смокинята и всички останали
дървета (21:29-33)
21:29-31 Друг един белег, който ще по-
казва наблиЖаването на Второто
пришествие, е напъпването на смоки-
нята и на всички останали дървета.
Смокинята е особено подходящ сим-
вол на израелския народ, който ще да-
де признаци за нов Живот през послед-
ните дни. Не моЖе да няма значение
фактът, че след толкова векове разп-
ръснато и неопределено съществуване
израелската нация беше възстановена
отново през 1948 год. и призната като
равноправен член на общността на на-
родите.
Покарването на листата на други-
те дървета моЖе да символизира нео-
бикновеното разрастване на национа-
лизма и появяването на много нови
правителства в новоразвиващите се
страни на света. Тези признаци ще оз-
начават, че времето на установяване-
то на величественото царство на
Христос вече наблиЖава.
21:32 Исус казва, че това поколение
няма да премине, докато всички тези
неща не станат. Какво има предвид
Той под „това поколение"?

370

Лука 21, 22

1.	Някои смятат, че тоВа се отнася
go поколението, което ЖиВее по
Времето на изричането на тези ду-
ми, и че Всички предсказания ще бъ-
дат изпълнени до Времето на уни-
щоЖението на Ерусалим. Но тоВа
не е възмоЖно да е така, защото
тогава Христос не се е Върнал „В
облак със сила и голяма слаба".
2.	Други ВярВат, че под „тоВа поколе-
ние" трябВа да се разбират хора-
та, които ще Живеят по Времето
преди сбъдването на тези предска-
зания, и че Всички хора, които ще
бъдат Живи да Видят началото на
тези събития, ще бъдат Живи да
видят и Връщането на Христос.
Според тях всички предсказани съ-
бития ще се случат в Живота на
едно поколение, което е напълно
възмоЖно.
3.	ВъзмоЖно е също така „това поко-
ление" да се отнася до еврейския
.  народ и тяхното ВраЖдебно отно-
шение към Христос. Господ иска да
каЖе, че еврейската нация ще оце-
лее и няма да бъде унищоЖена неза-
висимо от тоВа, че ще бъде разпи-
ляна и че нейното отношение към
Него няма да се промени през веко-
вете. Ние смятаме, че могат да
бъдат верни както второто, така
и третото обяснение.
21:33 Атмосферните условия и
звездните тела могат да се изменят
и земята също моЖе да измени сегаш-
ния си Вид, но предсказанията на Спа-
сителя няма да останат неизпълнени.
П.  Исус ни предупреждава,
че трябва да бдим и да се молим
(21:34-38)
21:34, 35 Докато стане Всичко това,
учениците на Исус трябва да се пазят
и да не се увличат в ядене, пиене и Жи-
тейски гршки, за да не би Неговото
идване да ги завари неподготвени, за-
Щото така ще бъдат заварени Всич-

ки, които мислят за земята като за
свое постоянно обиталище.
21:36 Истинските ученици на Исус
трябва постоянно да бдят и да се мо-
лят, отделяйки се по този начин от
безбоЖния свят, който е осъден да
преЖивее БоЖия гняв, и да се отъЖдес-
твят с Всички, които ще стоят пред
Човешкия Син.
21:37, 38 Всеки ден Господ поучава в
храма, а през нощта отива да спи на
Елеонския хълм - бездомен в света,
който Сам е създал. Рано на сутрин-
та всички хора бързат да дойдат при
Него, за да Го слушат.
XI. Страданията и смъртта
на Човешкия Син (22 и 23 гл.)
А.   Заговорът за убийството
на Исус (22:1,2)
22:1 Празникът на безквасните хля-
бове започва с началото на Пасхата и
продълЖава седем дни, през което вре-
ме е забранено да се яде закВасен хляб.
Пасхата се празнува на четиринайсе-
тия ден от месец нисан, първия месец
на еврейската година. Седемте дни,
от петнайсетия до двайсет и първия
ден на месеца вклкзчително са извест-
ни като празника на безквасните хля-
бове, но в 1 cm. тоВа наименование
вклЬчва целия празник. Тъй като Лука
е писал Евангелието си, за да бъде че-
тено само от logeume, той не смята
за необходимо да споменава връзката
меЖду празника на безквасните хля-
бове и Пасхата.
22:2 Главните свещеници и кншкни-
ците вече непрекъснато кроят заго-
вори, които имат за цел убийството
на Господ Исус, като едновременно с
това те ясно съзнават, че това тряб-
ва да стане без много шум, защото се
боят от хората, много от които все
още изпитват особена почит към
Исус.

371

Лука 22

Б.   Предателството на Юда (22:3-6)
22:3 Сатана влиза в Юда, по фамилия
Искариотски, един от дванадесетте
ученици. В Евангелието от Йоан 13:27
се казВа, че тоВа се случВа, след като
Исус му подава залъка хляб по Време
на пасхалната Вечеря. Ние смятаме,
че това е станало постепенно и че Лу-
ка обръща по-голямо Внимание на са-
мия факт, отколкото на събитието.
22:4-6 ВъВ Всеки случай Юда се спа-
заряВа с главните свещеници и начал-
ниците на страЖата, която охранява
храма. Той Вече е скроил един хитър
план, според който той ще предаде
Исус В техните ръце, без тоВа да при-
чини Вълнения. Планът му е приет и
те се съгласяват да му дадат пари -
тридесет сребърни монети, както на-
учаваме от други места. И така, Юда
излиза, за да обмисли подробностите
на сВоя предателски план.
В.   Подготовката на Пасхата
(22:7-13)
22:7 Във връзка със събитията, за кои-
то се говори В тези стихове, и тяхна-
та последователност съществуват
някои проблеми. Обикновено logeume
са чествали деня на безквасните хля-
бове на тринадесетия ден от месец
нисан, когато всичкият заквасен хляб
е трябвало да бъде изнесен от еврейс-
ките къщи. Но тук се казва, че това е
денят, в който трябва да се Жертва
Пасхата, което ще рече, че става
въпрос от четиринадесетия ден от
месец нисан. Леон Мориц заедно с ня-
кои други изследователи предполага,
че са съществували дВа календара Във
Връзка с Пасхата - един официален и
друг, който е бил спазен от Исус и
другите.60 Ние Вярваме, че описанието
на събитията от последния четвър-
тък започва на това място и продъл-
жава до 53 cm.
22:8-10 Господ изпраща Петър и

Йоан в Ерусалим, за да подготвят
празнуването на Пасхата. Неговите
наставления към учениците показват
съвършено познаване на нещата. След
като влизат в града, тях ще ги срещ-
не един мъЖ, който ще носи стомна с
вода. В източните страни това не е
било често срещано явление; обикнове-
но стомните с вода са били носени от
Лените. Този мъЖ е едно много подхо-
дящо изобраЖение на Светия Дух, кой-
то води търсещите души на мястото
на общение с Господа.
22:11-13 Господ не само знае предва-
рително мястото, където учениците
ще срещнат този човек, и пътя, по
който той ще мине, но и това, че един
стопанин ще поЖелае да предостави
голямата си и подредена горна стая
на Исус и Неговите ученици. Този чо-
век Вероятно е познавал Господа и е
бил посветил на Него както себе си,
така и цялото си имущество. Голяма-
та и подредена горна стая е нещо
различно от гостната стая. Условия-
та, които щедрият домакин предлага
на учениците, надминават техните
очаквания. При раЖдането на Исус въВ
Витлеем за Него нямаше място 6 гос-
тилницата (гр.: kataluma). Тук Исус за-
ръчва на учениците Си да попитат за
гостната стая (гр.: kataluma) и полу-
чава нещо далеч по-добро - голямата
и подредена горна стая.
Всичко става така, както го е пред-
рекъл Исус. И така, учениците започ-
ват да приготвят Пасхата.
Г. Последната Пасха (22:14-18)
22:14 Векове наред евреите празнуваш
празника на Пасхата, с който ознаме-
нуват славното си избавление от Еги-
пет и от смъртта чрез проливането
на кръвта на агнето без недостатък.
Вероятно Спасителят виЖда Всичко
това особено ясно, докато седи на
трапезата заедно със Своите апосто-
ли, за да чества празника за последен

372

Лука 22

път. Той е истинският Агнец, чиято
кръВ скоро ще бъде пролята за спасе-
нието на Всички, които упоВаВат на
Него.
22:15, 16 Тази Пасха означава много
за Исус и Той силно Желае да я празну-
ва, преди да пострада. За Него няма
да има друг такъв празник преди Връ-
щането Му на земята, когато ще ус-
таноВи СВоето слаВно царство. Ду-
мите „твърде много съм Желал" гово-
рят за пламенен копнеЖ. Тези откро-
Вени думи приканват Всички Вярващи
от всяко време и място да не отмина-
Ват с безразличие копнеЖа на Исус за
общение с нас на Неговата трапеза.
22:17, 18 След като взима чашата с
Вино, която е част от пасхалния ри-
туал, Исус благодари за Виното и по-
дава чашата на учениците Си, напом-
няйки им още веднъЖ, че няма да пие
от плода на лозата отново преди ус-
тановяването на хилядолетното Си
господство. С 18 cm. завършва описа-
нието на Пасхата.
Д.  Първата Господна вечеря
(22:19-23)
22:19, 20 Непосредствено след послед-
ната Пасха идва Господната Вечеря.
Господ Исус постановява този свещен
ритуал, за да могат Неговите после-
дователи да си спомнят за Него и Не-
говата смърт през Всички следВащи
Векове. Най-напред Той дава на учени-
ците Си хляб, който символизира Не-
говото тяло, което скоро ще да бъде
дадено за тях. След това Той им пода-
Ва чашата с вино, което особено крас-
норечиво символизира Неговата без-
Ценна кръв, която ще бъде пролята на
кръста на Голгота. Исус я нарича ча-
шата на „новия завет в Моята кръв,
която за вас се пролива". Това означа-
Ва, че Новият Завет, който Той
склкзчва на пърВо място с израелския
народ, е подпечатан от Неговата
к. Пълното изпълнение на Новия

Завет ще бъде постигнато по Време
на царуването на Господ Исус Хрис-
тос на земята, но ние, вярващите, за-
почваме да се ползваме от него още
сега.
Няма съмнение, че хлябът и виното
олицетворяват по особено изразите-
лен начин тялото и кръвта на Исус.
Тогава тялото Му Все още не е било
дадено, нито кръвта Му - пролята,
затова е абсурдно да се смята, че те-
зи символи са били превърнати по ня-
какъВ тайнствен начин В дейстВител-
ни неща. Юдеите са имали специална
заповед, която им е забранявала да пи-
ят кръв, което означава, че учениците
са знаели много добре, че Исус не гово-
ри за кръв В буквален смисъл, а за не-
що, което символизира кръвта.
22:21 Текстът говори съвсем ясно,
че Юда също присъства на последната
вечеря. Евангелието на Йоан обаче ни
казва също толкова ясно, че предате-
лят излиза от стаята, след като Исус
му подава залъка хляб, натопен със
сос. И тъй като това става преди
Господната Вечеря, много хора смя-
тат, че Юда не присъства в момента
на раздаването на хляба и виното.
22:22 Страданията и смъртта на
Господ Исус са били решени, но Юда
извършва предателството с пълното
съгласие на своята воля. Ето защо
Исус казва: „Горко на този човек,
чрез когото Се предава!" Въпреки че
Юда е бил един от дванадесетте уче-
ници на Исус, той не е бил истински
вярващ.
22:23 23 cm. ни разкрива част от
чувствата на изненада и недоверие,
които обхващат учениците. Те не зна-
ят кой от тях ще бъде извършите-
лят на тази подлост.
Е.   Истинското величие означава
да бъдеш слуга (22:24-30)
22:24, 25 Не моЖем да не признаем, че
човешкото сърце наистина е узкасно,

373

Лука 22

след като Веднага след приклк>чване-
то на Господната Вечеря учениците
започват да се карат помежду си за
тоВа, кой от тях е най-големият!
Господ им казВа, че В Неговата цен-
ностна система Величието е точно
обратното на това, което човек си
представя за Велико. Царете, които
владеят над езичниците, обикновено
се почитат като Велики хора и дори се
наричат „благодетели". Но това е са-
мо едно име; в дейстВителност те
представляват Жестоки тирани, кои-
то носят това добро име само за фа-
сада, без да притежават никакви вът-
решни качества, които да го подкре-
пят.
22:26 Но последователите на Спаси-
теля не трябва да бъдат такива.
Ония, които искат да бъдат велики,
трябва да станат като по-младите; а
тия, които искат да началстват над
другите - да се принизят като ония,
които слугуват. Тези револкщионни
идеи на Христос са напълно противо-
полоЖни на традиционните отноше-
ния, според които по-младите са по-
низши спрямо по-старите, а начални-
ците - по-велики от слуЖителите си
благодарение на властта, която при-
теЖават.
22:27 Според човешките норми гос-
тът, който седи на трапезата, е по-
голям от оня, който слугува на маса-
та. Но Господ Исус беше тук като он-
зи, който слугува, и затова всички, ко-
ито искат да Го следват, трябва да
приличат на Него.
22:28-30 Господ с голяма милост из-
казва похвала на учениците Си заради
това, че са устояли с Него в Негови-
те изпитания. Нали малко преди то-
ва те се бяха скарали помеЖду си и
скоро след това всички щяха да Го
изоставят и да избягат! Но въпреки
това Той знае, че дълбоко в сърцата
си те Го обичат и че търпят хули В
Неговото име. За награда Той ще им
даде да седят на престоли и да съдят

дванадесетте израелски племена, ко-
гато се върне, за да заеме трона на
Давид и да господства над земята.
Колкото е сигурно завещанието, с ко-
ето Бог-Отец дава това царство на
Христос; толкова е сигурно и обеща-
нието, което Христос дава на Своите
ученици за господство над обновения
Израел.
Ж. Исус предсказва, че Петър ще се
отрече от Него (22:31-34)
Оттук започва последната от трите
мрачни глави на историята на човеш-
ката невярност. Първата описваше
предателството на Юда; втората
описваше егоистичните амбиции на
учениците; третата описва страхли-
востта на Петър.
22:31, 32 Повторението „Симоне,
Симоне..." говори за лЬбовта и неЖ-
ността, която сърцето на Христос
изпитва към Своя непостоянен уче-
ник. Сатана е поискал да вземе всички
ученици, за да ги пресее като жито.
Исус се обръща към Петър като към
един, който представлява всичките.
Но Господ се е молил за Симон с молба
да не отслабне неговата вяра. (Думи-
те „Аз се молих за тебе" са нещо ве-
лико!) И след като Петър се Върне
отново към Него, той трябва да укре-
пи своите братя. Това връщане не се
отнася до спасението, а до възстано-
вяване на общението след отстъпле-
ние.
22:33, 34 С неподобаваща самоувере-
ност Петър заявява, че е готов да
отиде заедно с Исус и в затвора, и 6
смъртта, но в отговор получава уве-
рението, че преди да е настъпила зора-
та, той три пъти ще отрече, че е
познавал Господа!
Според Евангелието на Марко 14:30
Господ казва, че преди петелът да
пропее два пъти, Петър ще се е отре-
къл от Него три пъти. В Евангелията
на Матей 26:34, Лука 22:34 и Йоан

374

Лука 22

13:38 четем, че Господ казва, че преди
петелът да пропее (един път), Петър
ще се отрече от Него три пъти.
Трябва да признаем, че това привидно
противоречие създава известни труд-
ности при изясняването му. ВъзмоЖно
е през онази нощ да е имало повече от
едно кукуригания - едно през нощта и
едно на зазоряване. Освен това тряб-
8а да отбелеЖим, че в Евангелията са
записани най-малко шест различни от-
ричания на Петър. Той отрича да е
познавал Христос пред:
1.	Една млада Жена (Мат. 26:69, 70;
Марко 14:66-68).
2.	Друга млада Ясена (Мат. 26:71, 72).
3.	Хората, които стоят наблизо
(Мат. 26:73, 74; Марко 14:70, 71).
4.	Един мъЖ (Лука 22:58).
5.	Друг мъЖ (Лука 22:59, 60).
6.	Един от слугите на първосвещени-
ка (Йоан 18:26, 27). Последният чо-
век вероятно е различен от оста-
налите, защото казва: „Нали те
видях аз в градината с Него?" (26
cm.).
3.   Новото снаряЖение на учениците
(22:35-38)
22:35 Преди известно време Господ
изпрати Своите ученици в света без
пари, без торба и без обувки (т. е. без
т. нар. екзистенц минимум: доста-
тъчно беше да вземат само най-необ-
ходимото), като им обеща, че няма да
бъдат лишени от нищо. И те наисти-
на не бяха лишени от нищо.
22:36 Сега обаче наблиЖава време-
то, когато Господ ще ги напусне, с ко-
ето започва нов етап в тяхното слу-
Жение за Него. Оттук нататък те ще
бъдат излоЖени на бедност, глад и
различни опасности, което налага да
Вземат мерки, за да подсигурят теку-
щите си нуЖди. Сега вече те трябва
да вземат кесия и торба (с нещо за
ядене), а ако нямат Hoik, да си прода-
дат дрехата и да си купят ноЖ. Как-

во иска да каЖе Спасителят с думите:
„Купете си ноЖ"? Съвсем определено
Той не Възнамерява да ги накара да из-
ползват ноЖа като оръЖие за нападе-
ние на хора, защото това ще противо-
речи на принципите на Неговото уче-
ние, което гласи:
„Моето царство не е от този свят;
ако'беше от този свят, слуЖителите
Ми щяха да се борят ..." (Йоан 18:36).
„Всички, които се залавят за ноЖ,
от ноЖ ще загинат" (Мат. 26:52).
„Обичайте неприятелите си..."
(Мат. 5:44).
„Ако те плесне някой по дясната бу-
за, обърни му и другата" (Мат. 5:39;
вЖ. също 2 Кор. 10:4).
Какво тогава иска да каЖе Исус с
този ноЖ?
1.	Някои изследователи предполагат,
че тук Той говори за ноЖа на Духа,
който е БоЖието Слово (Еф. 6:17).
Това е едно възмоЖно обяснение, но
ако го приемем, ще трябва да прие-
мем също, че и кесията, и торба-
та, и дрехата са символи на духов-
ни неща.
2.	Уилиямс смята, че ноЖът символи-
зира защитата на реда в едно под-
редено управление, аргументирайки
се с текста в Римляни 13:4, където
ноЖът е свързан с властта на вла-
детеля.
3.	Ленг счита, че ноЖът трябва да се
разбира като средство за защита
срещу враговете сред хората, а не
като оръЖие за нападение. Но на
нас ни се струва, че думите в Ма-
тей 5:39 опровергават и тази
употреба на ноЖа като отбрани-
телно средство.
4.	Има последователи, които мис-
лят, че единственото предназначе-
ние на ноЖа тук е защитата от
диви Животни, което също е въз-
моЖно.
22:37 37 cm. обяснява защо ученици-
те трябва вече да взимат кесия с па-
ри, торба и ноЖ. До този момент Гос-

375

Лука 22

nog е бил заедно с тях и е осигурявал
Временните им нуЖди. Не след дълго
обаче Той ще се раздели с тях според
пророчеството на Исая 53:12. Проро-
чествата, които са били написани за
Него, т. е. за Неговата земна мисия,
наблшкаВат своето изпълнение и Той
ще бъде причислен към беззаконници-
те.
22:38 Учениците Въобще не успяват
да разберат думите на Господ. Те до-
насят два ноЖа, като мислят, че ще
бъдат напълно достатъчни за разре-
шението на каквито и да било пробле-
ми, които ги чакат напред. Господ
Исус завършва разговора с думите:
„Доволно е." Явно учениците смятат,
че с помощта на тези ноЖове те ще
успеят да осуетят опита на врагове-
те Му да Го убият. Това обаче е пос-
ледното, което вълнува Исус!
И. Агонията в Гетсимания (22:39-46)
22:39 Гетсиманската градина се нами-
ра на западния склон на Елеонския
хълм. Исус често ходи там, за да се
моли, и учениците Му, вклкзчително и
предателят, знаят това.
22:40 След приклкочването на Гос-
подната вечеря Исус и учениците на-
пускат горната стая и отиват в гра-
дината. След като влизат в нея, Гос-
под се обръща към учениците Си със
съвет да се молят, за да не паднат в
изкушение. МоЖе би изкушението, ко-
ето Той има най-вече предвид, е на-
тискът, който ще им бъде упраЖнен с
цел да изоставят Бога и неговия Хрис-
тос, когато враговете им ги заловят.
22:41, 42 След това Исус оставя уче-
ниците Си и влиза още по-навътре в
градината, за да се моли Сам. В мо-
литвата Си Той казва на Своя Отец
да Го отмине с тази чаша, ако Той
иска това, обаче не Неговата воля да
бъде, а волята на Отец Му. Ние раз-
бираме смисъла на тази молитва по

следния начин: „Ако има някакъв друг
начин, по който да се спасят грешни-
ците, а не чрез Моето разпъване на
кръста, открий Ми го сега." Но друг
начин няма, защото небесата оста-
ват безмълвни.
Ние не смятаме, че страданията на
Христос в градината са били част от
Неговото изкупително дело. Изкупле-
нието е било извършено по Време на
трите най-мрачни часа, в които Исус
се е мъчил на кръста. Но събитията в
Гетсиманската градина са били преду-
сещане на онова, което е щяло да пос-
ледва на Голгота. Тук самата мисъл
за контакт с нашите грехове е карала
Господ Исус да страда най-Жестоко.
22:43,44 Съвършената човечност на
Господ Исус се виЖда в агонията, коя-
то съпровоЖда тези теЖки родилни
мъки. „И яви Му се ангел от небето и
Го укрепяше." Това събитие присъст-
ва само в Евангелието от Лука,- както
и изречението, че потта Му е стана-
ла „като големи капки кръв". Този
последен факт е привлякъл особено
силно вниманието на лекаря Лука.
22;45, 46 Когато Исус отива обрат-
но при учениците Си, Той ги заварва,
че спят - не от безразличие, а от мъ-
ка и изтощение. Още веднъЖ Той нас-
тойчиво ги съветва да станат и да се
молят, защото критичният час, кога-
то те ще бъдат подлоЖени на изкуше-
нието да се отрекат от Него пред
властите, наблиЖава.
Й.  Предаването u арестуването
на Исус (22:47-53)
22:47, 48 МеЖдувременно Юда вече е
пристигнал заедно с едно голямо мно-
Жество от главни свещеници, стареи-
шини u началници от страЖата на
храма, за да арестуват Господ. Според
предварителната уговорка предате-
лят трябва да посочи кой е Исус, като
Го целуне. Cmloapm коментира този
факт със следните думи:

376

Лука 22

„ Това е едно Върховно постшкение на
уЖаса, което човешката низост не мо-
Же да надхвърли - там, в градината,
Юда предава Своя учител не с вик или
удар, или нак, а с целувка.ll61
С чуВстбо на безкрайна тъга Исус
пита: „Юдо, с целувка ли предаваш
Човешкия Син?"
22:49-51 Учениците разбират какво
ще се случи и се приготвят да защи-
тават Исус. Всъщност един от тях,
и то по-точно Петър, изваЖда но* и
отсича дясното ухо на слугата на
първосвещеника. Исус смъмря Петър
за това, че използва материални сред-
ства за водене на духовна война. Него-
вият час е дошъл и заедно с него и
предварително решените от Бога съ-
бития, които трябва да се сбъднат. С
Цялата Си милост Исус докосва ухо-
то на слугата и го изцелява.
22:52, 53 След това Исус се обръща
към еврейските водачи и офицери и ги
пита защо са излезли срещу Него като
срещу разбойник. Нали досега Той все-
ки ден е бил в храма и е поучавал - за-
що не са се опитали да Го убият тога-
6а? Исус знае отговора на този въпрос
- това е техният час и часът на
властта на тъмнината. Всичко това
се развива в четвъртък по среднощ.
ИзглеЖда, че религиозният процес,
който е организиран срещу нашия Гос-
под, се състои от три етапа. Най-нап-
ред Исус е изпратен пред Анна, след
това - пред Каяфа, и накрая - пред си-
недриона. Събитията, чието описание
започва тук и завършва в 65 cm., се
развиват в петък меЖду 1.00 ч. през
нощта и 5.00 ч. сутринта.

в средата на двора. Там го вшкда ед-
на слугиня, която казва, че той също е
един от последователите на Исус. Пе-
тър енергично отрича, че се е позна-
вал с Него.
22:58-62 Скоро след това някакъв
друг човек обвинява Петър, че е един
от тия, които са вървели заедно с
Исус от Назарет, но Петър отново
отрича, че това е така. След около
час се обаЖда още един човек, който
разпознава Петър като галилеец и съ-
що така като ученик на Господа. Пе-
тър казва, че изобщо не разбира за
какво му говорят. Този път неговият
отказ е придруЖен от кукуригането
на петел. В този черен миг Господ се
обръща и поглеЖда Петър. Петър си
спомня предсказанието, според което
преди да изпее петелът, той ще се
отрече три пъти от Господа. Този
поглед на БоЖия Син изпраща Петър
навън в нощта, където той горчиво
плаче.
JI.   Войниците се присмиват
на Човешкия Син (22:63-65)
Исус е задърЖан от военни, които са
началници на страЖата на храма в
Ерусалим. Точно тия, които са длъЖ-
ни да пазят светия БоЖий дом, започ-
ват да се присмиват и да бият самия
Бог. След като Му превързват очите,
те започват да Го удрят по лицето и
да Го карат да познае кой Го е ударил.
Подиграват Му се с още много неща,
но Исус търпеливо издърЖа всичко,
което тези нещастни грешници из-
мислят против Него.

К. Петър отрича Исус и плаче
горчиво (22:54-62)
22:54-57 Докато водят Господ в къ-
Щата на първосвещеника, Петър
върви след тях на известно разстоя-
ние. Когато влизат вътре, той сяда
меЖду хората, които се греят на огън

М. Сутрешният процес пред
синедриона (22:66-71)
22:66-69 На разсъмване (меЖду 5 и 6
часа сутринта) старейшините... от-
ве>кдат Исус пред своя съд, т. е. пред
синедриона. Членовете на синедриона
веднага Го питат дали Той е Месия-

377

Лука 22, 23

ma. Отговорът на Исус показва, че
Той смята за безсмислено да обсъЖда
този Въпрос с тях, защото те не Же-
лаят да узнаят истината. Освен тоВа
Той им казва, че Онзи, Който сега
стои унизен пред тях, един ден ще се-
ди от дясната страна на БоЖията
сила (В*. Псалм 110:1).
22:70, 71 Тогава те Го питат напра-
во да им каЖе дали Той е БоЖият Син.
Те знаят много добре какво означаВа
техният Въпрос. За тях БоЖият Син
е Този, Който е равен на Бога. Отго-
ворът на Господ Исус е следният:
„Вие право казвате, защото съм"
(6Ж. Марко 14:62). Това е всичко, от
което те имат нуЖда. Всички са чули,
че Исус се е провъзгласил за равен на
Бога, което е равнозначно на богохулс-
тво. Повече доказателства не са им
необходими. Има обаче един проблем.
Според техния закон богохулството
се наказва със смърт. Но по онова вре-
ме togeume са под римско Владичество,
което не им разрешава да издават
смъртни присъди. ЗатоВа те са длъЖ-
ни да заВедат Исус при Пилат, който
едва ли ще се заинтересува от едно ре-
лигиозно обвинение, като богохулст-
во. Така че те трябва да измислят ня-
какви политически обвинения срещу
Него.
Н.  Исус пред Пилат (23:1-7)
23:1, 2 След процеса пред синедриона
(„цялото мноЖестВо техни хора")
Исус е заведен на разпит при Пилат,
римския управител. Религиозните во-
дачи повдигат срещу Него три поли-
тически обвинения. Най-напред те Го
обвиняват, че развращава народа, си-
реч, че настройва хората срещу Рим;
след това - че забранява на logeume да
плащат данъци на Кесаря; и накрая
- че се е самообявил за Цар.
23:3-7 Когато Пилат пита Исус да-
ли Той е Юдейският Цар, Исус отго-
варя, че е Той. Пилат не приема Него-

вото твърдение като заплаха за римс-
кия император. След един разговор на-
саме с Исус (Йоан 18:33-38а) Пилат се
обръща към главните свещеници и
към тълпата, като им казва, че не на-
мира никаква вина в Него. Тълпата
започва да вика още по-настойчиВо и
обвинява Исус В подстрекателство,
като казва, че е започнал от Галилея
и е стигнал даЖе до Ерусалим. Когато
чува думата Галилея, Пилат мисли, че
е открил начин как да избяга от отго-
ворност. Галилея се намира под управ-
лението на Ирод u Пилат решава, че
моЖе да се отърве от участие в тоВа
дело, като предаде Исус на Ирод. Слу-
чило се така, че Ирод бил дошъл на по-
сещение 8 Ерусалим точно по това
време.
Ирод Антина е син на Ирод Велики,
който изби младенците Във Витлеем.
Ирод Антина пък уби Йоан Кръсти-
тел, защото Йоан осъди незаконната
му връзка с братовата му Жена. Това
е същият онзи Ирод, когото Исус на-
рече „тая лисица" в Лука 13:32.
О.  Оскърбителният разпит на Исус
от Ирод (23:8-12)
23:8 Ирод е много доволен, че ще изп-
равят Исус на разпит пред него. Той е
чул много неща за Исус и отдавна Же-
лае да види някое от Неговите чуде-
са.
23:9-11 Колкото и дълго да разпит-
ва Исус обаче, Ирод не получава ника-
къв отговор. Юдеите стават Все по-
Жестоки В своите обвинения, но Исус
нищо не им отговаря. Единственото
нещо, което моЖе да направи Ирод, е
да накара войниците си да се поругаят
с Исус и да Му се подиграят, като Го
облекат във великолепна дреха и Го
изпратят обратно при Пилат.
23:12 Преди това Ирод и Пилат са
били врагове един на друг, но сега
враЖдата им се обръща в приятелст-

378

Лука 23

Bo: me заемат една и съща страна ка-
то противници на Господ Исус и тоба
ги обединява. Теофилакт изказва свое-
то съЖаление, като казва, че „христи-
яните могат само да се засрамят от
факта, че дяволът е в състояние да
накара злите хора да пренебрегнат
ВраЖдата и да се обединят 6 името на
злото, докато християните не са в
състояние дори да поддърЖат своето
приятелство в името на доброто".
П.  Присъдата на Пилат: невинен,
но осъден (23:13-25)
23:13-17 След като не успява да вземе
справедливо решение и да освободи
Царския си затворник, Пилат отново
изпада в затруднено положение. Той
свиква набързо едно съвещание с
logeuckume Водачи, на което им обяс-
нява, че вито... Ирод, нито той са
могли да намерят някакво доказателс-
тво за измяна от страна на Исус.
„Той не е сторил нищо, което заслу-
Жаба смъртно наказание." И така,
Пилат предлага да накаЖе Исус и след
това да Го пусне. Сткгарт пише след-
ното по този въпрос:
„Този тъЖен компромис е напълно
неоправдан и нелогичен. Той показва
опита на една нещастна и уплашена до
смърт душа да изпълни дълга си спря-
мо Исус и едновременно с това да удов-
летвори тълпата. Но Пилат не успява
да направи нито едното, нито другото
и няма защо да се учудваме, че разгне-
вените свещеници отказват да прие-
мат тази присъда на каквато и да е
Цена."62
23:18-23 Главните свещеници и Вода-
чи са Вбесени. Те продълЖават да ис-
кат смъртта на Исус и освобоЖдение-
то на Варава, един известен престъп-
ник, който е хвърлен в затвора зара-
ди бунт и убийство. Пилат още вед-
нъзк се опитва да оправдае Господ, но
злобните викове на тълпата заглуша-
ват вялата му защита. Без изобщо да

чува това, което той казва, тълпата
не престава да крещи и да иска
смъртта на БоЖия Син.
23:24, 25 И макар че Пилат вече е
провъзгласил Исус за невинен, той сега
отново Го осъЖда на смърт и осво-
бождава Варава според Желанието на
тълпата.
Р.   Човешкият Син по пътя към
Голгота (23:26-32)
23:26 Часът е около девет в петък
сутринта. По пътя към мястото на
Разпятието войниците накарват един
мъЖ на име Симон от Киринея да но-
си кръста. За този човек няма много
известни неща, но има данни, които
показВат, че и дВамата му сина по-
късно стават известни християни
(Марко 15:21).
23:27-30 След Исус върви голямо
мноЖество от мъЖе и Жени, които
плачат за Него. Господ се обръща към
Жените с думите „ерусалимски дъще-
ри" и им казва да не плачат за Него, а
да плачат за себе си. Той мисли за
уЖасното разрушение на Ерусалим
през 70 год. от н. е. Страданията и
мъките на тези дни ще бъдат толко-
ва големи, че безплодните Жени, кои-
то дотогава ще бъдат презирани от
всички, ще бъдат считани като особе-
но блаЖени. Обсадата на града от
Turn ще бъде толкова уЖасна, че хора-
та ще предпочетат планините да
паднат върху тях и хълмовете да ги
покрият.
23:31 След това Господ Исус добавя
думите: „Защото, ако правят това
със суровото дърво, какво ще правят
със сухото?" Исус е суровото дърво, а
невярващият Израел - сухото. Ако
римляните могат да нанесат толкова
оскърбления и страдания на безгреш-
ния и невинен БоЖий Син, колко по-
уЖасни ще бъдат наказанията, които
ще нанесат върху виновните убийци на
възлкзбения БоЖий Син?

379

Лука 23

23:32 ОсВен Исус са осъдени на
смърт още двама души - престъпни-
ци, които ще бъдат разпънати заедно
с Него.
С.   Разпъването (23:33-38) ""
23:33 Мястото на екзекуцията се на-
рича Голгота63 (от латинската дума
за череп). ВъзмоЖно е то да е нарече-
но така заради релефа на самото мяс-
то, което да е имало формата на че-
реп, или заради тоВа, че там са се из-
пълняВали смъртни присъди (а чере-
път често се използВа като симВол на
смъртта). ЗабелеЖете колко е сдър-
Жано описанието на Разпятието В
Библията: никакви уЖасни подробнос-
ти, осВен едно-единстВено просто из-
речение: „...там разпнаха Него". И
тук още ВеднъЖ искаме да цитираме
коментара на СткУарт:
„Самият факт, че Месията трябва-
ше да умре, е невероятен сам по себе
си, но това, че Той трябваше да умре
точно по този начин, не моЖе да се
обясни с никакъв човешки разум. И все
пак всичко е станало точно така.
Всичко, до което се е докоснал Хрис-
тос, вклЬчително и кръстът, е било
преобразено и осветено с величие и кра-
сота. Но нека не забравяме от какви
уЖасни дълбочини Исус е извадил кръс-
та, за да го издигне нависоко.><64
О, научи ме какво значи
този кръст, издигнат нависоко
със Онзи страдащ МъЖ, Когото
осъдихме на кръв и смърт!
Луси А. Бенет
В оня ден на Голгота са били издиг-
нати три кръста - кръстът на Исус В
средата и по един кръст с разпънат
престъпник от двете Му страни. То-
Ва е изпълнение на пророчеството от
Исая 53:12: „И към престъпници биде
причислен."
23:34 С безкрайна лк>бов и милост
Исус извиква от кръста: „Отче, прос-
ти им, защото не знаят какво пра-

вят." Знае ли някой какъв Ниагарски
Водопад от боЖествен гняВ е предот-
вратила- тази молба! Морган пише
следните думи за лк)боВта на Спаси-
теля:
„В душата на Исус няма нито гняв,
нито скрито Желание за наказание на
хората, които Го измъчват. Има мно-
го хора, които се възхищават от Же-
лезния Ьмрук. Когато слушам тази
молитва на Исус, аз разбирам, че един-
ственото място за Железния Ьмрук е
адът.<<65
После Войниците си разделят облек-
лото Му и хвърлят Жребий за дрехата
Му, която не е шита, а изтъкана цяла-
та от горе до долу.
23:35-38 Началниците стоят пред
кръста и се подиграват на Исус, като
Го предизвикват да се спаси, ако наис-
тина е Месия - БоЖият Избраник.
Войниците също Му се надсмиват,
като Му предлагат да пие оцет и от-
правят предизвикателства към Него-
вите способности да се спаси. Най-
отгоре на кръста заковават следния
надпис:
ТОЯ Е ЮДЕЙСКИЯТ ЦАР
Нека още веднъЖ да цитираме думи-
те на Cmloapm:
„Не моЖем да пропуснем да комен-
тираме значението на факта, че над-
писът е бил написан на три езика -
гръцки, латински и Ьдейски. Това без
съмнение е било направено с цел всеки
един от тълпата да моЖе да го проче-
те, но църквата на Христос винаги е
виЖдала в него - и то съвсем правилно
- символ на вселенското господство
на нейния Господар. Защото тези три
езика са били най-широко разпростра-
нените световни езици и всеки един от
тях е обслуЖвал една преобладаваща
идея. Гръцкият е бил езикът на култу-
рата и знанието. Според надписа Ца-
рят в тази област е Исус. Латински-
ят е бил езикът на закона и управлени-
ето. Там Царят също е Исус! Юдейски-
ят е. бил езикът на изявената религия-

380

Лука 23

И там Царят е Исус! Така че дори ко-
гато Исус е висял, умирайки на кръста,
пак е било Вярно, че „на главата Му бя-
ха много корони" (Откр. 19:12). '<66
Т.   Двамата престъпници (23:39-43)
23:39-41 От текста на другите Еван-
гелия научаваме, че в началото и два-
мата престъпници ругаят Исус. Ако
Той е Христос, защо не спаси и три-
мата? Но после единият от тях по-
казва, че сърцето му се е променило, и
като се обръща към своя другар, го
смъмря за неговата безсъвестност.
Защото те наистина страдат заради
извършени престъпления и затова на-
казанието им е напълно заслуЖено, но
Този Човек на средния кръст не е сто-
рил нищо лошо.
23:42 Обръщайки се към Исус, прес-
тъпникът моли Господ67 да си спомни
за него, когато дойде отново, за да ус-
танови царството Си на земята. Те-
зи думи показват една забележителна
Вяра. Умиращият престъпник вярва,
че Исус ще възкръсне от мъртвите и
най-накрая ще царува над света.
23:43 Исус възнаграждава неговата
Вяра с обещанието, че същия този ден
те ще бъдат заедно 6 рая. Раят е съ-
Щото нещо като третото небе (2
Кор. 12:2, 4), което означава мястото,
където обитава Бог. „Днес" - каква
скорост! „С Мен" - каква компания!
»В рая" - какво щастие! Чарлз Ердман
пише следното:
„Тази история ни показва истината,
че спасението се обуславя от покаяние
и вяра. Но освен това в нея се съдър-
Жат и други вазкни послания. Тя показ-
ва, че спасението не зависи от какви-
то и да било ритуали. Този престъпник
никога не е бил кръстен, нито пък е
Участвал в Господната вечеря... Наис-
тина, той смело признава своята вяра
в присъствието на една враждебно нас-
троена тълпа, сред която отвсякъде
звучат подигравките и насмешките на

началниците и войниците, но въпреки
това той е спасен, без да е изпълнил
някакви официални ритуали. Освен то-
ва спасението не зависи от добрите де-
ла... Тази случка ясно показва, че няма
никакво „заспиване на душата". Тяло-
то моЖ.е да „заспи", но съзнанието ос-
тава да съществува и след смъртта.
Вюкдаме също така, че няма никакво
„чистилище". От Живот на грях и
срам разкаяният престъпник премина-
ва незабавно В състояние на блазкенст-
во. Освен това спасението не е всеоб-
що. Престъпниците са двама, но само
един от тях е спасен. И последното е,
че най-голямата радост след смъртта
се състои в личното общение с Хрис-
тос. Главното в обещанието, което
Исус дава на умиращия престъпник, са
думите: „ще бъдеш с Мен". Тези думи
крият тайната и за нашата благосло-
вена сигурност - че смъртта означава
„да бъда с Христа", което „би било
много по-добре.i<68
В зависимост от това, от коя
страна на кръста се намира един чо-
век, той моЖе да отиде или в рая, или
в ада. Ти от коя страна на кръста
стоиш?
У.   Трите часа тъмнина (23:44-49)
53:44 Цялата страна (или земя, гръц-
ката дума моЖе да означава и двете)
е покрита от тъмнина от шестия до
деветия час, т. е. от обед до 3 часа
следобед. Това е знак за народа на Из-
раел. Те отхвърлиха светлината и Бог
ги наказа с тъмнина.
* 23:45 Завесата на храма се раздира
на две през средата от горе до долу.
Това действие олицетворява факта,
че смъртта на Господ Исус Христос
отваря път за приблиЖаване до Бога
за всички, които идват чрез вяра (Евр.
10:20-22)
23:46, 47 През тези три часа тъмни-
на Исус понася наказанието за нашите
грехове в тялото Си на кръста. На

381

Лука 23, 24

края на тези три часа Той предава ду-
ха Си в ръцете на Бога, Своя Отец и
доброволно дава Своя Живот. Един
римски стотник е толкова изумен от
станалото, че започва да слави Бога,
като казва: „Наистина Този Човек бе
праведен!"
23:48, 49 Цялата тълпа е обхваната
от уЖасно чувство за скръб и знамена-
телност. Няколко от верните после-
дователи на Исус, включително и Ле-
ните, които са Го следвали от Гали-
лея, стоят... и наблюдават това най-
съдбоносно събитие в историята на
света.
ф. Погребването на Исус в гроба
на Йосиф (23:50-56)
23:50-54 До този момент Йосиф е та-
ен ученик на Господ Исус. Макар и
член на синедриона, той не се съглася-
ва с неговата присъда по случая с
Исус. Сега Йосиф отива открито при
Пилат и иска позволение да получи
привилегията да свали тялото на
Исус от кръста и да Му направи под-
ходящо погребение. (Това става меЖду
3:00 и 6:00 часа следобед.) Разрешение-
то е дадено и Йосиф веднага обвива
тялото в плащаница и го полага в
гроб, който е изсечен в скала и в кой-
то никой още не е погребван. Това се
случва в петък, деня на приготовлени-
ето. Когато четем, че „съботата
настъпваше", не трябва да забравяме,
че еврейската събота започва 6 петък
при залез слънце.
23:55, 56 Верните Жени... от Гали-
лея вървят след Йосиф, докато той
отнася тялото в гроба и го полага
вътре. След това те се връщат об-
ратно и приготвят треви и аромат-
ни масла, за да могат да се върнат и
да балсамират тялото на Този, Кого-
то толкова обичат. Погребвайки тя-
лото на Исус, Йосиф в известен сми-
съл погребва и самия себе си. Това не-
гово действие го отделя завинаги от

народа, който разпъва Господа на Жи-
вота и славата. Никога вече той няма
да бъде част от к>действото, но ще
Живее в морален смисъл откъснат от
него и ще свидетелства срещу него.
В събота Жените почиват, подчиня-
вайки се на заповедта за съботния
ден.
XII. Триумфалната победа на
Човешкия Син (24 гл.)
А.     Жените при празния гроб
(24:1,2)
24:1 В неделя рано сутринта Жените
отиват на гроба, като носят със себе
си ароматите, които са приготвили
за тялото на Исус. Интересно, как ис-
кат да се доберат до Неговото тяло?
Нима не знаят, че входът на гроба е
затворен с един огромен камък? От-
говорът на тези въпроси не ни е извес-
тен. Това, което ни е известно, е, че
те много обичат Господ Исус, а лк>-
бовта често забравя трудностите,
които и пречат да стигне до своя
обект.
„Тяхната лк)бов се е била събудила
рано (1 cm.) и е била богато възнагра-
дена (6 cm.). Винаги ще намерят възк-
ръсналия Господ ония, които стават
рано и Го търсят ревностно (Пр-
8:17)."
24:2-10 Когато идват, Жените на-
мират, че камъкът е отвален от
входа на гроба. Веднага, щом влизат
вътре, те виЖдат, че тялото на Гос-
под Исус го няма. Не е трудно да си
представим тяхното объркване в тоя
момент. И докато Жените все още се
опитват да си обяснят случилото се,
се появяват два ангела (8Ж. Йоан
20:12) в ослепителни дрехи, които ги
уверяват, че Исус е Жив и че е безс-
мислено да Го търсят в гроба. Той е
възкръснал, както беше обещал, дока-

382

Лука 24

mo беше още с тях В Галилея. Нали
Той им беше предсказал, че Човешки-
ят Син трябва да бъде предаден В ръ-
цете на грешни човеци и да бъде раз-
пънат и на третия ден да възкръсне
(Лука 9:22, 18:33)? Тогава me си спом-
нят Всичко. После се връщат бързо и
разказват новината на единадесет-
те ученици. Сред тези пърВи Вестите-
ли на Възкресението са Мария Магда-
лена, Йоана и Мария, майката на
Яков.
24:11, 12 Учениците изобщо не им
вярват. За тях Всичко тоВа са празни
приказки. ТоВа не моЖе да бъде! ТоВа е
чиста фантастика! Така си мислят
Всички, докато Петър сам не стаВа и
не отива на гроба, където вшкда са-
ваните да стоят слоЖени отделно.
Саваните са платна, с които се е уви-
Вало тялото. Тук не се казВа дали те
са стояли разбити или Във формата
на тялото, но едва ли ще сгрешим, ако
предполоЖим Второто. ИзглеЖда, че
Господ е оставил погребалните саВани
така, както пеперудата оставя своя-
та какавида. фактът, че погребални-
те савани са оставени, показва, че тя-
лото не е било откраднато, тъй като
крадците едВа ли биха имали Време да
разВиВат платната. Петър се Връща у
дома, като Все още се опитВа да раз-
реши проблема с мистериозното из-
чезване на тялото и да си отгоВори на
Въпроса какво значи всичко тоВа.
В.     По пътя за Емаус (24:13-35)
24:13 Единият, от двамата ученици,
които отиват към Емаус, се нарича
Клеопа, докато името на другия не ни
е известно. МоЖе би тоВа е неговата
съпруга. Едно предание разказва, че
това е самият Лука. ТоВа, което зна-
ем, е, че не е могъл да бъде нито един
°т единадесетте ученици (ВЖ. 33 cm.).
ВъВ всеки случай двамата тъЖно раз-
гоВарят за смъртта и погребението
на Господ, докато ВърВят от Еруса-

лим към Емаус - разстояние от около
седем мили.
24:14-18 И както разговарят, към
тях се приблиЖава и тръгВа заедно с
тях един непознат човек. ТоВа е Възк-
ръсналият Господ, но те не Го позна-
ват. Той ги пита за какво говорят.
Отначало те спират да вървят, а ли-
цата им изразяват цялото нещастие
и мъка, които изпитват в този мо-
мент. След тоВа Клеопа изразява из-
ненадата си от тоВа, че макар и
странник 8 Ерусалим, този човек не
знае какВо се е случило там тия дни.
24:19-24 Исус продълЖаВа да ги раз-
питва за станалото: Какво се е случи-
ло наистина? В началото те отдават
почит на Исус, а след това разказват
за процеса и разпъването Му. Разказ-
Ват Му и за пропадналите си надеЖди
и за новините, че Неговото тяло не е
вече в гроба и че Жените са видели ви-
дение от ангели, които ги уверили, че
Той е Жив.
24:25-27 Тогава Исус с лк)бов ги уко-
рява за неуспеха им да разберат, че
това е пътят на Месията, за който
говорят пророците от СЗ. Той е
трябвало първо да пострада, а след
това да Влезе В славата Си. И като
започва от Битие и минаВа през всич-
ки книги на пророците, Господ им раз-
тълкува всичко писано за Него, Меси-
ята, в Писанията. Това трябва да е
бил един чуден библейски час, на който
Всеки от нас би Желал да присъства.
Но ние имаме същия СЗ и същия Све-
ти Дух, които да ни поучават, така
че ние също моЖем да намерим в Пи-
санията всичко писано за Него.
24:28, 29 В това време учениците
наблиЖават тяхната къща и покан-
ват сВоя спътник да прекара нощта
заедно с тях. Отначало Той се дърЖи
така, като че ли иска да продълЖи пъ-
туването Си - не иска насила да влезе
В къщата. Но те го убеЖдаВат да от-
седне у тях и поканата им е богато
Възнаградена!

383

Лука 24

24:30, 31 Когато сядат да Вечерят,
Гостът заема мястото на Домакина.
„Скромната вечеря се превръща в
свято търЖество и къщата става Бо-
Жий дом. Това става навсякъде, къде-
то отиде Христос. Всички, които Го
поканят на гости, стават Негови гос-
ти. Двамата ученици Му отварят
своя дом, а Той отваря техните очи."
(Всекидневни белеЖки на Библейското
друЖество.)
Когато разчуп 8а хляба и им го по-
дава, те за пръв път Го познават. Да-
ли не вшкдат отпечатъка на пирони-
те върху Неговите ръце? Ние само
знаем, че очите им се отварят по
един чудотворен начин, за да могат да
Го познаят. Веднага след това Той из-
чезва.
24:32 Тогава двамата отново започ-
ват да си спомнят пътуването през
деня. Сега вече те не се чудят защо
сърцата им са горели в тях, докато
Той е разговарял с тях и им е тълку-
вал Писанията. Техният Учител и
Спътник е бил възкръсналият Господ
Исус Христос!
24:33 Вместо да прекарат нощта в
Емаус, те се връщат обратно в Еру-
салим, където намират единадесет-
те и някои други, събрани заедно. Тук
„единадесетте" е едно название за
обозначаване на първоначалната група
от ученици без Юда. Всъщност не
всички единадесет ученици са били
там, както научаваме от Евангелие-
то на Йоан 20:24, но думата се използ-
ва за обозначаване на апостолската
група в най-общ смисъл.
24:34 Преди учениците от Емаус да
успеят да споделят радостните си но-
вини, учениците от Ерусалим ликува-
щи съобщават, че Господ действител-
но е възкръснал и че се е явил на Си-
мон Петър.
24:35 После идва ред и на двамата
от Емаус да каЖат: „Да, и ние Го Ви-
дяхме, защото той вървя по пътя зае-

дно с нас, влезе в къщата ни и ни се
откри, когато разчупваше хляба."
В.   Исус се явява пред
единадесетте (24:36-43)
24:36-41 Тялото на Господ Исус след
възкресението е в буквален смисъл ед-
но осезаемо тяло от месо и кости
- същото тяло, което е било погреба-
но, но сега е изменено в смисъл, че Вече
не моЖе да умре. Смъртта Вече няма
власт над него. С тоВа тяло В слава
Исус моЖе да влезе в една стая при
затворени Врати (Йоан 20:19).
Точно това прави Господ и през та-
зи първа неделна нощ. Когато вдигат
очи, учениците вшкдат Господ Исус
сред себе си и Го чуват да им казва:
„Мир вам!" В началото те са обхвана-
ти от паника, защото мислят, че
ВиЖдат дух. ЕдВа след като Той им
показва белезите на Неговите мъки
върху ръцете Си и краката Си, те за-
почват да разбират. Но дори и тогава
Всичко им се струва прекалено хубаво,
за да е истина.
24:42, 43 След това, за да им покаЖе,
че Той наистина е Самият Исус, Гос-
под си взима и яде парче печена риба и
меден сок.
Г.   Исус отваря ума на учениците
(24:44-49)
24:44-47 Тези стихове представлябат
обобщение на учението на Спасителя
за времето меЖду Неговото възкресе-
ние и възнесение. Той обяснява, че Въз-
кресението Му е изпълнение на Него-
вите Собствени думи, които Той им е
казал. Нали Той им каза, че Всички
старозаВетни пророчества, които се
отнасят до Него, трябва да бъдат
изпълнени! Мойсеевият закон, Проро-
ците и Псалмите са трите главни
подразделения на СЗ. Взети заедно, те
съставляват целия СЗ. Какво е глав-
ното значение на пророчествата от

384

Лука 24

СЗ, koumo засягаш Христос? То се
състои В следното:
1.	Че Той трябваше да пострада (Пс.
22:1-21; Ис. 53:1-9).
2.	Че трябваше отново да възкръсне
от мъртвите на третия ден (Пс.
16:10; Йона 1:17; Ос 6:2).
3.	Че трябва да се проповядва покая-
ние и опрощение на греховете в
Негово име на всички народи, ка-
то се започне от Ерусалим.
Исус отваря ума им, за да разбе-
рат всички тези Писания. Всъщност
тази глава е пълна с неща, които се
отварят: отворения гроб (12 cm.), om-
Ворения дом (29 cm.), отворените очи
(31 cm.), отворените Писания (32 cm.),
отворените уста (35 cm.), отворения
ум (45 cm. ) и отвореното небе (51
cm.).
24:48, 49 Учениците са свидетели на
Възкресението и те трябва да бъдат
ония, които ще отидат като вести-
тели на великото послание. Но преди
това трябва да изчакат обещанието
на Отца, т. е. идването на Светия
Дух на Петдесетница. Тогава ще бъ-
дат облечени със сила отгоре, за да
сВидетелстват за възкръсналия Хрис-
тос. Светият Дух е бил обещан от
Отец на такива места в СЗ, като:
Исая 44:3, Езекиил 36:27, Йоил 2:28.

Д.   Възнесението на Човешкия Син
(24:50-53)
24:50, 51 Възнесението на Христос
става четиридесет дни след Негово-
то възкресение. Той забезкда ученици-
те Си при Витания, на източната
страна на Елеонския хълм, където
вдига ръцете Си и ги благославя. И
докато прави това, Той се отделя от
тях и се издига нагоре в небето.
24:52, 53 Те Му отдават поклонение
и се връщат в Ерусалим с голяма ра-
дост, където през следващите десет
дни прекарват голяма част от Време-
то си в храма, като хвалят и благос-
лавят Бога.
Евангелието от Лука започва с мо-
литва за дългоочаквания Месия, искре-
но отправена от мноЖество искрено
вярващи хора, събрани пред храма, и
завършва на същото място с група от
искрено вярващи хора, хвалещи69 и
благославящи Бога за това, че е отго-
ворил на молитвата им и е извършил
изкупление за тях. Това е един удиВи-
телен кулминационен момент, с кой-
то завършва „най-красивата книга на
сВета", както казва Ренан. Амин.

385

Лука - Крайни белеЖки

Крайни белеЖки
1)	(1:2)James's. Stewart, The Life and
Teachings of Jesus Christ, p. 9.
2)	(1:4) Същата дума (anothen) се
среща и В Йоан 3:7: „трябва да се
родите отгоре" (или: отноВо).
3)	(1:16, 17) G. Coleman Luck, Luke, p.
17.
4)	(1:28) Гръцката дума е страда-
телно причастие, което показва,
че Мария е получател на благо-
датта. Латинската дума gratia
plena („пълна с благодат") се из-
ползВа погрешно, за да се пропо-
вядва, че Мария е източник на
благодатта. Това още ВеднъЖ ид-
ва да потвърди колко е ВаЖен
точният превод.
5)	(1:72-75) G. Campbell Morgan, The
Gospel According to Luke, pp. 30. 31.
6)	(2:7) J. N. Darby, Synopsis of the
Books of the Bible, 111:293.
7)	(2:8) Stewart, Life and Teaching,
p.24.
8)	(2:13, 14) Критическият (НО)
текст гласи „меЖду човеците с
добра Воля", което противоречи
на библейската доктрина за гре-
ховността на човека.-Изследова-
телите на Евангелията, които
приемат критическия текст,
обикновено го парафразират.
ПБКДЖ е моЖе би най-добрият.
9)	(2:23) Прочитьт на критическия
(НО) текст, който гласи „баща
Му и майка Му", не отрича девст-
веното зачатие, но не е толкова
ясен. Сравнете също превода на
43 cm. в традиционните тексто-
ве и повечето ръкописи с превода
на критическия (НО) текст.
10)	(2:40) Критическият (НО) текст
изпуска „в духа", за разлика от
НИПБКДЖ, където текстът
гласи „крепнеше в духа" (бел. на
прев.).

11)	(4:13) Stewart, Life and Teaching, p.
45.
12)	(4:28) John Charles Ryle, Expository
Thoughts on the Gospels, St. Luke,
1:121.
13)	(5:30) Критическият (НО) текст
гласи  „фарисеите  и техните
книЖници", което означава книЖ-
ниците, които имат полоЖение
на фарисеи.
14)	(6:17-19) Много изследователи
смятат, че равното място е било
едно хоризонтално място на
склона на хълма и че разликите се
дълЖат най-вече на Желанието за
сбитост, избора на ударение от
страна на Матей и на Лука и на-
чина на представяне (вдъхновен
от Бога).
15)	(6:26) ПоВечето ръкописи изпус-
кат „всички", което предполага,
че само някои ще хвалят онези,
които са направили компромис с
евангелието.
16)	(6:27-29а)   F.   В.   Meyer,   The
Heavenlies, p. 26.
17)	(6:47-49) Критическият прочит
(здраво построена), който след-
ват повечето съвременни Библии,
не е съвсем точен. Тук става въп-
рос не толкова как човек строи
Живота си, а върху кого (Хрис-
тос) го строи.
18)	(7:21-23) С. G. Moore, quoted by W.
H. Griffith Thomas, Outline Studies
in the Gospel of Luke, p. 129.
19)' (7:27) F. L. Godet, Commentary on
the Gospel of Luke, 1:350.
20)	(7:30-34) Ryle, St. Luke, 1:230.
21)	(7:49,50) Ibid., p. 239.
22)	(8:11-15) J. N. Darby, The Gospel of
Luke, p. 61.
23)	(8:18) G. H. Lang, The Parabolic
Teaching of the Scripture, p. 60.
24)	(8:26, 27) Тук и в 37 cm. критичес-
кият текст гласи „герасинската
страна", докато НИПБКДЖ гла-
си „гадаринската страна" (бел. на
прев.).
20)	
386

Лука - Крайни белеЖки

25)	(34-39) Darby, Synopsis, 111:340.
26)	(8:51-53) Sir Robert Anserson,
Misunderstood Texts of the New
Testament, p. 51.
27)	(9:19, 20) Stewart, Life and Teaching,
pp. 109,110.
28)	(9:28, 29) W. H. Rogers, поВече ин-
формация не ни е известна.
29)	(9:32q 33) Ryle, Gospels, St. Luke,
1:320.
30)	(9:50) A. L. Williams, повече инфор-
мация не ни е известна.
31)	(9:62) Тези думи Вероятно нямат
предвид едно краткотрайно пог-
лезкдане назад, а така нареченото
„да се върнем обратно В Египет"
отношение на израилтяните В
пустинята.
32)	(10:1-12) Тук и В 17 cm. критичес-
кият (НО) текст гласи: „седем-
десет и дВама души".
33)	(10:16) Ryle, 5/. Luke, 1:357, 358.
34)	(10:36, 37) F. Davidson, ed., The New
Bible Commentary, p. 851.
35)	(10:42) C. A. Coates, An Outline of
Luke's Gospel, p. 129.
36)	(10:42) Charles R. Erdman, The
Gospel of Luke, p. 112.
37)	(11:4) Лука дава една по-кратка
версия на „молитвата на учени-
ка", което Вероятно предполага,
че тя не трябва да се казва наи-
зуст. Изразите, които липсват В
критическия (НО) текст, но при-
състват В НИПБКДЖ (в*, забе-
легкките под линия в НИПБКДЖ),
се смятат за допълнително вмък-
нати под Влияние на Евангелието
на Матей (мнение на редактори-
те на този текст).
38)	(11:9) Гръцката форма сегашен
императив предполага непрекъс-
нато действие.
39)	(11:41) Harry A. Ironside, Addresses
on the Gospel of Luke, p. 390.
40)	(11:46) William Kelly, An Exposition
of the Gospel of Luke, p. 199.
41)	(12:2, 3) Godet, Luke, 11:89.

42)	(12:15) J. R. Miller, Come Ye Apart,
reading for June 10.
43)	(12:36) Kelly, Luke, p. 214.
44)	(13:6-9)    Lang,   The   Parabolic
Teaching, p. 230.
45)	(14:33) Ryle, Gospels, St. Luke, 11:86.
46)	(14:34,35) Kelly, Luke, p. 249.
47)	(15:20) Stewart, Life and Teaching,
pp. 77, 78.
48)	(16:9) Our Lord's Teachings About
Money (tract), pp. 10,11.
49)	(16:9) J. N. Darby, The Man of
Sorrows, p. 178.
50)	(17:10) Roy Hession, The Calvary
Road, p. 49.
51)	(17:34-36) Както най-старите,
така и поВечето ръкописи изпус-
кат 36 cm., което означава, че
той най-Вероятно не е автенти-
чен.
52)	(18:31-33) Ryle, Gospels, St. Luke,
11:282.
53)	(19:11) Мнасата (староевр. minah;
гр. mina) е струвала много поВече
от една английска лира - оттук и
разликата мезкду ПБКДЖ и НИП-
БКДЖ.
54)	(19:41, 42) Griffith Thomas, Luke, p.
303.
55)	(20:18) Други тълкуватели разг-
лезкдат камъка като символ на
каещия се грешник, който пада
със съкрушено сърце върху Исус и
се спасява; както и неговия анти-
под - отхвърлилия Христос греш-
ник, който ще бъде смазан на прах
при бъдещия Съд.
56)	(20:35) Coates, Luke's Gospel, p. 252.
57)	(21:1-4) Др. ДЖоузеф Паркър, по-
вече информация не ни е известна.
58)	(21:20-24) Christian Truth Magazine,
November 1962, p. 303.
59)	(21:20-24) Edward Gibbon, The
Decline and Fall of the Roman
Empire, 11:95-101.
60)	(22:7) Leon Morris, The Gospel
According to Luke, pp. 303-304.
61)	(22:47,   48)   Stewart,   Life   and.
Teaching, p. 154.
42)	
387

Лука - Крайни белеЖки - Библиография

62)	(23:13-11) Ibid., р. 161.
63)	(23:33) Това е единственото мяс-
то в Библията на английски език
(според традициите в превода на
Библията от Кинг ДЖеймс), къде-
то се среща името „Разпятие". И
макар че днес хиляди християнски
събрания се наричат с това име
(„църквата на Разпятието"), по-
вечето съвременни Библии не го
използват.	\
64)	(23:33) Stewart, Life and Teaching, p.
166.
65)	(23M34) Morgan, Luke, p. 269.
66)	(23:35-38)    Stewart,    Life    and
Teaching, p. 168.

67)	(23:42) Традиционният прочит и
прочитът на болшинството ръ-
кописи („Господи, спомни си за ме-
не...") е много по-въздействащ от
прочита на критическия (НО)
текст („Исусе, спомни си за ме-
не..."). Почетното обръщение
„Господи"(което също така озна-
чава „Господарко" или „Господи-
не") показва много по-дълбока вя-
ра от простото обръщение на
собствено име (при това често
срещано по това време).
68)	(23:43) Erdman, Luke, pp. 217, 218.
69)	(24:52, 53) Критическият (НО)
текст изпуска „хвалещи и", а та-
ка също и последното „Амин".
67)	

67)	
Библиография
Coates, C. А.,
An Outline of Luke's Gospel,
Kingston on Thames: Stow Hill Bible and
Tract Depot, n. d.
Darby, J. N.,
The Gospel of Luke,
London: C. A. Hammond, n.d.
- The Man of Sorrows,
Glasgow: Pickering and Inglis, n.d.
t - Notes of Addresses on the Gospel of
Luke,
London: C. A. Hammond, n.d.
Erdman, Charles R.,
The Gospel of Luke,
Philadelphia: The Westminster Press,
1921.
Geldenhuys, Norval,
Commentary on the Gospel of Luke,
Loizeaux Brothers, 1947.

Ironside, H. A.,
Addresses on the Gospel of Luke,
New York: Pickering and Inglis, n.d.
Kelly, William,
An Exposition of the Gospel of Luke,
London: Pickering and Inglis, n.d.
Luck, G. Coleman,
Luke,
Chicago: Moody Press, 1960.
Morgan, G. Campbell,
The Gospel According to Luke,
New York: Fleming H. Revell Co., 1931.
Morris, Leon,
The Gospel According to St. Luke,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1974.    "
Thomas, W. H. Griffith,
Outline Studies in the Gospel of Luke,
Grand Rapids: Kregel Publications, 1984.

388

ЕВангелието според Йоан
„Най-дълбоката книга в света."
А. Т. Робъртсън

ВъВедение
I*  Уникално място 6 Канона
Йоан изрично казВа, че неговата книга
е една еВангелистична книга - „за да
поВярВате" (20:31). Има един случай,
когато църквата реализира тези думи
на апостола на практика - при издава-
нето и разпространението на милио-
ните малки дЖобни издания на ЕВанге-
лието от Йоан през миналия Век.
Но ЕВангелието от Йоан е също та-
ка и една от най-обичаните книги В
Библията (ако ли не и най-обичаната)
от зрелите и силно Вярващи христия-
ни. Йоан не само изреЖда факти от
Живота на нашия Господ, но дава и
дълги беседи и зрели разсъЖдения на
един апостол, който (моЖе би) е Вър-
Вял заедно с Христос от късните си
младеЖки години В Галилея до дълбо-
ката си старост В азиатската про-
Винция. В неговото Евангелие се нами-
ра най-известният стих от НЗ, кой-
то, според Мартин Лутер „съдърЖа
евангелието В едно изречение" - Йоан
3:16.
Дори и Евангелието от Йоан да бе-
ше единствената книга в НЗ, то щеше
да съдърЖа достатъчно „хляб" (и „во-
да") от Словото за един цял Живот на
изучаване и разсъЖдаване Върху нея.
Н- Авторство
Авторството на четвъртото Еван-
гелие е спорен въпрос вече 150 години.
Това без съмнение се дълЖи на факта,

че то представлява едно много ясно
свидетелство за БоЖестВеността на
нашия Господ Исус Христос. Целта на
атаките срещу Евангелието е да се
докаЖе, че то не е дело на очевидец, а
на някой известен „религиозен гений",
който е Живял петдесет и сто години
по-късно. Според това мнение ЕВанге-
лието отразява онова, което църква-
та мисли за Христос, а не това, кое-
то Той наистина е бил, казал или нап-
равил.
Името на автора не е споменато в
самото Евангелие, но има много осно-
вателни причини, които ни карат да
вярваме, че то е написано от апостол
Йоан, един от дванадесетте апосто-
ли.
Климент от Александрия разказва,
че когато апостол Йоан бил вече дос-
та стар, негови близки приятели дош-
ли при него в Ефес и го помолили да на-
пише Евангелие, което да допълни Си-
ноптичните Евангелия. Под Влияние-
то на БоЖия Дух Йоан написва едно
духовно Евангелие. Това не означава,
че другите Евангелия не са духовни, но
че особеното ударение, което Йоан
поставя на думите на Христос, и по-
дълбокото значение на знаменията ни
дават основание да наречем именно
това Евангелие „духовно".
Странични доказателства
Теофил от Антиохия (около 170 год.
сл. Хр.) е пърВият известен автор,
който изрично споменава Йоан като
автор на това Евангелие. Освен него
обаче има и някои по-ранни позовава-

389

Йоан

ния и цитати от четвъртото ЕВанге-
лие от Игнатий, Юстин Мартир (мо-
Же би), Татий, Мураторианския канон
и еретиците Василид и Валентин.
С Иреней заВършВа една непрекъсна-
та Верига от ученици, която започВа
от Самия Господ Исус: Господ Исус,
Йоан, Поликарп, Иреней. Тя обхВаща
Времето от зората на християнство-
то до приблизително края на II Век.
Цитатите от това ЕВангелие, широ-
ко използвани от Иреней, показват, че
той се отнася към него като към
ЕВангелие, чийто аВтор е апостол Йо-
ан, и което има Вече здрави позиции В
църкВата. След Иреней свидетелства-
та за Евангелието стават изклкзчи-
телно много, меЖду които са произве-
денията на такива автори като Кли-
мент от Александрия и Тертулиан.
До ранните години на XIX Век само
едно не особено изразено култово дВи-
Жение, познато под името Alogi, ос-
порва авторството на Йоан.
Самият край на 21 гл. е написан ве-
роятно от църковните Водачи 8 Ефес
късно през I Век, за да насърчи верните
християни да приемат Йоановото
Евангелие. 24 cm. насочва Вниманието
ни обратно към „ученика, когото Исус
обичаше", споменат В 20 cm. и В 13:23.
Винаги се е смятало, че тези думи се
отнасят до апостол Йоан.
Обикновено либералните изследова-
тели на Библията твърдят, че чет-
въртото Евангелие е било написано
едва В късните години на II Век. През
1920 год. обаче В Египет беше откри-
та част от Евангелието на Йоан, 18
гл. (52 папирус), за който беше доказа-
но чрез използването на обективни
методи, че датира от първата поло-
Вина на II Век и, по-точно, от около
125 год. сл. Хр. Фактът, че този папи-
рус е открит 8 един провинциален
град (не Александрия), потвърЖдава
правилността на твърдението, че
Евангелието е написано през втората
половина на I Век, тъй като за дости-

гането му от Ефес до Горен (ЮЖен)
Египет е било нуЖно известно Време.
Друга подобна част от Евангелието
на Йоан, 5 глава (2 папирус на Егер-
тън), също от ранните години на II
век, е още едно доказателство за те-
зата, че то е било написано по време-
то, докато Йоан е бил още Жив.
Вътрешни доказателства
Късно през XIX век забележителният
англикански епископ Уескът обоснова-
ва авторството на Йоан чрез метода
на непрекъснато намаляващите кон-
центрични окръЖности. Този метод
моЖе да се опише накратко по следния
начин: (1) Авторът е бил евреин. Това
се виЖда от стила на езика, подбора
на думите, доброто познаване на ев-
рейските обичаи и особености и силно-
то Влияние на СЗ. (2) Той е бил евреин,
който е Ж.ивял в Палестина (1:28; 2:1,
11; 4:46; 11:18, 54; 21:1, 2). Познавал е
много добре Ерусалим и храма (5:2; 9:7;
18:1; 19:13, 17, 20, 41; вЖ. също 2:14-16;
8:20; 10:2). (3) Бил е очевидец на това,
за което разказва: наличие на много
подробности относно места, лица,
време, поведение и пр. (4:46; 5:14; 6:59;
12:21; 13:1; 14:5, 8; 18:6; 19:31). (4) Бил е
апостол: задълбочено познаване на
Вътрешния кръг от ученици и на Са-
мия Господ (6:19, 60, 61; 12:16; 13:22,
28; 16:19). (5) Тъй като авторът мно-
го точно посочва имената на всички
ученици без един, моЖе да се приеме,
че неназоВаното лице от 13::23; 19:26;
20:2; 21:7, 20 е апостол Йоан. Има още
три ВаЖни пасаЖа от текста, които
подкрепят тезата, че авторът на
Евангелието е бил очевидец на съби-
тията: 1:14; 19:35 и 21: 24.
III. Датиране
Иреней съвсем ясно казва, че Йоан е
написал Евангелието си В Ефес, така
че, ако приемем това за вярно, най-
ранната възмоЖна дата трябва да бъ-

390

Йоан

ge 69 или 70 год. сл. Хр., когато апос-
толите са пристигнали В този град.
След като Йоан не споменаВа нищо за
разрушаването на Ерусалим, възмож-
но е то все още да не е било станало,
което ще ни отведе към една по-ранна
дата, предхождаща това страшно съ-
битие.
Някои доста либерални изследова-
тели твърдят, че Евангелието от
Йоан е написано някъде меЖду 45 и 66
година на базата на предполагаема
Връзка меЖду него и свитъците от
Мъртво море. Това е едно доста нео-
бичайно явление, тъй като обикновено
консервативните изследователи пред-
почитат ранните дати, а либерални-
те - късните. В този случай църковни-
те предания застават на страната на
по-късната дата.
Аргументите за датиране на Еван-
гелието през първите години на I век
са доста сериозни. Повечето изследо-
ватели подкрепят мнението на Ире-
ней, Климент от Александрия и ДЖе-
ром, според което Евангелието от
Йоан е написано последно от четири-
те Евангелия до голяма степен и зара-
ди това, че то като че ли надстроява
и допълва Синоптичните Евангелия.
Фактът, че разрушението на Еруса-
лим не е споменато от Йоан, моЖе да
се дълЖи и на това, че книгата е била
написана петдесет или двадесет годи-
ни по-късно, когато уЖасът от съби-
тието е бил вече преЖивян. Иреней
пише, че Йоан е бил все още Жив по
Време на царуването на император
Траян (който се възкачва на престола
през 98 год.), така че е напълно Вероя-
тно той да е написал Евангелието
малко преди неговото възцаряване.
Позоваванията на „евреите" в това
Евангелие също предполагат един по-
късен период, когато противопоста-
вянето на евреите на християнската
вяра прераства в гонения.
И макар че не е възмоЖно да се даде
е9на точна дата, годините меЖду 85 и

95 сл. Хр. изглеЖдат най-вероятният
период за написването на това Еван-
гелие.
IV. Предмет, основни теми и цел
на Евангелието
Йоан построява своето Евангелие
върху седем чудеса или „знамения".
Предназначението на всяко едно от
тях е да покаЖе, че Исус е Бог: (1)
превръщането на водата във вино на
сватбата в Кана Галилейска (2:9); (2)
изцелението на сина на благородника
(4:46-54); (3) изцелението на недъгавия
при къпалнята във Витсаида (5:2-9);
(4) нахранването на петте хиляди
(6:1-14); (5) вървенето на Исус по во-
дата на Галилейското езеро, когато
отива да спаси учениците Си от буря-
та (6:16-21); (6) изцелението на слепо-
родения мъЖ (9:1-7); и (7) възкресява-
нето на Лазар от мъртвите (11:11-
44). Освен тези чудеса, които Исус из-
вършва на обществени места, има
още едно знамение, което Той извърш-
ва само пред учениците Си след Свое-
то възкресение - чудния улоВ на риба
от 21:1-14.
Чарлз Ердмън пише за Евангелието
от Йоан следното: „Това Евангелие е
книгата, която е накарала най-много
хора да последват Христос, вдъхнови-
ла е най-много вярващи да се отдадат
на Вярно слуЖение и е поставила най-
много трудни въпроси пред изследова-
телите на БоЖието СлоВо В сравне-
ние с която и да е друга книга."
Евангелието от Йоан ни дава въз-
моЖност да Възстановим хронология-
та на събитията от цялото земно
слуЖение на нашия Господ. Според ос-
таналите трй ЕВангелия слуЖението
на Христос изглеЖда, че продълЖаВа
само една година. Споменаванията на
годишните празници от Йоан показва
изтичането на един период от прибли-
зително три години - времето на об-
щественото слуЖение на Христос. За-

391

Йоан

бележете тези празници: първо е спо-
менато едно празнуване на Пасхата
(2:12, 13); след това - едно празнуване
на „logeucku празник" (5:1), вероятно
Пасхата или пурим; още едно второ
(или трето) споменаване на Пасхата
(6:4); празникът на шатроразпъване-
то (7:2); празникът на освещението
на храма (10:22); и последната Пасха
(12:1).
Освен това Йоан е много точен в
сведенията си за времето. Докато
другите трима автори се задоволя-
ват много често с приблизителна ин-
формация, Йоан споменава такива
подробности като „седмия час" (4:52),
„третия ден" (2:1), „два дни" (11:6) и
„шест дни" (12:1).
Стилът и речникът на това Еванге-
лие нямат съперници в никоя друга
книга освен 6 Посланията на Йоан. Из-
реченията са къси и прости. Макар и
написано на гръцки, смисълът говори
за еврейски тип мислене. Често пъти
колкото е по-късо самото изречение,
толкова е по-дълбока истината, коя-
то то съдържа! В сравнение с другите
Евангелия речниковият му фонд е най-
ограничен, но с най:дълбок смисъл.
Обърнете внимание на следните важ-
ни думи и на честотата на тяхната
употреба: Отец (118), вярвам (100),
свят (78), л1обов (45), свидетелствам,
очевидец съм на и др. (47), живот (37),
светлина (24).
Отличителна черта на Йоан е чес-
тата употреба на числото седем и не-
говите кратни, които навсякъде в

Библията се свързват с идеята за съ-
вършенство и пълнота (вж. Бит. 2:1-
3). В това Евангелие Божият Дух на-
пълно усъвършенства и завършва Бо-
жието откровение в Лицето на Исус
Христос, което обуславя и по-чести-
те съотнасяния с числото седем.
Особено известни в тази връзка са
седемте названия на Господ, които за-
почват с „Аз съм": „Хлябът на Живо-
та" (6:35, 41, 48, 51); „Светлината на
света" (8:12; 9:5); „Вратата" (10:7, 9);
„Добрият Пастир" (10:11, 14); „Възк-
ресението и Животът" (11:25); „Пъ-
тят, Истината и Животът" (14:6) и
„Лозата" (15:1, 5). Не толкова извест-
ни са седемте предикативни изрази
без предикат, т. е. непълните преди-
кативи „Аз съм": 4:26; 6:20; 8:24, 28, 58;
13:19; 18:5, 8 (последният не е съвсем
ясен).
В шеста глава, която говори за Хля-
ба на Живота, гръцката дума за
„хляб" и „самуни хляб" се среща дваде-
сет и един пъти - също число, кратно
на седем. Също така в беседата за
Хляба изразът „хляб от небето" се
среща точно седем пъти, както и
сходният израз „който е слязъл от не-
бето", който се среща също седем пъ-
ти.
Както вече видяхме, целта на Йоан
за написването на това Евангелие е да
помогне на читателите си да повяр-
ват, че Исус е Христос, Божият Син,
и като вярват, да имат вечен живот
в Неговото име (20:31).

392

Йоан 1

Схема на изложението
I.	Въведение: Първото идване на
БоЖия Син (1:1-18)
II.	Първата година от .слуЖението
на БоЖия Син (1:19-4:54)
III.	Втората година от слуЖението
на БоЖия Син (5 гл.)
IV.	Третата година от слуЖението
на БоЖия Син: Галилея (6 гл.)
V.	Третата година от слуЖението

на БоЖия Син: Ерусалим (7:1-
10:39)
VI.	Третата година от слуЖението
на БоЖия Син: Перея (10:40-
11:57)
VII.	СлуЖението на БоЖия Син на
Своите Си (12-17 гл.)
VIII.	Страданието и смъртта на Бо-
Жия Син (18 и 19 гл.)
IX.	Победата на Човешкия Син (20
гл.)
X.	Епилог: Възкръсналият Син със
Своите Си (21 гл.)
VI.	

VI.	
Коментар
I.   Въведение: Първото идване
на БоЖия Син (1:1-18)
Йоан започва своето Евангелие с ня-
колко стиха върху Словото. В начало-
то той не обяснява кой или какво е
Словото. Словото или речта е нещо, с
което ние изразяваме мислите си на
другите хора. Под думата „Слово"
обаче тук Йоан няма предвид реч, а
no-скоро едно Лице. 1/1 това Лице е
Господ Исус Христос, БоЖият Син.
Бог изцяло е изразил Себе Си на чове-
чеството в Лицето на Господ Исус.
Чрез идването Си на този свят Хрис-
тос по един съвършен начин ни е отк-
рил какъв е Бог. Чрез смъртта Си на
кръста Той ни е казал колко много ни
обича Бог. И така, Христос е Живото
БоЖие Слово, чрез Което Бог е изра-
зил Своите мисли на човека.
А. Словото във вечността
и времето
1;1 „В началото бе Словото." Самият
Той не е имал начало, но е съществу-
вал от вечността. Господ Исус е съ-
Ществувал толкова далеч назад във

времето, колкото човешкият ум не
моЖе да си представи. Той никога не е
бил създаван, никога не е имал начало.
(Родословното дърво няма място в
това Евангелие на БоЖия Син.) „Сло-
вото беше у Бога." Той е бил отделна
и ясно различима Личност. Бил е не
просто една идея, мисъл или някакъв
неясен пример, а истинска Личност,
която е Живяла „у Бога". „Словото бе
Бог." Не само е Живял „у Бога", но Той
Самият е бил Бог.
Библията ни учи, че има само един
Бог и че има три Личности в БоЖест-
вото - Отец, Син и Светия Дух. Всич-
ките тези три Личности са Бог. В
този стих са споменати две от Лич-
ностите на Бога - Бог Отец и Бог
Син. Това е първото от многото мес-
та в това Евангелие, където съвсем
ясно се заявява, че Исус Христос е Бог.
Не е достатъчно да се каЖе, че Той е
„един бог", че е „подобен на бог" или че
е „боЖествен". Библията ни учи, че
Той е Бог.
1:2 На пръв поглед изглеЖда, че 2 cm.
просто повтаря онова, което вече е
казано, но всъщност това не е така.
Този стих ни учи, че Личността и Бо-
Жествеността на Христос не са има-
ли начало. Той не е станал Личност
едва когато се е родил като Бебето
от Ви тлеем. Нито пък е станал по

393

Йоан 1

някакъв начин Бог след СВоето Възк-
ресение, както учат някои хора днес.
Той е Бог от Вечността.
1:3 „Всичко това чрез Него стана;
и без Него не е станало нищо от то-
ва, което е станало." Той Самият не е
бил създаден; но е бил Създателят на
Всичко това. „Всичко това" ВклкзчВа
човечеството, Животните, небесните
тела, ангелите,... всичко Видимо и не-
видимо. „Без Него не е станало нищо
от това, което е станало." Тук не е
възмоЖно никакво изклк)чение. Ако не-
що е било направено, Той го е напра-
Вил. И като Създател Той е по-Висш
от всичко, което е създал. Всичките
три Личности на Божеството са
участвали в делото на сътворението.
„Бог създаде небето и земята" (Бит.
1:1). „Божият Дух се носеше над вода-
та" (Бит. 1:2). „Всичко чрез Него
(Христос) бе създадено" (Кол. 1:166).
1:4 „В Него бе Животът". ТоВа не
означава, че Той просто е притеЖаВал
Живота, но че е бил и е изворът на Жи-
вота. Думата „Животът" тук озна-
чава и физическия, и духовния Живот.
Когато се раЖдаме, ние получаваме
физически ЖиВот. Когато се ноВораЖ-
даме, получаваме духовен ЖиВот. И
двата Живота идват от Него.
„Животът бе светлина на човеци-
те." Този, Който ни дава Живота, е
също така и „светлина на човеците".
Той ни дава оноВа ръководство и посо-
ка, които са необходими за човека. Ед-
но е да съществуваш, друго е да знаеш
как да Живееш, каква е истинската
цел на твоя Живот и какъв е пътят за
небето. Този, Който ни даде Живот, е
и Онзи, Който ни дава светлина по
пътя, по който вървим.
Тази първа глаВа на Евангелието съ-
дърЖа седем чудесни наименования на
нашия Господ Исус Христос. Той е на-
речен: (1) Словото (1, 14 cm.); (2)
Светлината (5, 7 cm.); (3) Агнеца (29,
36 cm.); (4) БоЖия Син (34, 49 cm.); (5)
Христос (Месия) (41 cm.); (6) Израиле-

вия Цар (49 cm.); и (7) Човешкия Син
(51 cm.). Първите четири наименова-
ния, всяко от които е споменато поне
два пъти, изглеЖда имат универсално
прилоЖение. Последните три наиме-
нования, всяко от които е споменато
само ВеднъЖ, са били прилоЖени за
първи път към Израел, древния БоЖий
народ.
1:5 „Светлината свети в тъмнина-
та." Идването на греха донесе тъм-
нина в умовете на хората. Грехът по-
топи света В тъмнина, В смисъл, че
хората като цяло нито познаваха Бо-
га, нито искаха да Го познават. И Гос-
под Исус дойде в тази тъмнина - ка-
то светило, което свети 6 една тъм-
на стая.
„Тъмнината я не схвана." ТоВа мо-
Же би означава, че тъмнината не е
разбрала Господ Исус, когато е дошъл
в този свят. Хората не са осъзнали
нито кой е Той В действителност, ни-
то защо е дошъл. Този стих моЖе да
се изтълкува и по друг начин, ако се
вземе предвид второто значение на
думата „схвана", дадено В забелеЖка
под линия в НИПБКДЖ: тъмнината
не я овладя. ТоВа ще означава, че отх-
върлянето и ВраЖдебността, с които
хората са посрещнали истинската
светлина, не са й попречили да продъл-
Жи да свети.
Б. СлуЖението на Йоан Кръстител
(1:6-8)
1:6 6 cm. говори за Йоан Кръстител, а
не за Йоан, който е написал тоВа
Евангелие. Йоан Кръстител е бил изп-
ратен от Бога като предвестник на
Господ Исус. Неговото слуЖение е
имало за цел да извести на хората ид-
ването на Христос и да им каЖе да се
подготвят, за да Го приемат.
1:7 „Той дойде, за да сВидетелстВа,
че Исус наистина е светлината на
света, така че всички хора да могат
да уповават на Него.

394

Йоан 1

1:8 Ако Йоан се беше опитал да
привлече Вниманието към себе си, той
нямаше да остане Верен на Възложена-
та му задача. Йоан насочваше хората
към Исус, а не към себе си.
В. Първото идване на БоЖия Син
(1:9-18)
1:9 Той беше „истинската Светли-
на". И други хора през Вековете са
предявявали претенции да бъдат вода-
чи и .спасители, но Този, за Когото
свидетелства Йоан, е истинската
Светлина, най-добрата и най-истин-
ската Светлина: „истинската Свет-
лина, която, идвайки на света, дава
светлина на всеки човек". Това не оз-
начава, че всеки човек получава някак-
во вътрешно знание за Христос или че
Всички хора чуват за Господ Исус по
едно или друго време. То no-скоро оз-
начава, че тази Светлина свети за
Всички хора - без значение на нацио-
налност, раса или цвят. Освен тоВа
то означава, че като свети на Всички
хора, Господ Исус показва тяхната ис-
тинска природа. Чрез идването Си на
света като съвършения Човек Той по-
казва на другите хора колко несъвър-
шени са те. Когато една стая е тъм-
на, човек не моЖе да види праха върху
мебелите. Но когато се освети, тога-
Ва се виЖда истинското ii състояние.
В този смисъл, когато човек бъде ос-
Ветен от истинската Светлина, той
се вшкда такъв, какъвто е наистина.
1:10 От момента на Своето раЖда-
не във Витлеем до деня, когато се
бърна обратно на небето, Той беше 8
същия този свят, В който Живеем и
ние днес. Той беше създал целия свят и
беше неговият законен Собственик.
Но вместо да Го признаят като Съз-
дател, хората помислиха, че е просто
е9ин от тях. Те се отнесоха към Него
като към чуЖденец и бездомник.

1:11 „У Своите Си дойде." Той не е
навлязъл в границите на нечия чуЖда
собственост, но е дошъл да Живее на
една планета, която е била направена
от Самия Него. „Но Своите Му Го не
приеха." В един по-общ смисъл моЖе
да се приеме, че това се отнася до ця-
лото човечество, но В по-тесен сми-
съл то се отнася само до еврейския
народ, който е бил Неговият избран
народ на земята. Когато е дошъл на
света, Той се е представил на евреите
като техния Месия, но те не са Го
приели.
1:12 И така, сега Той отново се
предлага на цялото човечество, като
на онези, които Го приемат, дава пра-
во или пълномощие да станат БоЖии
деца.
Този стих ни казва съвсем ясно как
моЖем да станем БоЖии деца - не
чрез добри дела, нито чрез членство в
църквата, нито чрез полагане на голе-
ми старания, но като Го приемем, ка-
то повярваме 6 Неговото име.
1:13 За да дойде на света, всяко чо-
вешко дете трябва да се роди. Също
така, за да станеш БоЖие дете, ти
трябва да се родиш повторно. ТоВа
означава да се новородиш, да преЖиве-
еш обръщение или да се спасиш. Този
стих ни показва три начина, по които
новороЖдението не моЖе да стане, и
един-единствен начин, по който то
моЖе да стане. Първо нека изброим
начините, по които не моЖем да се
родим отново. „Не от кръв." Това оз-
начава, че човек не става автоматич-
но християнин, защото родителите
му са християни. Спасението не се
предава от родителя на детето по
кръвен път. То не идва „от плътска
похот", т. е. човек няма власт да из-
ВършВа ноВороЖдение В собствената
си плът. И макар че той трябва сам
да поЖелае да бъде новороден, да бъде
спасен, все пак неговата лична воля не
е достатъчна, за да го спаси. Човек не
моЖе да бъде спасен и чрез мъЖка по-

395

Йоан 1

xom. Humo един човек не моЖе да спа-
си друг чоВек. Някой проповедник нап-
ример моЖе много силно да Желае но-
вороЖдението на определен човек, но
той няма власт да произведе това
удивително раЖдане. Как тогава ста-
ва това новороЖдение? Отговорът се
съдърЖа в думите: „но от Бога". Това
просто означава, че никой или нищо не
притеЖава властта да новороди освен
Бог.
1:14 „Словото стана плът", когато
Исус се роди като Бебе в яслите във
Витлеем. Той винаги е съществувал
като БоЖия Син с Отец в небесата,
но тогава Той избра да дойде на света
в човешко тяло. Той „пребиваваше
меЖду нас". Това не беше някакво
кратко появяване, което моЖе да се
свърЖе с грешка или неразбиране; но
Бог действително дойде на тази земя
и Живя тук като ЧоВек сред човеци.
Гръцката дума за „пребиваваше" оз-
начава също „временно обитаваше"
или „издигна скинията Си". Тялото на
Господ Исус беше скинията, в която
Той Живя сред човеците тридесет и
три години.
„И видяхме славата Му." В Библия-
та думата „слава" се използва често
за обозначаване на ярката и блестяща
светлина, която се е виЖдала при при-
съствието на Бога. Също така тя се
използва за изразяване на БоЖието съ-
вършенство и превъзходство. Когато
Господ Исус беше тук, на земята, Той
беше забулил Своята слава в тяло от
плът. Но имаше два начина, чрез кои-
то Неговата слава беше открита. На
първо място, това беше славата на
Неговата нравственост. Тя моЖеше
да се види по излъчването на съвърше-
ния Му Живот и характер. В Него ня-
маше никаква грешка или петно. Той
беше съвършен във всяко отношение.
В Неговия Живот са показани по един
удивително хармоничен начин всички
добродетели. На второ място, Него-
вата слава беше открита видимо на

хълма на ПреобраЖението (Мат. 17:1,
2). В онзи момент Петър, Яков и Йо-
ан видяха как лицето Му засия като
слънцето и как дрехите Му засветиха
като ярка светлина. Тези трима уче-
ници моЖаха да видят предварително
величието, което Господ Исус ще има,
когато дойде на земята, за да царува
хиляда години.
Когато Йоан казва „и видяхме сла-
вата Му", той говори на първо място
за славата на нравствеността на Гос-
под Исус. Той и другите ученици моЖа-
ха да видят чудото на един абсолют-
но съвършен Живот, изЖивян на тази
земя. ВъзмоЖно е също така Йоан да
говори и за събитието на хълма на
ПреобраЖението. Славата, която ви-
дяха учениците там, им показа, че Той
наистина е БоЖият Син. Исус е „Еди-
нородният от Отца", което ще рече,
че Христос е единственият Син на
Бога. Бог няма друг Син като Него. В
известен смисъл всички истински вяр-
ващи са синове на Бога. Но Исус е Бо-
Жият Син - Единствен по рода Си. И
като БоЖия Син, Той е равен на Бога.
Спасителят беше пълен с благодат
и истина. От една страна, Той беше
пълен с доброта, която хората не зас-
луЖаваха. От друга страна, беше съ-
вършено честен и справедлив и никога
не извиняваше, нито одобряваше зло-
то. Да бъдеш съвършено милостив и
едновременно с това съвършено спра-
ведлив е нещо, което само Бог моЖе
да бъgeJ
1:15 Йоан Кръстител свидетелства
за това, че Исус е БоЖият Син. Преди
Господ да започне Своето обществе-
но слуЖение, Йоан беше започнал да
говори на хората за Него. Когато
Исус излезе на историческата сцена,
Йоан все едно каза: „Това е Онзи, за
Когото ви говорих." Исус дойде след
Йоан, доколкото Той беше роден след
Йоан, и започна слуЖението Си след
Йоан. Исус беше роден шест месеца
по-късно от Йоан и излезе пред народа

396

Йоан

на Израел известно Време, след като
Йоан беше започнал да проповядва и
да кръщава. Но Исус достигна да бъде
преди Йоан. Той беше по-Велик от Йо-
ан и заслужаваше повече почит поради
простата причина, че беше преди Йо-
ан. Той съществуваше от вечността;
Той беше Божият Син.
1:16 Всички, които Вярват В Господ
Исус, получават духовна сила от Него-
вата пълнота. Неговата пълнота е
толкова голяма, че Той може да даде
от нея на всички християни от всички
страни и от всички Времена. Изразът
„благодат върху благодат" вероятно
означава „изобилна благодат", като
„благодат" означава Божията специа-
лна милост, която Той излива Върху
Своите Възлк)бени деца.
1:17 Тук Йоан противопоставя ста-
розаВетното Време на новозаветното
време. Законът, който беше даден
чрез Мойсей, не беше проява на благо-
дат. Той заповядваше на хората да се
подчиняват и, ако те не успяваха да
направят това, ги осъждаше на
смърт. Законът казваше на хората
кое е право, но не им даваше сила да го
извършат. Той беше даден на хората,
за да им покаже, че са грешни, но не
можеше да ги спаси от техните грехо-
ве. Но „благодатта и истината дой-
доха чрез Исуса Христа". Той не дой-
де, за да съди света, а за да спаси оне-
зи, които бяха недостойни, които не
можеха да се спасят сами, които бяха
Негови врагове. Точно това е благо-
дат - най-доброто нещо от небето за
най-лошото нещо на земята.
И не само благодатта дойде чрез
Исус Христос, но също и истината.
Той каза за Себе Си: „Аз съм... истина-
та." Исус беше абсол1отно честен и
Верен във всичко, което казваше и пра-
веше. Той не показа милост за сметка
на истината. Въпреки че обичаше
греишиците, Той не обичаше техните
грехове. Той знаеше, че грехът се зап-
лаща със смърт. И затова умря - за да

плати смъртното наказание, което
ние заслужавахме; и за да покаже към
нас незаслужено благоволение, като
спаси душите ни и ни даде дом на небе-
то.
1:18 „Никой, кога да е, не е видял
Бога." Бог е Дух и следователно - не-
видим. Той няма тяло. Въпреки че В
старозаветните времена Той наисти-
на се е изявявал видимо на хората ка-
то Ангел или Човек, това не Го е раз-
кривало Такъв, Какъвто Той действи-
телно е. Там Той се е изявявал само
временно, по начин избран от Него, за
да говори на СВоя народ. Господ Исус е
Единородният Божий Син1: Той е
Единственият Божий Син. Друг Син
като Него няма. Той винаги стои мно-
го близо до Бог Отец. Дори когато бе-
ше тук, на земята, Исус пак оставаше
„в лоното на Отца". Той беше едно с
Бога и беше равен на Бога. Този бла-
гословен Син напълно разкри на хора-
та какъв е Бог. Когато хората видяха
Исус, те видяха Бога. Те чуха Бог да
говори и почувстваха Божията лк>бов
и топлота. Христос изцяло изяви оно-
ва, което Бог мислеше, и начина, по
който Той се отнасяше към човечест-
вото.
II. Първата година от слуЖението
на Бойкия Син (1:19-4:54)
А. Свидетелството на Йоан
Кръстител (1:19-34)
1:19 Когато 6 Ерусалим достига нови-
ната, че някакъв мъж на име Йоан го-
вори на народа да се покае, защото ид-
ва Месията, logeume изпращат деле-
гация от свещеници и левити, за да
разберат кой е този човек. Свещени-
ците са били онези, които са извърш-
вали важните богослужения в храма,
докато левитите са били служители-
те, които са изпълнявали някои по-об-
щи служби. „Ти кой си? - питат го те.

397

Йоан 1

- Да не би mu ga си дългоочакваният
Месия?"
1:20 Други хора на мястото на Йоан
веднага биха сграбчили тази възмож-
ност да станат известни, като отго-
ворят утвърдително на този въпрос.
Но Йоан е един верен свидетел. И той
свидетелства за себе си, че не е Хрис-
тос (Месията).
1:21, 22 Юдеите са очаквали, че пре-
ди идването на Христос на земята ще
се върне първо Илия (Мал. 4:5). Поради
това те решават, че, след като Йоан
не е Месия, то тогава моЖе би е Илия.
Но Йоан ги уверява, че не е и Илия.
Във Второзаконие 18:15 Мойсей казва:
„Господ твоят Бог ще ти въздигне
отсред тебе, от братята ти пророк,
както е въздигнал мене; него слушай-
те." Юдеите се спомнят за това
предсказание и решават, че моЖе би
Йоан е Пророкът, за когото говори
Мойсей. Но Йоан отново казва, че и
това не е истина. Уплашени, че ще се
върнат в Ерусалим без ясен отговор,
участниците в делегацията питат
Йоан да им каЖе направо кой е той.
1:23 И той казва: „Аз съм „глас на
едного, който вика в пустинята." В
отговор на техния въпрос Йоан Кръс-
тител цитира част от Исая 43:3, къ-
дето е пророкувано, че преди идване-
то на Христос ще се появи предвест-
ник, който ще ги извести за Него. По
този начин Йоан казва, че той е пред-
сказаният предвестник. Той е гласът,
а Израел - пустинята. Заради греха и
откъсването си от Бога народът на
Израел е станал сух и безплоден като
^пустиня. Йоан говори за себе си прос-
то - като за глас, който не се виЖда,
а само се чува. Йоан е гласът, докато
Христос е Словото. Словото се нуЖ-
дае от глас, за да бъде известено, а
гласът няма никаква стойност без
словото. Словото е неизмеримо по-ве-
лико от гласа, но за нас е привилегия
да бъдем Негов глас!

Това, което Йоан трябва да предаде
като послание, е: „Прав направете
пътя за ГОСПОДА"; което означава
следното: „Месията идва. Премахне-
те всичко от вашия Живот, което би
могло да ви попречи да Го приемете.
Покайте се от своите грехове, за да
моЖе Той да дойде и да царува над вас
като Цар на Израел."
1:24, 25 фарисеите са една строга
к>дейска секта. Те много се гордеят с
големите си познания върху закона и с
усилията си да изпълняват заповедите
от СЗ в най-дребните им подробнос-
ти. Всъщност много от тях са лице-
мери, които само се опитват да из-
глеЖдат религиозни, а 6 действител-
ност Живеят изключително грешен
Живот. Сега те искат да знаят каква
е тая власт, която има Йоан, за да
кръщава, след като не е нито една от
тези ваЖни личности, изредени от
тях.
1:26, 27 „Аз кръщавам с Вода". - каз-
ва Йоан. Той не иска никой да си мисли
за него, че е ваЖна личност. Неговата
задача е проста - той трябва да под-
готви хората за Христос. Той кръща-
ва с вода всеки, който го слуша и се
покайва за своите грехове като вън-
шен признак за промяната вътре в не-
го. „Посред вас стои Един, Когото
вие не познавате" - продълЖава отго-
вора си Йоан, имайки предвид, разбира
се, Исус. фарисеите не признават
Исус за дългоочаквания Месия. Йоан
всъщност им казва следното: „Недей-
те да мислите, че аз съм велик човек.
Онзи, Който наистина е велик, е Гос-
под Исус; но Вие не Го признавате."
Той единствено е Достойният. Исус
идва след Йоан Кръстител, но въпре-
ки това Той е Онзи, Който заслуЖава
цялата почит и превъзходство. Слуга-
та е този, чието задълЖение е да ра3~
вързва ремъка на обущата на господа-
ря си, но Йоан не се счита достоен да
изпълни дори една такова скромна,
дребна услуга на Христос.

398

Йоан 1

1:28 Точното местоположение на
ВитаВара (или Витания, според бе-
лежката под линия В НИПБКДЖ) не е
известно. Но ние знаем, че тя се е на-
мирала на източния бряг на река Йор-
дан. Ако приемем наименованието Ви-
тания, трябва да знаем, че това не е
същата Витания, която се е намирала
близо до Ерусалим.
1:29 На следващия ден след посеще-
нието на фарисеите Йоан поглеЖда
нагоре и вшкда Исус да идва към него.
Развълнуван и разтърсен от величие-
то на този момент, той извиква:
„Ето БоЖия Агнец, Който носи греха
на света!" При евреите агнето се е
използвало като Животно за Жертво-
приношение. Бог е научил Своя избран
народ да убие едно агне и кръвта му да
бъде поръсена за Жертва. Агнето е би-
ло използвано като заместител и не-
говата кръв се е проливала за проще-
ние на греховете.
Кръвта на агнетата, заколвани по
времето на СЗ, не е отмахвала грехо-
вете. Тези агнета са били само образи
или символи, които са сочели напред
към времето, когато Бог ще даде Ед-
но Агне, Което действително ще от-
неме греха. През всичките години на
СЗ много благочестиви кздеи са очак-
вали идването на Това Агне. Най-пос-
ле този момент настъпва и Йоан
Кръстител търЖествено провъзгла-
сява пристигането на истинския Бо-
Жий Агнец.
Когато възкликва, че Исус носи гре-
ха на света, Йоан не иска да каЖе, че
греховете на всички са простени.
Смъртта на Христос има достатъч-
но голяма стойност, за да плати гре-
ховете на целия свят, но прощение по-
лучават само онези грешници, които
приемат Господ Исус за свой Спаси-
тел.
Според ДЖ. ДЖоунз този стих е изк-
лкзчителен, защото изявява превъз-
ходството на християнското изкупле-
ние:

1.	То е превъзходно заради ПРИРО-
ДАТА на Жертвата. Докато Жер-
твите на кздеизма представляват
ирационални агнета, Жертвата на
християнството е БоЖият Агнец.
2.	То е превъзходно заради това, че е
ЕФЕКТИВНО. Докато Жертвите
на кздеизма са слуЖели само за да
припомнят греховете всяка година,
Жертвата на християнството от-
не греха веднъЖ завинаги. „Той от-
не греха, като поЖертва Себе Си."
3.	То е превъзходно заради ОБХВАТА
на   своето   действие.   Докато
к>дейските Жертви са имали за цел
да облагодетелстват само един
народ, Жертвата на християнст-
вото има за цел да облагодетелст-
ва всички народи: „Тя отнема греха
на света."2
1:30, 31 Йоан никога не се уморява
да напомня на хората, че само подгот-
вя пътя на Онзи, Който идва и Който
е по-велик от него самия. Исус е по-ве-
лик от Йоан толкова, колкото Бог е
по-велик от всеки човек. Йоан е роден
няколко месеца преди Исус, но Исус е
съществувал през цялата вечност.
Когато Йоан казва: „Аз не Го позна-
вах", това не означава непременно, че
Той не Го е виЖдал никога преди това.
ВъзмоЖно е Йоан и Исус да са се
познавали добре, тъй като са били
братовчеди. Но Йоан не е познавал
своя Братовчед като Месия, преди
Той да дойде да се кръсти при него.
Мисията на Йоан е била да подготви
пътя на Господа и след това да Го по-
сочи на народа на Израел, когато Той
се появи. Това е била и причината, по-
ради която Йоан е кръщавал хората
във вода - за да ги подготви за идванег
то на Христос. Неговата цел не е би-
ла да привлича ученици към себе си.
1:32 Събитието, за което говори
Йоан тук, е станало по време на кръ-
щението на Исус в река Йордан. След
като Господ излиза от водата, БоЖи-
ят Дух слиза като гълъб и почива

399

Йоан 1

Върху Него (ср. Мат. 3:16). По-ната-
тък авторът обяснява значението на
това събитие.
1:33 Бог е открил на Йоан, че Месия-
та идва и че когато Той дойде, Духът
ще слезе Върху Него и ще остане на
Него. И така, когато това нещо ста-
6а при кръщението на Исус, Йоан раз-
бира, че Исус е Този, Който ще кръща-
ва със Светия Дух. Светият Дух е
Личност - една от трите Личности
на БоЖеството. Той е равен на Бог
Отец и Бог Син.
Докато Йоан кръщава с вода, Исус
ще кръщава със Светия Дух. Кръще-
нието със Светия Дух стана в деня на
Петдесетница (Деяния 1:5, 2:4, 38).
Тогава Светият Дух слезе от небето,
за да обитава в тялото на всеки вяр-
ващ и да го направи член на църквата,
която е тялото на Христос (1 Кор.
12:13).
1:34 На основание на това, което
виЖда при кръщението на Исус, Йоан
свидетелства, че Исус от Назарет е
Бойкият Син, за Когото беше предс-
казано, че ще дойде на света. Когато
Йоан казва, че Христос е БоЖият
•Син, той всъщност казва, че Исус е
Бог Син.
Б. Призоваването на Андрей, Йоан
и Петър (1:35-42)
1:35, 36 Следващият ден е третият
от дните, споменати дотук. Йоан е с
двама от своите.ученици. Тези мъЖе
са чули проповедта на Йоан и са и по-
вярвали; но те все още не са срещнали
Господ Исус. Сега Йоан свидетелства
пред всички за Господа. Предния ден
той говори за Неговата Личност
(„БоЖият Агнец") и Неговото дело
(„Който носи греха на света"). Сега
той просто привлича вниманието към
Неговата Личност. Посланието му е
просто, безкористно и изцяло посве-
тено на Спасителя.

1:37 Вярната проповед на Йоан му
струва загубата на двама ученици, но
за сметка на това той изЖивява ра-
достта да ги види как следват Исус.
Подобно и ние трябва да предпочита-
ме приятелите ни да следват Исус,
вместо да мислят, че ние сме някакви
много ваЖни личности.
1:38 Спасителят винаги се интере-
сува от тези, които Го следват. Тук
Той показва Своя интерес, като се об-
ръща към двамата ученици и ги пита:
„Що търсите?" Исус знае отговора
на този въпрос, Исус знае всичко, но
иска те да изразят своето Желание с
думи. Техният отговор: „Равви, къде
Живееш?", показва, че те искат да бъ-
дат с Господа и да Го опознаят по-
добре. Те не се задоволяват само с ед-
на среща, а Желаят да имат общение с
Него. „Равви" е староеврейската ду-
ма за „Учител1о" (буквалното ii значе-
ние е „Велики мой").
1:39 Той им казва: „Дойдете и ще
видите." Никой, който искрено Желае
да научи повече за Спасителя, няма да
бъде отпратен назад. Исус поканва
двамата ученици в къщата, където е
отседнал по това време, вероятно
много по-бедна от съвременните къ-
щи.
„Дойдоха, прочее, и видяха где Жи-
вее и останаха при Него тоя ден. Бе-
ше около десетия час." Тези мъЖе ни-
кога преди това не са били удостоява-
ни с по-голяма чест от тази - да пре-
карат нощта на едно място със Съз-
дателя на вселената. Те са едни от
първите членове на еврейския народ,
които признават Месията.
Десетият час е или 10.00 часа сут-
ринта, или 4.00 часа следобед. Обикно-
вено се смята, че става въпрос за по-
ранния (римския) час.
1:40 Единият от двамата ученици е
Андрей. Днес Андрей не е толкова из-
вестен колкото брат му Симон Пе-
тър, но е интересно да видим, че той
пръв от двамата е срещнал Исус.

400

Йоан 1

Името на другия ученик не е споме-
нато, но почти Всички изследователи
на Библията приемат, че стаВа дума
за Йоан, който е написал тоВа ЕВанге-
лие. Предполага се, че скромността
му е попречила да спомене собстВено-
то си име.
1:41 Когато един чоВек намери Исус,
той обикновено иска и роднините му
да Го намерят също. Спасението е
такова Велико нещо, че човек не моЖе
да го запази само за себе си. И така,
Андрей бързо отива при брат си Си-
мон, за да му занесе Вълнуващата
Вест: „Намерихме Месия!" Какво изу-
мително съобщение! Най-малко от че-
тири хиляди години хората чакат да
дойде обещаният Христос, БоЖият
Помазаник, а сега Симон чува от ус-
тата на собствения си брат порази-
телната новина, че Месия е тук, наб-
лизо. Ясно е, че те ЖиВеят В момент,
когато се твори историята! Колко е
просто посланието на Андрей - само
дВе думи: „Намерихме Месия!" Но Бог
ги използва и спечелва Петър. Това ни
показва, че не е необходимо да бъдем
големи проповедници или много умни
оратори. Необходимо е само да каЖем
на хората за Господ Исус, а Бог ще се
погршки за останалото.
1:42 Андрей доВеЖда брат си на пра-
вилното място и при правилната Лич-
ност. Той не го доВеЖда в някоя църк-
ва, Вероизповедание или при свещеник.
Той го довеЖда при Исус. И забелеЖе-
те колко е ВаЖно това! Благодарение
на интереса, който проявява Андрей,
Симон по-късно става един голям „ло-
Вец на човеци", един от водещите
апостоли на Господ. Симон получава
по-голяма известност от своя брат,
но Андрей несъмнено ще сподели наг-
радата на Петър, защото той беше
онзи, който заведе Петър при Исус.
Господ знае името на Симон, без да
има нуЖда да Му се казва. Той също
така знае, че Симон има не особено
стабилен характер. Но освен всичко

тоВа Той знае, че характерът на Си-
мон ще се промени и че той ще стане
твърд като скала. Откъде Исус знае
всичко това? Оттам, че Той беше и е
Бог.
Името на Симон наистина се проме-
ня на Кифа (арамейската дума за ка-
мък) и той наистина става човек със
силен характер, особено след Възнесе-
нието на Господа и Слизането на Све-
тия Дух.
В. Призоваването на Филип
и Натанаил (1:43-51)
1:43 Това е четвъртият ден, за който
четем в тази глава. Бош ни обръща
внимание върху факта, че първия ден
виЖдаме само Йоан (15-28 cm.); Вто-
рия ден ВиЖдаме Йоан и Исус (29-34
cm.); третия ден - Исус и Йоан (35-42
cm.); и четвъртия - само Исус (43-51
cm.). Господ Върви на север към една
област, позната под името Галилея.
Там Той намира Филип и го поканва
да Го последва. „Дойди след Мене."
Тези думи са Велики, от една страна,
заради Този, Който ги изговаря, и от
друга, заради привилегията, която
предлагат. Спасителят и досега се об-
ръща с тази проста, но възвишена по-
кана към всеки човек на всяко място
по света.   .
1: 44 Витсаида е бил град на брега
на Галилейско море. Много малко гра-
доВе на света са били удостоявани с
такава чест, с каквато е бил удосто-
ен този град. Там Господ е извършил
някои от най-великите Си чудеса (Лу-
ка 10:13). Тя е била родното място на
Филип, Андрей и Петър. Но въпреки
това този град е отхвърлил Спасите-
ля, в резултат на което Витсаида е
била изцяло разрушена, така че днес
ние не моЖем да каЖем къде точно се
е намирала.
1:45 Филип иска да сподели новоот-
критата си радост с някой друг и за-
това отива и намира Натанаил. Но-

401

Йоан 1

ВопоВярВалшпе са най-добрите ловци
на души. Посланието на Филип е прос-
то и конкретно. Той казва на Натана-
ил, че е намерил Месията, Който е бил
предсказан от Мойсей и пророците
- Исус от Назарет. Всъщност посла-
нието на Филип не е съвсем точно.
Той описва Исус като син на Йосиф.
Исус, разбира се, е бил роден от деви-
цата Мария, но не е имал човешки ба-
ща. Йосиф е осиновил Исус, като по
този начин е станал официално негоВ
баща, макар и да не е бил Негов истин-
ски Баща. ДЖеймс С. Cmloapm пише
следното във Връзка с този Въпрос:
„Христос никога не е изисквал от
нас да имаме една напълно узряла Вяра
от самото начало. Той никога не е Въз-
пирал хората да станат Негови учени-
ци заради несъвършенствата в техни-
те убюкдения. И това, без съмнение, е
така и В наши дни. Христос върви зае-
дно със Своите братя и ги кани да се
присъединят към Него веднага, щом
поискат, като ги приема с вярата, ко-
ято те могат да Му предлоЖат. Това
за Него е достатъчно като за начало.
От този момент нататък Той започ-
ва да ги води като Свои приятели -
така, както води първата Си група -
стъпка по стъпка, към най-скритото
място на тайната на Неговата Лич-
ност и към славата на ученичество-
то. "3
1:46 Натанаил обаче има труднос-
ти. Хората от Галилея се отнасят с
презрение към Назарет. Натанаил
смята за невъзмоЖно Месията да Жи-
Вее В такъВ беден град и изказВа на
глас своите съмнения. Филип не за-
почва да спори. Той разбира, че най-
добрият начин за разрешаване на про-
тиворечията, е да запознае Възразява-
щия лично с Господ Исус. ТоВа е един
много ценен урок за Всички, които се
опитват да спечелят хора за Хрис-
тос. Не спорете. Не се ангаЖирайте с
дълги дискусии. Просто поканете хо-
рата да дойдат и да видят.

1:47 47 cm. показва, че Исус знае
всичко. Без да е познавал преди тоВа
Натанаил, Исус му казва, че той е
един истински израилтянин, у кого-
то няма никаква измама или лукавст-
Во. ЯкоВ (Израил) си е спечелил репу-
тацията на човек, който използва за
своите цели не съвсем честни методи,
но Натанаил е един „Израил"-тянин, у
когото няма и следа от „ЯкоВ".
1:48 Натанаил явно е изненадан от
това, че един напълно непознат Човек
моЖе да му говори така, като че ли го
познава отдавна. Очевидно никой друг
не е знаел за това, че е бил под смоки-
нята. МоЖе би страничните клони на
. дървото и околната растителност
така са го закривали, че никой не е мо-
гъл да го види. Но Исус го е видял, ма-
кар и да е бил скрит толкова добре.
1:49 МоЖе би точно тази сила на
Господ Исус да го види дори тогава,
когато е бил скрит от всички човеш-
ки погледи, се оказва достатъчна за
спечелването на Натанаил за Госпо-
да; а моЖе би това познание му е било
дадено по някакъв свръхестествен на-
чин... Във всеки случай той сега знае,
че Исус е БоЖият Син и Израилевият
Цар.   /
1:50 Господ дава на Натанаил две
доказателства за това, че Той е Ме-
сията: Той описва неговия характер и
виЖда Натанаил в момент, когато
никое човешко око не моЖе да го Види.
За Натанаил тези две доказателства
са достатъчни и той повярва. Сега
Господ Исус му обещава, че той ще
види и по-големи доказателства от
тези.
1:51 Винаги, когато Исус започва ду-
мите Си с „Истина, истина"..." (което
буквално значи „Амин, амин..."4), това
означава, че ще каЖе нещо много ваЖ-
но. Тук Исус описва на Натанаил една
картина от бъдещето, когато Той иде
се върне пак, за да царува върху цяла-
та земя. Тогава светът ще узнае, че
Синът на дърводелеца, Който ЖиВя 6

402

Йоан 1, 2

презрения град Назарет, е наистина
Божият Син и ИзраилеВият Цар. В
този ден небето ще бъде отворено и
Божието благоволение ще почиВа вър-
ху Царя, Който ще царува над света, а
Ерусалим ще бъде Неговата столица.
Възможно е Натанаил да е разсъж-
давал точно Върху историята с Якова-
та стълба (Бит. 28:12). Тази стълба,
по която се качват и слизат Божиите
ангели, е олицетворение на Самия Гос-
под Исус Христос, Който е единстве-
ният път към небето; и БоЖиите ан-
гели ще възлизат и ще слизат над Чо-
вешкия Син. Ангелите са БоЖии слу-
ги, които ще летят като огнени пла-
мъци, за да изпълнят Неговите поръч-
ки. След възцаряването на Исус тези
ангели ще пътуват назад и напред
между небето и земята и ще изпълня-
ват Неговата Воля.
Исус казва на Натанаил, че той е
Видял много малко неща от Неговото
Месиянство. В бъдещото царство на
Христос Натанаил ще Види Господ
Исус напълно изявен като Божия по-
мазан Син. Тогава и целият свят ще
узнае, че от Назарет е произлязло не-
що наистина добро.
Г. Първото знамение: превръщането
на водата във вино (2:1-11)
2:1 Безспорно третият ден, за който
става дума тук, е третият ден от
престоя на Господ в Галилея. В 1:43 се
казва, че Спасителят е отишъл в та-
зи област. Ние не знаем къде точно се
е намирала Кана, но от 12 cm. на тази
глава заклкочаваме, че тя се е намира-
ла на някаква Височина близо до Капер-
наум.
Точно В този ден в Кана е имало
сватба и майката на Исус е била
там. Интересно е да се отбележи, че
за Мария тук се говори като за май-
ката на Исус. Спасителят не е бил из-
вестен заради това, че е бил Син на
Дева Мария, но тя е била известна за-

ради това, че е била майката на нашия
Господ. Святото Писание Винаги от-
дава първенство на Христос, а не на
Мария.
2:2 Исус и Неговите ученици са би-
ли поканени на сватбата. Организа-
торите на сватбата са Взели едно
мъдро решение, като са поканили
Христос. Така и днес хората, които
канят Господ на сВоята сватба, взе-
мат също едно мъдро решение. За да
направят това, както младоженката,
така и младоженецът трябва да бъ-
дат истински вярващи в Господ Исус.
След това те трябва да отдадат жи-
Вота си на Спасителя и да решат тех-
ният дом да бъде място, където Той
ще пребъдва с л!обов.
2:3 На сватбата виното се свършва.
Когато майката на Исус разбира как-
во е станало, тя представя проблема
пред СВоя Син. Тя знае, че Той може да
напраВи чудо, за да достаВи Вино, и мо-
же би иска освен тоВа Синът и да се
открие пред събраните гости като
Божия Син. В Библията Виното често
е символ на радост. Когато Мария
казва: „Вино нямат", тя всъщност
дава съвсем точно описание на неспа-
сените. За невярващия няма такава
радост, която да е истинска и да про-
дължава вечно.
2:4 Отговорът, който Господ дава
на майка Си, изглежда доста студен и
без никаква Връзка с Въпроса. Но уко-
рът не е толкова силен, колкото ни
изглежда. Думата „Жено", която се
използва тук, е почтително обръще-
ние, подобно на обръщението „госпо-
жо". Когато Господ пита: „Какво има
меЖду Мене и тебе, Жено?", Той
всъщност показва, че при изпълнение-
то на Божествената Си мисия Той не
е подвластен по никакъв начин на май-
ка Си, но е изцяло подчинен в действи-
ята Си на Волята на СВоя Отец В не-
бесата. Мария иска да Види Исус прос-
лавен, но Той трябва да й напомни, че
Времето за това още не е дошло. Пре-

403

Йоан 2

gu ga се пояВи пред cBema kamo Bceno-
беЖдаващия Христос, Исус. първо
трябва да се изкачи на Жертвения ол-
тар, което Той ще направи на кръста
на Голгота.
Уилиямс посочва следното:
„Изразът „Какво има меЖду мене и...
?", се среща няколко пъти в Библията
и неговият смисъл е: „Какво общо има
меЖду мене и ...?" Предполагаемият
отговор на този въпрос е: „Нищо." Да-
вид използва този израз два пъти във
връзка с братовчедите си, Саруините
синове. Наистина меЖду тях и Давид
не е било възмоЖно да има нищо общо
в духовно отношение! Елисей също го
използва, за да покаЖе колко дълбока е
пропастта меЖду него и Йорам, Аха-
вовия син. Този израз, който се използ-
ва три пъти от демоните, разкрива,
че Сатана няма нищо общо с Христос,
нито Христос - със Сатана. И послед-
но, Господ го използва във връзка с Де-
ва Мария, за да покаЖе колко непреодо-
лима е пропастта меЖду Неговата
безгрешна БоЖествена природа и ней-
ната грешна човешка природа и че има
само Един Глас, Който моЖе да предс-
тавлява авторитет за Неговото
ухо. "5
2:5 Мария разбира смисъла на Него-
вите думи и дава наставление на слу-
гите да направят това, което им ка-
Же Той. Нейните думи са много ваЖни
и за нас днес. ЗабелеЖете, че тя не
казва на мъЖете да се подчинят на
нея или на някое друго човешко същес-
тво. Тя ги насочва към Господ Исус и
им казва, че единствено на Него тряб-
ва да се подчинят. Учението на Гос-
под Исус моЖе да се прочете от стра-
ниците на НЗ. И винаги, когато че-
тем тази безценна книга, трябва да
помним последните документирани
думи на Мария: „Каквото ви рече,
сторете."
2:6 На мястото, където се провеЖ-
да сватбата, е имало шест големи ка-
менни делви, всяка от които е поби-

рала по две или три мери вода. Юдеи-
те са използвали тази вода, за да се
очистват от оскверняване. Например
ако един кздеин се докоснел до тяло на
мъртвец, той бил считан за нечист,
докато не извършел един определен
ритуал на очистване.
2:7 Исус дава наставления на слуги-
те да напълнят делвите с вода, кое-
то те Веднага правят. Преди да из-
върши чудото, Господ винаги използва
наличните възмоЖности. Той нареЖда
на мъЖете да напълнят с вода, след
което извършва онова, което нито
един човек не моЖе да извърши - прев-
ръща водата въВ Вино! Съдовете се
напълват с вода от слугите, а не от
учениците. По този този начин Гос-
под иска да избегне всякакъв повод за
допускането на какъвто и да е номер.
Освен това делвите биват напълнени
догоре, така че никой да не моЖе да
каЖе, че виното е било налято допъл-
нително.
2:8 Чудото е извършено. Господ за-
ръчва на слугите да налеят от делви-
те и да занесат на настойника на
угощението. От това става ясно, че
чудото е било мигновено. За превръ-
щането на водата във вино не е било
необходимо много време освен един
кратък миг. Едно поетично изказване
описва това чудо така: „Нищо несъз-
наващите води видяха своя Бог и по-
червеняха."
2:9 Настойникът на угощението е
онзи, който отговаря за подреЖдане-
то на масите и за храната. След като
опитва от виното, настойникът раз-
бира, че се е случило нещо необичайно.
Той не знае откъде е дошло това Ви-
но, но разбира, че то е превъзходно и
извиква младоЖенеца.
Какво трябва да бъде отношението
на християнина към Виното днес? По-
някога виното се предписва по здра-
вословни причини, което напълно от-
говаря на учението на НЗ (1 Тим.
5:23). Добре е обаче повечето христи-

404

Йоан 2

яни да избягват да пият Вино заради
уЖасните последствия от прекомер-
ната му употреба. Всеки човек моЖе
да се пристрасти към алкохола. Най-
добрият начин да се избегне тази
опасност, е изобщо да не го пие. ОсВен
това не трябва да се пренебрегва и
фактът за Влиянието на нашите дейс-
твия Върху другите хора. В нашето
общество употребата на алкохол от
един християнин моЖе да се приеме
като много лошо свидетелство от
страна на някой неспасен човек, пора-
ди което е по-добре изобщо да се въз-
дърЖаме от пиене на алкохол.
2:10 Реакцията на настойника на
угощението ни обръща внимание върху
разликата в начина, по който действа
Господ Исус, и начина, по който обик-
новено действат хората. Обикновено
на сватбите първо се изнася доброто
вино, докато хората все още могат
да му се насладят и да оценят вкуса
му, защото по-късно, след като са се
наяли и напили, те няма да бъдат в
състояние да усетят качеството на
това, което пият. На тази сватба
доброто вино се изнася най-накрая, ко-
ето има за нас и духовно значение.
Обикновено светът предлага в нача-
лото най-доброто, което има да пред-
лоЖи на хората. Младите хора получа-
ват най-привлекателните неща. По-
късно, по Време на старостта, когато
те са пропилели Живота си в празни
Удоволствия, светът не моЖе да им
предлоЖи нищо по-добро от утайката
на виното. Християнският ЖиВот е
точно обратното на тоВа. С времето
той става все по-добър. Христос пази
най-доброто вино за най-накрая. След
поста идва угощението.
Тази случка от Святото Писание
има пряка Връзка с еврейския народ.
По онова време в togeuckama религия
не е имало истинска радост. Хората
са били непрекъснато участници В ед-
на дълга поредица от отегчителни ри-
туали и церемонии, в които не е имало

никакъв Живот. БоЖествената ра-
дост е била нещо абсол1отно чуЖдо за
тях. Господ Исус иска да ги научи да
полоЖат Вярата си на Него, тъй като
единствено Той моЖе да превърне
Жалкото им съществувание 8 радост.
Водата на кодейските ритуали и цере-
монии моЖе да се превърне ВъВ „вино-
то" на радостната действителност в
Христос.
2:11 Съобщението, че това е нача-
лото на знаменията, изклЬчва пред-
полоЖенията за глупавите чудеса, кои-
то се приписват на нашия Господ за
времето на детството Му. Подобни
описания могат да се намерят В таки-
ва псевдоевангелия като „Евангелие-
то от Петър". Там на нашия Господ
се приписват чудеса, които Той бил
извършил, според както се твърди, ко-
гато бил малко дете, и които стоят
на границата с богохулството. Пред-
ВиЖдайки тази ВъзмоЖност, Светият
Дух е взел мерки да защити този пери-
од от Живота на нашия Господ и Не-
говия характер с вмъкването на тази
допълнителна забелеЖка.
Превръщането на водата ВъВ Вино е
знамение, което ще рече „чудо с опре-
делено значение". ТоВа е едно дейст-
вие на свръхчовешките възмоЖности
с духовно значение. Тези чудеса са
предназначени да покаЖат, че Исус на-
истина е БоЖият Христос. С това
знамение Исус изявява Своята слава.
Той разкрива на хората, че наистина е
Бог, изявен в плът. „И учениците Му
повярваха в Него." В известен смисъл
те и преди този случай са вярвали в
Него, но сега Вярата им е укрепена и
упованието им е по-пълно. Синдилън
ДЖоунс казва следното:
„Първото чудо на Мойсей е превръ-
щането на водата в кръв, което има
силен разрушителен ефект. Първото
чудо на Христос е превръщането на во-
дата във вино, което съдържа елемент
на успокоение и утеха.<<6

405

Йоан 2

Д. БоЖият Син изчиства дома
на Своя Отец (2:12-17)
2:12 Сега Спасителят напуска Кана и
слиза в Капернаум заедно с майка Си,
братята Си и учениците Си. В Ка-
пернаум те престояват само няколко
дни. Скоро след тоВа Господ се изкач-
Ва В Ерусалим.
2:13 От този момент нататък
следва пърВото сВидетелстВо на Гос-
пода за град Ерусалим. Този етап от
Неговото слуЖение продълЖава до
3:21. Господ започва и завършва Свое-
то обществено слуЖение с изчиства-
нето на храма по време на Пасхата
(ср. Мат. 21:12, 13; Марко 11:15-18; Лу-
ка 19:45, 46). Пасхата е един празник,
който се е празнувал всяка година 8
чест на избавлението на израилтяни-
те от робството в Египет, превеж-
дането им през Червено море и от-
веждането им в пустинята, а по-къс-
но и в обещаната земя. Първото праз-
нуване на Пасхата е записано 8 Изход
12 гл. Като благочестив 1одеин Господ
Исус възлиза в Ерусалим за този ва-
Жен ден 8 к>дейския календар.
2:14 Когато стига до храма, Той
открива, че храмът е превърнат на
пазар. Там се продават волове, овце и
гълъби, а освен това се върти търго-
вия с обмяната на пари. Животните
и птиците се продават на хората, ко-
ито отиват да се поклонят, за да ги
принесат в Жертва, а обмяната на
пари се извършва с пътуващите пок-
лонници от далечни страни, за да мо-
гат да платят таксата за храма. Из-
вестно е, че идващите от толкова да-
леч пътници много често са били ма-
мени от обменителите.
2:15 Бичът, който прави Господ, си-
гурно е бил малък пресукан камшик,
направен от върви. Не е казано дали
Господ е ударил някого с него. Вероят-
но го е използвал като символ на
власт 6 ръката Си. Размахвайки бича
пред Себе Си, Той прогонва търговци-

те вън от храма и обръща масите на
обменителите.
2:16 Законът е позволявал на бедни-
те да дават като принос две гълъбче-
та, тъй като не са имали пари за по-
големите Животни. На онези, които
са продавали гълъбите, Господ запо-
вядва да ги махнат от там. Не е при-
лично да превръщат дома на Неговия
Отец 8 търЖище. През всички векове
Бог е предупреЖдаВал СВоя народ да не
използва религиозните слуЖби като
средство за забогатяване, така че в
тези Негови действия няма нищо Жес-
токо или несправедливо. По-скоро те
ни показват колко свят и праведен е
нашият Господ.
2:17 Когато учениците на Исус
виЖдат какво става, те си спомнят
Псалм 69:9, където е предсказано, че
когато дойде Месията, ревността за
Бащиния Му дом ще Го изяде. В този
момент те стават свидетели на ре-
шимостта на Исус да запази чисто-
тата на поклонението пред Бога и
разбират, че Той е Онзи, за Когото го-
вори псалмистът.
Нека да припомним, че храмът на
Светия Дух е тялото на християнина.
По примера на Господ Исус, Който
толкова ревностно дърЖеше на чис-
тотата на храма в Ерусалим, ние съ-
що така трябва да дърЖим на нашата
собствена чистота, като се обръща-
ме непрекъснато към Господа, за да ни
очисти.
Е. Исус предсказва Своята смърт
и възкресение (2:18-22)
2:18 ИзглеЖда, че еврейският народ
винаги търси някакво знамение или чу-
до. Това, което те казват, означава
следното: „Ако Ти извършиш някое ве-
лико и могъщо дело, ние ще повярВа-
ме." Да не забравяме обаче, че Господ
Исус извърши чудеса след чудеса, но
въпреки това техните сърца останаха
затворени за Него. В 18 cm. me поста-

406

Йоан 2,3

Вят nog Въпрос праВото Му да изгонВа
търговците от храма и искат от Не-
го да избърши знамение, с което да
подкрепи претенциите Си за Месия.
2:19 В отговор на тоВа Господ Исус
праВи едно удивително изявление за
Своята смърт и възкресение. Той им
казва, чете ще унищозкат този храм,
но Той за три дни пак ще го издигне.
Този стих е отново особено показате-
лен за божествеността на Христос.
Единствен Бог моЖе да каЖе: „За три
дни ще го издигна."
2:20 Юдеите не разбират думите на
Исус. Те се интересуват no-скоро от
материалните неща, отколкото от
духовната истина. Единственият
храм, за който те могат да си помис-
лят, е ИродоВият храм, издигнат то-
гава В Ерусалим, за построяването на
който са били необходими четириде-
сет и шест години. За тях е било не-
ВъзмоЖно да си представят, че този
храм моЖе да бъде построен за три
дни.
2:21 Господ Исус обаче говори за
Собственото Си тяло като храм, В
който обитава цялата пълнота на Бо-
Жеството. Така, както тези togeu са
осквернили храма В Ерусалим, така те
Ще Го осъдят на смърт само след ня-
колко години.
2:22 По-късно, след като Господ
Исус беше разпънат и възкресен от
мъртвите, Неговите ученици си
спомниха за Неговото обещание да
Възкръсне след три дни. И виЖдайки с
очите си това чудно изпълнение на
пророчеството, те „повярваха на пи-
саното и словото, което Исус беше
говорил".
Често ние се срещаме с трудни за
разбиране истини. Но този пасаЖ тук
ни учи, че трябва да запазваме БоЖии-
те думи в сърцата си, макар и да не ги
разбираме сега, защото един ден Гос-
под ще ни ги изясни. Думите „повярва-
ха на писаното" означават, че те са
повярвали на предсказанията от СЗ,

където се говори за възкресението на
Месията.
Ж. Мнозина казват, че вярват в
Христос (2:23-25)
2:23 В резултат на знаменията, кои-
то Исус извършва в Ерусалим по вре-
ме на Пасхата, повярвалите в Него-
вото име са мнозина. Това не означа-
Ва непременно, че те са Му отдали
Живота си и са започнали да уповават
само на Него: те просто са заявили, че
Го приемат. В тяхното действие не е
имало непременно истинност: това е
било една Външна изяВа на Желанието
им да следват Исус; подобно на състо-
янието на света днес, където много
хора претендират, че са християни, но
всъщност никога не са били новороде-
ни чрез вяра в Господ Исус Христос.
2:24 Въпреки че мнозина казват, че
ВярВат В Него, Исус не им се доверява
(в оригиналния гръцки текст е използ-
вана една и съща дума за „вярвам" и
„доверявам"). Той разбира, че те ид-
Ват при Него само от л1обопитство -
търсейки сензации и чудеса. Господ
познава всичките човеци: техните
мисли и подбуди; знае защо постъпват
по този начин; знае дали наистина
имат вяра или я имат само на думи.
2:25 Никой не познава човешкото
сърце по-добре от Господ Исус. Господ
няма нуЖда някой да Го поучава или
да Му обяснява за човека. Той има пъл-
но познание за това, което е в човека,
и за причините за неговото поведение.
3. Исус поучава Никодим относно
новороЖдението (3:1-21)
3:1 Случката с Никодим се противо-
поставя на това, което се е случило
току-що. Мнозина от togeume в Еруса-
лим са заявили, че Вярват в Господа,
но Той знае, че вярата им не е искрена.
Никодим обаче е изклкзчение. Господ
открива у него ревностно Желание да

407

ЙоанЗ

знае истината. 1 cm. би трябвало да
започба с едно „но": „Но7 меЖду фари-
сеите имаше един чоВек на име Нико-
дим, logeiicku началник."
Сред сВоя народ Никодим е признат
за учител. МоЖе би той отиВа при
Господа за поВече наставления, с цел
да сподели наученото с logeume.
3:2 Библията не ни казва защо Нико-
дим е дошъл при Исус точно през
нощта. Най-просто обяснение е, че
той се е чувствал неудобно да го ви-
дят, че отива при Исус, тъй като Гос-
под изобщо не е приет от повечето
logeu. Въпреки това той отива при
Него. Никодим признава, че Господ е
Учител, изпратен от Бога, тъй като
никой не моЖе да извършва такива чу-
деса, без Бог пряко да му помага. Неза-
висимо от цялото си образование оба-
че Никодим не разбира, че Господ е
Бог, изявен в плът. Той прилича на
много от съвременните хора, които
казват, че Исус е бил един велик човек,
чудесен учител, изклкзчителна лич-
ност... На Всички тези определения
липсва едно много ВаЖно нещо, за да
бъдат цялата истина - Исус беше и е
Бог.
3:3 На пръв поглед изглеЖда, че от-
говорът на Господ Исус няма никаква
Връзка с току-що казаното от Нико-
дим. Всъщност нашият Господ казва:
„Никодиме, ти си дошъл при Мен, за-
щото искаш да те науча на нещо; но
това, от което ти действително
имаш нуЖда, е да бъдеш роден отново.
ТоВа е мястото, откъдето трябба да
започнеш. Трябва да бъдеш роден от-
горе. Иначе никога няма да видиш Бо-
Жието царство."
Господ започва това удивително
обяснение с думите: „Истина, исти-
на... ", което буквално значи „Амин,
амин...". Господ употребява тези думи
винаги, когато иска да ни подготви за
някоя ВаЖна истина.
Като 1одеин, Никодим очаква да
дойде Месия, Който да освободи Изра-

ел от римското владичество. По то-
ва време римската империя управлява
•целия тогавашен свят и logeume тряб-
Ва да се подчиняват на нейните закони
и управление. Никодим мечтае за вре-
мето, когато Месията ще установи
Своето царство на земята - когато
израелският народ ще бъде пръВ меЖ-
ду всички народи; когато Всички него-
ви врагове ще бъдат победени. Господ
обаче казва на Никодим, че за да Влезе
В това царство, човек трябва да се
новороди. Точно както е необходимо
човек веднъЖ да се роди, за да започне
физически Живот, също така е необхо-
димо той да се роди повторно, за да
започне небесен Живот. (Изразът „да
се роди отгоре" означава също „да се
роди отново".) С други думи, в царст-
вото на Христос моЖе да Влезе само
онзи, чийто Живот е променен. Тъй ка-
то Неговото царстВо ще бъде правед-
но, поданиците Му също трябВа да бъ-
дат праВедни. Христос няма да царуВа
над народ, който продълЖаба да Вър-
ши грехове.
3:4 Тук ние отново ВиЖдаме колко е
трудно за хората да разбират думите
на Господ Исус. Никодим продълЖава
да приема всичко много буквално. Той
не моЖе да разбере как един възрастен
човек ще се роди отново, като физи-
чески влезе Втори път в корема на
майка си, за да се новороди. За него
това е неВъзмоЖно да стане.
Никодим на практика ни показва как
„естественият човек не побира това,
което е от БоЖия Дух, защото за него
е глупост; и не моЖе да го разбере, по-
неЖе то се изпитва духоВно" (1 Кор. 2:
14).
3:5 По-нататък Исус обяснява на
Никодим, че той трябва да се роди от
бода и Дух, иначе никога няма да влезе
в БоЖието царство.
КакВо иска да каЖе Исус? Много хо-
ра смятат, че тук става дума за Вода
8 буквален смисъл, и че Господ Исус го-
вори за кръщението като за необходи-

408

ЙоанЗ

мо условие за спасение. Такова едно
учение е абсолк)тно противоположно
на всичко останало, което казва Биб-
лията. Навсякъде в БоЖието Слово
ние четем, че спасението моЖе да бъ-
де единствено чрез вяра в Исус Хрис-
тос. Кръщението е за онези, които ве-
че са спасени, а не е средство за спасе-
ние.
Някои предполагат, че под „бода" 6
този стих трябва да се разбира Божи-
ето Слово. В Ефесяни 5:25, 26 водата
е тясно свързана с БоЖието Слово.
Също така и в 1 Петр. 1:23, и Яков
1:18 се казва, че новороЖдението ста-
ва чрез БоЖието Слово. ВъзмоЖно е
следователно под „вода" в този стих
наистина да се разбира БоЖието Сло-
во. Ние знаем, че отделно от Библия-
та няма спасение. За да има новороЖ-
дение, е необходимо грешникът да
приеме посланието, което се съдърЖа
в БоЖието Слово.
Но водата моЖе да се разбира и ка-
то символ на Светия Дух. В Йоан 7:38,
39 Господ Исус говори за „реки от Жи-
ва вода" и съвсем определено казва, че
когато използва думата „вода", Той
говори за.Светия Дух. Ако водата има
значение на Дух в 7 гл., защо да няма
същото значение и в 3 гл.?
Това тълкуване обаче пораЖда една
трудност. Исус казва: „Ако се не роди
някой от вода и Дух, не моЖе да влезе
8 БоЖието царство." Ако приемем, че
»вода" означава Дух, тогава излиза, че
Духът се споменава два пъти в този
«пих. Но думата, която е преведена
като „и", моЖе също така да се преве-
9е и като „също". Тогава стихът би
могъл да се чете така: „Ако се не ро-
9и някой от вода, също от Дух, не мо-
Же да влезе в БоЖието царство." Ние
Вярваме, че това е истинският смисъл
на този стих. физическото раЖдане
не е достатъчно.8 Необходимо е още
човек да се роди и духовно, за да влезе
в БоЖието царство. Това духовно
Ж        моЖе да бъде извършено от

Светия Дух, когато човек повярва в
Господ Исус Христос. Това тълкуване
се подкрепя от факта, че изразът „ро-
ден от Духа" се среща два пъти в сти-
ховете, които следват (6 и 8 cm.).
3:6 Дори и Никодим да моЖеше по
някакъв начин да влезе втори път в
корема на майка си, това нямаше да
моЖе да поправи злата му природа.
Изразът „роденото от плътта е
плът" означава, че децата, които се
раЖдат от човешки родители, се раЖ-
дат в грях и са безпомощни, и без ни-
каква надеЖда да се спасят сами по се-
бе си. От друга страна, „роденото от
Духа е Дух". Духовното раЖдане ста-
ва, когато човек полоЖи упованието
си на Господ Исус. При новораЖдане-
то човек получава нова природа и ста-
ва годен за БоЖието царство.
3:7 Никодим не трябва да се чуди на
учението на Господ Исус. Той трябва
да разбере, че човек трябва да се но-
вороди, и да осъзнае съвършената нес-
пособност на човешката природа да
облекчи грешното си състояние. Тряб-
ва да разбере, че за да стане поданик в
БоЖието царство, човек трябва да
бъде свят, чист и духовен.
3:8 Както често прави, за да илюст-
рира една духовна истина, Господ Исус
използва пример от природата. Той
напомня на Никодим, че вятърът ду-
ха, накъдето си иска, и човек моЖе да
чуе шума му, но не моЖе да каЖе от
къде идва и на къде отива. НовораЖ-
дането прилича да голяма степен на
вятъра. Първо, то става по БоЖията
воля. Това не е сила, над която човек
има власт. Второ, новораЖдането е
невидимо. Човек не моЖе да види как
става, но моЖе да види резултатите
от него в личния Живот на новороде-
ния. При всеки спасен човек се наблю-
дава промяна. Сега той мрази лошите
неща, които преди това е обичал. Не-
щата, които сега обича, са БоЖиите
истини, които преди това е презирал.
Точно както никой не моЖе напълно

409

Йоан 3

да разбере Вятъра, така u никой не
моЖе напълно да разбере чудотворно-
то дело на БоЖия Дух. ОсВен тоВа но-
ВораЖдането, както и вятърът, са
непредсказуеми. Не е ВъзмоЖно да се
каЖе кога и къде ще се случи то.
3:9 И още веднъЖ Никодим ни показ-
Ва неспособността на естествения
човешки ум да навлезе в небесните не-
ща. Без съмнение той все още се опит-
ва да мисли за ноВораЖдането като за
едно естествено или физическо съби-
тие, а не като за едно духовно явле-
ние. Затова той пита Господ Исус:
„Как моЖе да бъде това?"
3:10 Исус отговаря, че като израи-
лев учител Никодим е длъЖен да знае
тези неща. Старозаветните Писания
съвсем ясно казват, че когато Месия-
та дойде *отново на земята, за да ус-
танови Своето царство, Той първо
ще съди враговете Си и ще унищоЖи
всички неща, които Го оскърбяват.
Само онези, които са изповядали и ос-
тавили греховете се, ще влязат в цар-
ството.
3:11 След това Господ Исус обръща
внимание върху непогрешимостта на
Своето учение, както и на неВерието
на човека по отношение на Него. Той
знае истината още от вечността и
поучава само това, което е знаел и ви-
дял. Но Никодим и повечето от него-
вите съвременници logeu отказват да
повярват на Неговото свидетелство.
. 3:12 Кои са „земните работи", за
които говори Господ В този стих? Тук
става въпрос за Неговото земно царс-
тво. Като ученик на СЗ Никодим знае,
че един ден Месията ще дойде и ще ус-
танови в буквален смисъл едно царст-
во тук, на земята, със столица Еруса-
лим. ТоВа, което Никодим не моЖе да
разбере, е фактът, че за да Влезе В то-
Ва царство, човек трябва да се ноВо-
роди. А кои са небесните работи, за
които гоВори Господ? ТоВа са истини-
те, които Той обясняВа 8 следващите

стихове - чудният начин, по който чо-
век получава новороЖдението.
3:13 Само един Човек има право да
говори за небесните неща, тъй като
Той е и Единственият, Който е бил в
небето. Господ Исус не е само един чо-
вешки Учител, изпратен от Бога, но
Той е и Онзи, Който е Живял с Бог
Отец през цялата вечност, и Който е
слязъл в света. Когато Исус казВа
„никой не е Възлязъл на небето", Той
не иска да каЖе, че старозаветните
светии Енох и Илия не са отишли на
небето, а no-скоро набляга на факта,
че те са били взети на небето, докато
Той е възлязъл на небето със Собст-
вената Си сила. Според едно друго
обяснение тези думи означават, че ни-
то едно човешко същество не е могло
да има такъв непрекъснат достъп до
присъствието на Бога, както Господ
Исус. Той е могъл да възлезе до място-
то, където обитава Бог, по един уни-
кален начин, защото само Той е слязъл
от небето на земята. Господ дори
казВа, че докато стои тук, на земята,
и гоВори с Никодим, Той е също така и
на небето. Как моЖе да бъде това?
Тези думи ни изявяват факта, че като
Бог Господ е навсякъде по едно и също
време. Това означава „вездесъщ". Въп-
реки че някои съвременни преводи из-
пускат израза „Който е на небето",
ние смятаме, че те принадлеЖат към
текста, тъй като присъстват в пове-
чето ръкописи.
3:14 Господ Исус е на път да открие
на Никодим една небесна истина. Как
моЖе да стане новороЖдението? На-
казанието за човешките грехове
трябва да бъде платено. Хората не
могат да отидат на небето със сВои-
те грехове. Така, както Мойсей из-
дигна медната змия на една Върлина 6
пустинята, когато Всички израилтя-
ни бяха нападнати от змии (Числа
21:4-9) „така трябва да бъде издиг-
нат Човешкият Син". Бродейки из
пустинята на път към обетованата

410

ЙоанЗ

земя, израилтяните изпадат В отчая-
ние и нетърпение. Те започват да го-
ворят против Господ. За наказание
Господ изпраща срещу тях огнени
змии, от които умират много хора.
Когато оцелелите извикват към Гос-
пода в покаяние, Господ заръчва на
Мойсей да направи една медна змия и
да я слоЖи на прът. Всеки израилтя-
нин, ухапан от змия, като погледне
към змията, ще бъде изцелен по чу-
дотворен начин.
Исус дава пример с това събитие от
СЗ, за да илкзстрира как става ново-
роЖдението. МъЖете и Ясените са
ухапани от змията на греха, което ги
осъЖда на вечна смърт. Медната змия
е олицетворение на Господ Исус. В
Библията медта символизира съда.
Господ Исус е безгрешен и никога не
трябваше да бъде наказван, но Той зае
нашето място и понесе наказанието,
което заслужавахме ние. Върлината,
на която е била издигната змията, го-
Вори за кръста на Голгота, на който
беше издигнат Господ Исус. Ние се
спасяваме, като погледнем към Него с
вяра.
3:15 Спасителят - Този, Който не
познаваше що е грях - стана грешен за
нас, за да станем ние праведни чрез
Него пред Бога. Всеки, който вярВа в
Господ Исус Христос, получава вечен
Аивот като подарък.
3:16 Това е един от най-известните
стихове в цялата Библия - най-вече
заради това, че в него Евангелието е
казано толкова просто и ясно. Той
обобщава накратко това, което Гос-
под Исус иска да каЖе на Никодим за
начина на новороЖдението. И така,
»Бог толкова възлк>би света...". Све-
тът тук означава цялото човечест-
во. Бог не обича греховете на хората и
порочната система, в която Живее чо-
вечеството, но Той обича хората и не
Желае те да погинат.
Величието на Неговата лкзбов се
Вшкдат от факта, че Той „даде Своя

Единороден Син". Бог няма друг Син
като Господ Исус. Това, че Бог поЖела
да даде Своя Единороден Син за спасе-
нието на едни бунтовни грешници, е
израз на Неговата безгранична лк)бов.
Това не означава, че всички хора са
спасени. Преди Бог да даде на някого
вечен Живот, този човек трябва да
приеме това, което Христос е напра-
вил за него. Затова са добавени и ду-
мите: „за да не погине ни един, който
вярва в него". Не е необходимо да по-
гива който и да е. Има начин, по кой-
то всеки моЖе да бъде спасен. Но то-
зи „всеки" трябва да признае Господ
Исус Христос за свой личен Спасител.
Когато направи това, той получава
вечния Живот като притеЖание в
настоящето. Боръм казва така:
„Когато църквата разбере лЬбовта,
с която Бог възлЬби света, тя никога
няма да се успокои и примири, докато
не завоЬва за Него всички големи им-
перии и всички коралови острови.1<9
3:17 Бог не е един груб и Жесток вла-
детел, който гори от нетърпение да
излее своя гняв върху човечеството.
Неговото сърце е изпълнено с лк)бов
към човека и Той е решил да даде най-
..високата цена за спасението на хора-
та. Той е могъл да изпрати Сина Си
на света, за да осъди света, но не го е
направил. Точно обратното, Той Го е
изпратил тук, за да пострада, да про-
лее кръвта Си и да умре, „за да бъде
светът спасен чрез Него". Делото на
Господ Исус на кръста има толкова
висока стойност, че всички грешници
на всяко място могат да бъдат спасе-
ни, ако Го приемат.
3:18 Сега цялото човечество е раз-
делено на две групи: вярващи и невяр-
ващи. Нашата съдба за вечността се
определя от отношението, което
имаме към БоЖия Син. Всеки, който
вярва в Спасителя, не е осъден; но он-
зи, който не вярва в Него, е вече осъ-
ден. Господ Исус е извършил съвърше-
но делото на спасението и сега от

411

Йоан 3

Всеки един от нас заВиси дали да реши
да Го приеме, или да отхвърли. УЖас-
но е да отхвърлиш такъв дар на лк)-
боВта. Ако човек не повярва 8 Господ
Исус, Бог не моЖе да направи нищо
друго, освен да го осъди.
Да повярваш В Неговото име е съ-
щото, като да поВярВаш В Него.
3:19 Исус е светлината, която дой-
де на света. Той беше безгрешният и
непорочен БоЖий Агнец. Той умря за
греховете на целия свят. Но дали хо-
рата Го обичат заради всичко това?
Не, те недоволстват срещу Него. Хо-
рата предпочитат своите грехове
пред това да приемат Исус Христос
за Спасител. Затова те Го отхвър-
лят. Точно както някои пълзящи Жи-
вотинки хукват да бягат, щом се поя-
ви светлина, така и злите хора се
ВтурВат да бягат далеч от присъст-
вието на Христос.
3:20 Онези, които обичат греха,
мразят светлината, защото тя изла-
га на показ техните грехове. Когато
Исус беше тук, на света, грешните хо-
ра се чувстваха неудобно в Неговото
присъствие, понеЖе уЖасното им със-
тояние ставаше явно на фона на Него-
вата святост. Най-добрият начин да.
видиш дали някоя пръчка е крива, е да
поставиш друга права пръчка до нея.
Идвайки на света като един Съвър-
шен Човек, Господ Исус изявява урод-
ливостта на всички останали хора на
базата на сравнението.
3:21 Ако един човек е честен пред
Бога, той ще дойде „към светлина-
та", т. е. при Господ Исус, и ще разбе-
ре истинската си негодност и грехоВ-
ност. После той ще полоЖи упование-
то си за сВоето спасение единствено
на Спасителя и по този начин ще се
роди отново чрез вяра в Христос.
И. СлуЖението на Йоан Кръстител
в Юдея (3:22-36)
3:22 В първата част на тази глава се
412

описваше свидетелството на Господ
Исус в град Ерусалим. От този стих
до края на главата Йоан описва слуЖе-
нието на Исус в Юдея, където Той без
съмнение продълЖава да проповядва
благата вест за спасението.
След като хората идват при свет-
лината, те се кръщават. От този
стих изглеЖда като че ли Исус извър-
шва кръщението, но от Йоан 4:2 раз-
бираме, че то се извършва от Негови-
те ученици.
3:23 Йоан, за когото се говори В то-
зи стих, е Йоан Кръстител. Той Все
още продълЖава да проповядва сВоето
послание за покаяние В областта на
Юдея и да кръщава Желаещите да се
покаят к>деи, подготвяйки ги за идва-
нето на Месията. „Също и Йоан кръ-
щаваше в Енон... защото там имаше
много вода." Тук не се казва изрично,
че той е кръщавал чрез потапяне, но
изводът като цяло е, че това е става-
ло точно така. Защото, ако той кръ-
щаваше, като пръскаше или изливаше
вода върху повярвалия, нямаше да има
нуЖда от „много бода".
3:24 Този стих ни е даден като обяс-
нение за продължителното слуЖение
на Йоан и продълЖителния отклик, с
който благочестивите logeu се отна-
сят към него. След известно време
Йоан ще бъде хвърлен в тъмница и
обезглавен за своето вярно свидетелс-
тване. Но междувременно той усърд-
но продълЖава да извършва своята ра-
бота.
3:25 От този стих става ясно, че
някои от Йоановите ученици са влез-
ли в спор с logeume за очистването.
Какво означава тоВа? Тук „очиства-
нето" Вероятно се отнася до кръще-
нието. Спорът е бил за това, дали Йо-
ановото кръщение е по-добро от кръ-
щението на Исус. Кое от двете е има-
ло по-голяма сила? МоЖе би някои от
Йоановите ученици са отстоявали
неразумната теза, че няма по-добро
кръщение от кръщението на техния

Йоан 3

учител. Възможно е фарисеите да са
се опитвали да накарат ЙоаноВите
ученици да реВнуВат Исус и тогаваш-
ната Му популярност.
3:26 Тогава те отиват при Йоан, за
да разреши спора, като може би му
казват следното: „Ако твоето кръ-
щение е по-добро, защо тогава толко-
ва много хора те оставят и отиВат
при Исус?" (Думите „Онзи, Който бе-
ше с Тебе отвъд Йордан" се отнасят
до Исус.) Йоан свидетелства за Исус и
в резултат на това сВидетелстВо
много от неговите собствени ученици
го напускат и отиват да следват
Исус.
3:27 Ако тук Йоан има предвид Гос-
под Исус, неговият отговор трябва да
се тълкува В смисъл, че Всеки успех на
Спасителя е показателен за тоба, че
Божието одобрение е Върху Него. Ако
Йоан има предвид себе си, той всъщ-
ност казва, че никога не е имал пре-
тенции за величие или Важност. Нико-
га не е казвал, че неговото кръщение е
по-важно от това на Исус. Той прос-
то казва, че няма нищо друго освен
тоВа, което е получил от небето. То-
ва Важи и за Всички нас и нищо В света
не може да оправдае нашата гордост
или стремежа ни да изглеждаме по-Ве-
лики В очите на хората.
3:28 Йоан припомня на учениците си
колко често им е посочвал, че не е
Христос, а че е изпратен само да под-
готви пътя на Месията. Тогава защо
спорят за това? Защо се опитват да
образуват нещо като партия около
него? Той не е Тази важна Личност, а
само се опитва да насочи хората към
Господ Исус.
^ 3:29 Господ Исус е младоЖенецът.
Йоан Кръстител е само приятелят
на младоженеца, шаферът. Невяста-
та не принадлежи на приятеля на мла-
Зоженеца, а на самия младоженец. За-
това е правилно хората да следват
Исус, а не Йоан. Невястата тук е
обобщен символ на всички, които ще

бъдат ученици на Господ Исус. В СЗ се
говори за Израел като за съпругата на
Йехова. По-късно, В НЗ, онези, които
принадлежат към църквата на Хрис-
тос, са описани като невяста. Но тук,
В Евангелието от Йоан, думата има
по-общ смисъл и вклк)чва всички, кои-
то са напуснали Йоан Кръстител при
появяването на Месията. Тук тя не
обозначава нито Израел, нито църква-
та. Йоан не е нещастен от загубата
на своите последователи. За него е го-
ляма радост да слуша гласа на младо-
Женеца. Той е доволен от факта, че
Исус получава цялото внимание. Ра-
достта му е пълна, когато Христос
получава цялата похВала и почит от
хората;
3:30 Този стих обобщава цялата
същност на служението на Йоан. Не-
говите неуморни усилия са насочени
към това да насочва мъжете и жени-
те към Господ Исус и да им помага да
разберат истинската Му стойност.
Йоан разбира, че като праВи това,
трябва да става все по-незабележим.
Всеки служител на Христос, който
търси слава за себе си, проявява един
Вид предателство.
Обърнете Внимание на трите
„трябва", използвани в тази глава: за
грешника (3:7); за Спасителя (3:14); и
за светията (3:30).
3:31 Исус е Онзи, Който идва отго-
ре и е от всички по-горен. Тези думи
изявяват Неговия небесен произход и
най-Високо положение. За да покаже
своето по-ниско положение, Йоан
Кръстител казва за себе си, че той са-
мият е от земята, земен е и земно
говори. Това означава, че що се отнася
до неговото раждане, той е роден ка-
то чоВек - от човешки родители. Той
няма никакъВ небесен чин и не може да
гоВори със същата Власт като Божия
Син. Неговото положение е по-долно
от тоВа на Господ Исус, защото Он-
зи, „Който дохоЖда от небето, е от
всички по-горен". Христос е ВърхоВни-

413

ЙоанЗ

ят Владетел над цялата Вселена. За-
това единственото правилно нещо е
хората да следват Него, а не Неговия
пратеник.
3:32 Когато говори, Господ Исус го-
Вори с власт. Той казва на хората оно-
6а, което е видял и чул. Не е Възмож-
но да има каквато и да било грешка
или измама. За съЖаление обаче никой
не приема Неговото свидетелство.
Думата „никой" не трябва да се раз-
бира в абсолютен смисъл. Има хора,
които приемат думите на Господ
Исус. Тук Йоан има предвид човечест-
вото като цяло, искайки да каЖе, че
мнозинството отхвърля учението на
Спасителя. Исус е Онзи, Който слезе
на земята от небето, но сравнително
малко хора Желаят да Го слушат.
3:33 33 cm. описва малкото хора, ко-
ито все пак приемат думите на Гос-
пода като думи, изречени от Самия
Бог. Приемайки ги, те все едно пот-
върЖдават с печата си, „че Бог е ис-
тинен". Така е и днес. Когато хората
приемат евангелското послание, те
застават на страната на Бога срещу
себе си и срещу останалото човечест-
во. Те разбират, че щом Бог има да ни
каЖе нещо, това нещо е истинно. За-
белеЖете колко ясно е изразена Бо-
Жествеността на Христос В 33 cm.
Той казВа, че Всеки, който повярва на
свидетелството на Христос, призна-
ва, „че Бог е истинен". Това е просто
един друг начин да се каЖе, че свиде-
телството на Христос е свидетелст-
во на Бога и че приемането на Единия
означава приемане и на Другия.
3:34 Исус е „Тоя, Когото Бог е пра-
тил". Той говори БоЖиите думи. В
подкрепа на това твърдение Йоан зая-
вява, че Бог не дава Духа с мярка.
Христос е бил помазан от Светия Бо-
Жий Дух по начин, по който никой друг
не е бил помазан. Имало е и други хора,
които са имали помощта на Светия
Дух в своето слуЖение, но никой друг
не е имал такова изпълнено от Духа

слуЖение като БоЖия Син. Пророците
са получавали частични откровения
от Бога, но „Духът във и чрез Хрис-
тос е открил на човека самата мъд-
рост, самото сърце на Бога с цялата
безкрайност на лЬбовта".
3:35 Това е едно от седемте места 6
Евангелието от Йоан, където ни се
казва, че „Отец лк)би Сина". Тук тази
лк>бов е изразена В това, че Той Му е
предал властта над всичко. Това
„всичко", над което Спасителят има
власт, вклкзчва и съдбите на хората,
както е обяснено и в 36 cm.
3:36 Бог е дал власт на Христос да
даде вечен Живот на всички, които
вярват в Него. Това е един от най-яс-
ните текстове в цялата Библия за на-
чина на спасение. Спасението става
просто чрез повярване 8 Сина. Когато
четем този стих, не трябва да забра-
вяме, че това са думи, казани от Бога.
Бог ни дава едно обещание, което ни-
кога не моЖе да бъде нарушено. Той ни
казва съвсем ясно и определено, че все-
ки, който вярва в Неговия Син, има
вечен Живот. Приемането на това
обещание не е скок в тъмното. То
просто означава да повярваш в нещо,
което не моЖе да бъде лъЖа. Онези,
които не слушат БоЖия Син, няма да
видят Живот, но БоЖият гняв оста-
ва върху тях. От този стих научава-
ме, че нашата съдба Във вечността
зависи от отношението ни към БоЖия
Син. Ако ние Го приемем, Бог ни дава
вечен Живот като подарък. Ако Го
отхвърлим, никога няма да се наслаЖ-
даваме на вечния Живот и не само то-
ва, но БоЖият гняв вече тегне над
нас, готов да ни порази всеки момент-
ЗабелеЖете, че в този стих не се
казва нищо за пазене на закона, подчи-
няване на Златното правило, ходене
на църква, вършене на най-доброто, на
което сме способни, или заработване
на пътя ни към небето по някакъв на-

414

Йоан 4

Й. Обръщението на самарянката
(4:1-30)
4:1, 2 фарисеите са чуди, че Исус кръ-
щава повече ученици от Йоан, и са
разбрали, че популярността на Йоан
явно заглъхва. Вероятно те се опит-
Ват да използват този факт, за да
предизвикат ревност и съперничество
меЖду учениците на Йоан и тези на
Исус. Всъщност Самият Исус не е из-
Вършвал самото действие на кръще-
нието. ТоВа са правели Неговите уче-
ници. Хората обаче са били кръщавани
като последователи или ученици на
Господа.
4:3 Напускайки Юдея и отивайки
към Галилея, Исус иска да попречи на
опитите на фарисеите да предизви-
кат разцепления. Но тук има още едно
ВаЖно нещо. Юдея е главният щаб на
logeuckama религиозна институция,
докато Галилея е известна като об-
ласт, населена предимно от езичници.
Господ Исус знае, че logeDckume вода-
чи са отхвърлили вече както Него, та-
ка и Неговото свидетелство, затова
Той тук се обръща с вестта за спасе-
ние към езичниците.
4:4 Самария се намира на прекия
път от Юдея за Галилея, но много
малко logeu минават по този път.
Презрението на logeume към Самария
е толкова голямо, че те повечето пъ-
ти предпочитат да минат през заоби-
колния път през Перея и да влязат в
Галилея от север. И така, думите
«трябваше да мине през-Самария"
предполагат, че Исус е трябвало да
направи това не толкова поради гео-
графски съображения, колкото поради
присъствието на някоя нуЖдаеща се
9уша В Самария, на която Той е моЖел
да помогне.
4:5 Минавайки през Самария, Господ
Исус идва в едно малко селище, позна-
то под името Сихар, недалеч от кое-
то се намира землището, което Яков
бил дал на сина си Йосиф (Бит. 48: 22).

Докато Исус пътува през тази об-
ласт, през ума Му непрекъснато мина-
ват картини от нейната история.
4:6 Там има и един кладенец, познат
като Якововия кладенец. Посетите-
лите все още могат да видят това
древно място - едно от малкото Биб-
лейски места, чието местонахоЖде-
ние се знае със сигурност.
Исус пристига при кладенеца около
обед (еврейско време) или на шестия
час (римско време). Той е уморен от
дългия път, който е изминал, и затова
сяда при кладенеца. Въпреки че Исус е
БоЖият Син, Той е също така и Чо-
век. Като Бог Той никога не моЖе да
се измори, но като Човек моЖе. За нас
тези неща са трудни за разбиране, но
Личността на Господ Исус Христос
никога не моЖе да бъде напълно разб-
рана от който и да е смъртен човек.
Истината, че Бог моЖе да слезе в све-
та и да Живее като Човек сред човеци,
е една тайна, която надвишава наши-
те възмоЖности за разбиране.
4:7 Докато Господ Исус седи при
кладенеца, от селото идва една Ясена,
за да си напълни вода. Ако събитието
наистина става по обед, според както
казват някои изследователи, то това
е едно много необичайно Време за из-
ваЖдане на вода, защото тогава де-
нят е най-горещ. Но тъй като тази
Жена е блудница, тя вероятно избира
това време нарочно, за да не се срещне
с други Жени и да се срамува. Разбира
се, Господ Исус знае през цялото вре-
ме, че Жената ще дойде на кладенеца
през това време. Той знае, че тя е ед-
на нуЖдаеща се душа, и решава да се
срещне с нея и да я спаси от грешния и
Живот.
Този текст ни показва как действа
Господ Исус като Майстор, Който
печели души. Добре е и ние да се поу-
чим от методите, които Той използ-
ва, за да помогне на Жената да осъзнае
своята нуЖда и да ii предлоЖи разре-
шение на проблема. Нашият Господ се

415

Йоан 4

обръща към Жената седем пъти. Же-
ната също има седем реплики - шест
към Господа и една към мъЖете от
града. МоЖе би, ако ние говорим с Гос-
под толкова, колкото тази Жена, ще
имаме същия успех с нашето свиде-
телство, какъвто е имала и тя, кога-
то е говорила с мъЖете от града.
Исус започва разговора с молба за ус-
луга. Изморен от дългото пътуване,
Той й казва: „Дай Ми да пия."
4:8 8 cm. ни обяснява защо Господ ис-
ка от Жената да Му даде да пие. Уче-
ниците Му са отишли в Сихар, за да
купят нещо за ядене. Обикновено те
са носели кофи за изваЖдане на вода,
но този път са ги били отнесли със се-
бе си. Така че, от човешка гледна точ-
ка, Господ няма нищо, с което да изва-
ди вода от кладенеца.
4:9 Жената виЖда, че Исус е 1одеин,
и е изненадана, че един кздеин моЖе да
разговаря с нея, самарянката. Сама-
ряните смятат, че произхоЖдат от
Яков, и се считат за истински израил-
тяни. Всъщност те произхоЖдат от
смесването на евреи с езичници. Мяс-
тото на тяхното поклонение е една
планина в Самария, която ясно моЖе
да се види от мястото, където Гос-
под разговаря с тази Жена. Юдеите
изпитват дълбока неприязън към са-
маряните, смятайки ги за нечисто-
кръвни. Това е причината, поради коя-
то Жената казва на Господ Исус: „Как
Ти, Който си кодеин, искаш вода от
мене, която,съм самарянка?" Колко
малко разбира тя, че говори със Своя
Собствен Създател, Чиято лкзбов се
издига над всички дребни човешки раз-
личия!
4:10, 11 Обръщайки се към Жената с
молба, Господ първо събуЖда нейния
интерес и лк>бопитство, след което
още повече ги засилва, като говори за
Себе Си като за Бог и Човек. Най-нап-
ред Той е БоЖият Дар - Онзи, Когото
Бог даде, за да бъде Спасителят на
света - Неговият Единороден Син. Но

Той също така е Човек - Онзи, Който,
уморен от пътуването, и иска бода. С
други думи, ако беше разбрала, че Този,
с Когото говори, е Бог, изявен в плът,
щеше да поиска от Него да я благос-
лови и Той щеше да и даде Жива вода.
Единствената вода, която Жената
моЖе да си представи, е материална-
та вода, която - според нея - Той не
моЖе да извади от кладенеца, понеЖе
няма с какво. Тя нито съзнава с Кого
говори, нито разбира Неговите думи.
4:12 Объркването ii се засилва още
повече, когато си спомня за патриарха
Яков, който им е дал този кладенец,
от който сам той е пил, а така също
и неговите деца и добитък. Сега, ве-
кове по-късно, пред нея стои един из-
морен Пътник, Който иска да пие во-
да от Якововия кладенец и Който ос-
вен това твърди, че моЖе да даде не-
що по-добро от водата на Яков. Ако
Той наистина има нещо по-добро, защо
иска вода от Якововия кладенец?
4:13 И така, Господ започва да обяс-
нява разликата меЖду водата в Яко-
вовия кладенец и водата, която Той
моЖе да даде. „Всеки, който пие от
тая вода, пак ще оЖаднее." Това са-
марянката моЖе да разбере, тъй като
идва да черпи вода от кладенеца всеки
ден и пак нуЖдата й от вода не е задо-
волена напълно. Така е и с всички ос-
танали кладенци в света. Хората
търсят удоволствия и удовлетворе-
ние в земните неща, които обаче не са
в състояние да угасят ЖаЖдата в сър-
цето на човека. Августин казва след-
ното в своите „Признания": „О, Гос-
поди, Ти си ни сътворил за Себе Си и
нашите сърца никога няма да могат
да намерят спокойствие, докато не
намерят Теб!"
4:14 Водата, която Исус дава, наис-
тина утолява ЖаЖдата. Всеки, който
пие от благословенията и милостите
на Христос, никога няма да оЖаднее
отново. Неговите благословения не
само изпълват сърцето, те го препъл-

416

Йоан 4

6am. Те приличат на бликащ извор,
който непрекъснато прелива не само
за този Живот, но и за Вечността. Из-
разът: „вода, която извира за вечен
Живот", означава, че благословения-
та, които ни дава водата на Христос,
не са ограничени само на земята, но
ще продълЖат и във вечността. Тук
противопоставянето е много ясно.
Няма нещо, което ни дава земята и
което да е достатъчно, за да изпълни
човешкото сърце. Но благословения-
та, които ни дава Христос, не само
изпълват сърцето, но го и препълват.
Целият свят е недостатъчен
да изпълни триъгълника на сърцето;
и то винаги е Жадно.
Само Триединният Бог, неговият
Създател,
е достатъчен
да изпълни триъгълника на сърцето;
и то престава да е Жадно.
ДЖордЖ Хърбърт
4:15 Когато Жената чува за тази
чудна вода, веднага поЖелава да я има,
Все още мислейки си, че става въпрос
за вода 6 буквалния ii смисъл. Тя не би
искала да идва при кладенеца всеки
ден, за да изВаЖда вода и да я носи
Вкъщи на главата си в теЖки съдове.
Жената все още не разбира, че вода-
та, за която говори Господ Исус, е ду-
ховна „вода"; че Той има предвид всич-
ките благословения, които се изливат
върху душата на човека, който повяр-
Ва в Него.
4:16 Тук разговорът рязко се проме-
ня- Жената току-що е поискала вода,
а Господ Исус й казва да отиде и да
повика мъЖа си. Защо? Защото, преди
9а бъде спасена, тя трябва да признае
себе си за грешница - трябва да дойде
при Христос с истинско разкаяние и
9а признае своята Вина и своя срам.
Господ Исус знае всичко за грешния ii
Живот, но Той иска стъпка по стъпка
9а и покаЖе истината за самата нея.
Само онези, които знаят, че са изгу-
бени, могат да бъдат спасени. Всички

хора са изгубени, но не всички Желаят
да признаят това. Когато търсим да
спечелим хора за Христос, никога не
трябва да избягваме въпроса за греха.
Хората трябва да осъзнаят, че те са
мъртви в своите престъпления и гре-
хове; че имат нуЖда от Спасител; че
не могат да се спасят сами; че Исус е
Спасителят, от Който те имат нуЖ-
да; и че Той ще ги спаси, ако те се по-
каят за греховете си и Му се доверят.
4:17 Първоначално Жената се опит-
ва да скрие истината, без да изрече
лъЖа. Затова тя казва: „Нямам
мъЖ." МоЖе би от к>ридическа гледна
точка нейните думи са истина. Но
онова, което стои зад тези думи, е
опитът и да скрие неприятния факт,
че Живее с един мъЖ, който не е неин
съпруг.
„Тя обсъЖда проблеми, свързани сре-
лигията; повдига въпроси, свързани с
теологията; прави иронични забележ-
ки; преструва се на изненадана... изоб-
що прави всичко възмоЖно, за да поп-
речи на Христос да види паническия
бяг на скитащата й душа от самата
себе си." (Всекидневни белеЖки на Биб-
лейското друЖество)
Като Бог Господ Исус знае всичко
това. Затова Той и казва: „Право ка-
за, че нямаш м^мк." Въпреки че тя си-
гурно е успявала да измами някак дру-
гите мъЖе, Този МъЖ тя не моЖе да
измами. Той знае всичко за нея.
4:18 Господ никога не използва Свое-
то съвършено знание, за да излоЖи или
засрами някой човек, без да има нуЖда
от това. Тук обаче Той го използва, за
да освободи този човек от робството
на греха. Жената сигурно е силно изне-
надана да чуе историята на своето
минало от устата на Господ Исус! Тя
е имала петима мъЖе и мъЖът, с кой-
то сега Живее, не е неин съпруг.
Във връзка с този стих има различ-
ни мнения. Според някои бившите пет
съпрузи на Жената или са умрели, или
са я изоставили, което означава, че в

417

Йоан 4

отношенията и с тях няма нищо
грешно. Без значение дали тоВа е така
или не, от втората част на стиха
става ясно, че тази жена е прелюбо-
дейка: „и този, който сега имаш, не
ти е мъ*". Това е важното. Тази же-
на е грешница и, преди да пожелае да
признае тоба, Господ Исус не може да
я благослови с жива вода.
4:19 Когато Вижда живота си отк-
рит пред нея по този начин, Жената
разбира, че Този, Който говори с нея,
не е обикновен човек. Но тя все още
не разбира, че Той е Бог. Най-доброто,
което може да си представи за Него,
е, че е пророк, т. е. Божий пратеник.
4:20 Изглежда, че сега жената се
чувства изобличена за своите грехове,
защото се опитва да промени обекта
на разговора, като задава един Въпрос,
сВързан с мястото на поклонение. Ко-
гато казва: „Нашите бащи в тоя
хълм са се покланяли", тя сигурно по-
сочВа към намиращия се наблизо сама-
рийския хълм, след което (съВсем не-
нужно) напомня на Господ, че logeume
казват, че Ерусалим е мястото, къде-
то трябва да се покланят.
4:21 Исус не оставя нейните думи
без Внимание, а ги използва, за да ii съ-
общи още духовни истини. Той й казва,
че иде времето, когато нито този
хълм, нито Ерусалим ще бъдат места
за поклонение. В СЗ Бог посочва Еру-
салим като града, където ще Му се
покланят. Храмът в Ерусалим е бил
мястото, където е обитавал Бог, и
набожните юдеи са идвали там със
своите жертви и приноси. Разбира се,
във Времето на.Евангелието това ве-
че не е така. Бог няма някакво опреде-
лено място на земята, където хората
да отиват и да Му се покланят. В
следващите стихове Господ обяснява
това още по-пълно.
4:22 С думите: „Вие се покланяте на
онова, което не знаете", Господ зак-
леймява начина на поклонение на сама-
ряните. Тези думи се противопоста-

вят и на онези твърдения на съвре-
менните религиозни учители, които
казват, че всички религии са добри и че
Всички те водят в крайна сметка до
небето. Господ Исус съобщава на тази
жена, че начинът на поклонение на са-
маряните не е утвърден от Бога, ни-
то пък е одобрен от Самия Него. Бил
е измислен от хората, които са Вър-
шели Всичко тоВа без разрешението
на Божието СлоВо. Нещата не стоят
по същия начин при юдеите. Бог е от-
делил еврейския народ като Свой изб-
ран народ на земята; дал им е пълни
наставления за начина, по който да
Му се покланят.
Когато казва, че „спасението е от
logeume", Господ заявява, че юдеите
са онези, които са определени от Бога
за Негови пратеници, и че на тях е би-
ло дадено Святото Писание. ОсВен
това Месията е бил даден чрез юдейс-
кия народ: Той е роден от майка юдей-
ка.
4:23 После Исус казва на самарянка-
та, че след Неговото идване Бог вече
няма специално определено място на
земята, където да Му се покланят.
Сега онези, които вярват В Господ
Исус, могат да се покланят на Бога по
Всяко Време и на всяко място. Истин-
ското поклонение означава, че вярва-
щият влиза В присъствието на Бога
чрез Вяра и там той Го хвали и Му се
покланя. С тялото си той може да бъ-
де в някоя пропаст или затвор, или на
полето, но духът му може да се приб-
лижи до Бога В небесното светилище с
вяра. Исус съобщава на жената, че от-
сега нататък хората ще се покланят
на Отца 8 дух и истина. Юдеите са
принизили поклонението до външни
прояви и ритуали. Те си мислят, че ре-
лигиозното придържане към буквата
на закона и извършването на редица
ритуали означава поклонение на Отца-
Но това поклонение не е поклонение
на духа. То е Външно, не вътрешно. Те
могат да се покланят с телата си до

418

Йоан 4

земята, но сърцата им да не са прави
пред Бога. МоЖе би те потискат бед-
ните или използват измамнически ме-
тоди в търговията...
Самаряните също имат свой начин
на поклонение, но и той не е истински.
Те също са измислили една своя рели-
гия и извършват разни наредби по свое
собствено усмотрение. И така, кога-
то Господ Исус казва, че ще се покла-
няме „с дух и истина", Той порицава и
logeume, и самаряните. Освен това
Той им съобщава, че сега, след Негово-
то идване, хората могат да се прибли-
жат до Бога чрез Него в едно истинно
и искрено поклонение. Помислете вър-
ху това! „Такива иска Отец да бъдат
поклонниците Му." Бог се интересува
от начина, по който Му се покланя
Неговият народ. А ти покланяш ли Му
се правилно?
4:24 „Бог е Дух." Това е определение
на съществото на Бога. Той не е прос-
то човек, подвластен на грешките и
ограниченията на човешката природа;
нито е ограничен на едно определено
място в който и да е момент. Той е
една невидима Личност, Която при-
съства на всяко място и във Всяко
Време, Която знае всичко и моЖе всич-
ко. Той е съвършен във всяко отноше-
ние. Следователно онези, които Му се
покланят, трябва да Му се покланят
с дух и истина; без преструвки и лице-
мерие; без претенции за религиозност,
когато вътрешният им Живот е пок-
варен. Никой не трябва да си мисли, че
като извършва различни ритуали, ще
Угоди на Бога. Макар и Бог да е поста-
новил много от тези ритуали, Той ви-
наги е изисквал от човека да пристъп-
ва към Него със съкрушено и разкаяно
сърце. Тук, в тази глава, намираме още
9Ве „трябва": едното е свързано със
спечелването на души за Бога (4:4);
9ругото е свързано с поклонението
пред Бога (4:24).
4:25 Слушайки думите на Господ, са-
Марянката си спомня за идващия Ме-

сия. Светият БоЖий Дух предизвиква
у нея Желание Този Месия да дойде и
тя изразява своята увереност, че ко-
гато дойде, Той ще ги научи на Всичко.
С тези си думи Жената проявява мно-
го ясно разбиране по една от най-ваЖ-
ните цели на идването на Христос.
Изразът „Месия... Който се нарича
Христос" е начин да се обясни, че и
двете думи означават едно и също не-
що. Месия е староеврейската дума за
БоЖия Помазаник. Христос е гръцки-
ят й еквивалент. '
4:26 Това, което Исус й казва, озна-
чава буквално: „Аз, Който говоря с
теб, съм." Думата Месия не принад-
леЖи към оригиналния текст. Въпреки
че изречението става по-ясно, когато
се прибави думата Месия, трябва да
се каЖе, че оригиналните думи на Гос-
под Исус съдърЖат един много дълбок
смисъл. Използвайки думите „Аз съм",
Исус изрича едно от имената, които
Бог използва за Себе Си В СЗ. Той
всъщност казва: „A3 СЪМ ти говори",
или - казано с други думи: „Йехова е
Онзи, Който ти говори." Исус съобща-
ва на Жената удивителната новина, че
Този, Който говори с нея, е Месия, Ко-
гото тя очаква, и че Той също така е
Самият Бог. Йехова от СЗ е Исус от
НЗ.
4:27 Когато се Връщат от Сихар,
учениците заварват Исус да говори с
тази Жена, което е голяма изненада за
тях, тъй като тя е самарянка. Освен
това те сигурно разбират, че тя е
грешница. Въпреки тоВа никой не се
осмелява да попита Господ какво иска
от тази Жена или защо разговаря с
нея. Има едно много хубаво изказване
в тази връзка: „Учениците се чудят
защо Господ разговаря с Жената, но
те щяха да употребят много по-добре
главите си, ако Вместо това се чудеха
защо Той разговаря с тях!"
4:28 Тогава Жената оставя стом-
ната си, която е символ на всички не-
ща в нейния Живот, с които тя се е

419

Йоан 4

опитвала да задоволи своите най-дъл-
боки копнеЖи и които са се оказали на-
пълно безполезни. Сега, след като е на-
мерила Господ Исус, тя повече не се
нуЖдае от това, което е било толко-
ва ваЖно в Живота и преди това.
Опитах да пия от пробитото Ведро,
но Водата в него намаля.
Наведох глава и потърсих с уста,
но тя ми се изсмя и подигра.
Само Исус дава Жива вода,
и няма да озкаднея до века.
Друг като Него няма храна
и лЬбов, и Живот до века.
Б. Е.
Жената не само оставя стомната,
но и отива в града. Когато човек се
спаси, той веднага започва да мисли за
другите, които имат нуЖда от вода-
та на Живота. ДЖ. Хъдсън Тейлър каз-
ва следното: „Повечето хора се стре-
мят да станат продълЖители на
апостолите; но аз бих предпочел да
стана продълЖител на делото на са-
марянката, която, докато те търсеха
да намерят храна, забрави стомната
си в стремеЖа си да намери души."
4:29, 30 Нейното свидетелство е
просто, но резултатно. Тя поканва
всичките си съграЖдани да дойдат и
да видят един Човек, Който и е казал
всичко, което някога е направила. Ос-
вен това Жената разпалва лкзбопитс-
твото им, като им казва, че Той моЖе
да е Месията. За нея няма съмнение,
че това е така, защото Исус вече е за-
явил пред нея, че Той е Христос; но тя
повдига този въпрос, за да ги накара
да отидат при Исус и да открият то-
ва сами за себе си. Без съмнение тази
Жена има славата на грешница, така
че хората от селото трябва да са дос-
та изненадани да я видят как стои на
обществени места и свидетелства за
Господ Исус Христос! Но това свиде-
телство се оказва много резултатно.
Хората от селото напускат домове-
те си и работата си и тръгват към
Исус.

К. Радостта, която изпитва Синът,
когато върши волята на Своя
Отец (4:31-38)
4:31 Връщайки се обратно с храната,
учениците започват да молят Господ
да яде. Те явно не съзнават значение-
то на събитията, които се случват. В
този исторически момент, в който
един самарянски град се запознава с
Господа на славата, техните умове не
могат да се издигнат по-високо от
това да мислят за храна за техните
тела.
4:32 Господ Исус е намерил храна и
подкрепа в спечелването на поклонни-
ци на Неговия Отец. В сравнение с та-
зи радост физическата храна има мно-
го малко значение за Него. Всеки полу-
чава в Живота това, от което се ин-
тересува. Учениците се интересуват
от храна; и затова отиват в селото.
След като я намират, те се връщат
обратно с нея. Господ се интересува
от души, от спасяването на мъЖе и
Жени от греха, от даването на вечен
Живот. Той също намира това, което
търси. А вие от какво се интересува-
те?
4:33 Земното светоусещане пречи на
учениците да разберат смисъла на ду-
мите на Господ. Те не могат да осъз-
наят факта, че „радостта и щастие-
то на духовния успех могат за извест-
но време да издигнат човека над всич-
ки негови телесни нуЖди и да заемат
мястото на материалната храна и пи-
тие". Затова решават, че някой е до-
шъл и е донесъл храна на Господ Исус.
4: 34 Исус отново се опитва да насо-
чи вниманието на учениците от ма-
териалното към духовното. Неговата
храна е да върши БоЖията воля и да
извърши делото, което Бог Му е дал
да върши. Това не означава, че Господ
Исус не е ял материална храна, а че го-
лямата цел и обект на Неговия Живот
е не да се гриЖи за тялото, а да върши
БоЖията воля.

420

Йоан 4

4:35 ВъзмоЖно е тази реплика на
Исус да е предизвикана от някой раз-
говор на учениците за наближаващата
Жътва. ВъзмоЖно е също така причи-
ната да е една често срещана поговор-
ка сред logeume, в която се казва, че
„меЖду времето, на сеене и времето
на Жътва има четири месеца".
Във всеки случай Господ Исус изпол-
зва едно материално явление - Жът-
вата, за да ни даде духовен урок. Уче-
ниците не трябва да си мислят, че
времето на Жътвата е далече. Те не
могат да си позволят да прекарат Жи-
Вота си 6 търсене на храна и облекло и
да мислят, че БоЖието дело моЖе да
почака. Те трябва да разберат, „че ни-
Вите са вече бели за Жетва". „Ниви-
те" тук означават света. В момента,
В който Господ изрича тези думи, Той
се намира в средата на една „нива",
където „се Жънат" душите на мъЖе и
Жени от Самария. Той казва на учени-
ците Си, че ги очаква голяма работа
по прибирането на реколтата, с коя-
то те трябва да се заемат веднага и с
голямо усърдие.
По същия начин и днес Господ казва
на онези от нас, които са вярващи:
„Повдигнете очите си и вшкте ниви-
те!" И докато ние гледаме големите
нуЖди на света около нас, Господ ще
влоЖи в сърцата ни загриЖеност за
изгубените души в него и тогава ще
зависи само от нас дали ще тръгнем и
Ще започнем да носим снопите от уз-
Ряло Жито.
4:36 Господ Исус сега поучава учени-
ците относно работата, която са
призовани да вършат. Той ги е избрал
За Жътвари, които не само ще спече-
лят заплата в този Живот, но ще съ-
берат плод и за вечността. Работата
ни за Христос носи много възнаграЖ-
9ения в настоящия ни Живот. Но в Жи-
вота, който ще дойде, Жътварите ще
получат допълнителна радост, виЖ-
дайки спасените души в небето, пора-

ди показаната вярност при разпрост-
ранението на евангелието.
36 cm. не означава, че човек спечелва
вечен Живот, като бъде верен Жът-
вар, а че плодът на тази работа про-
дълЖава и във вечния Живот.
На небето и този, който сее, и онзи,
който Жъне, ще се радват заедно. В
материалния свят първо се подготвя
нивата за сеитба, после се сее семето
и най-накрая се Жъне Житото. Така е и
в духовния Живот: първо се проповяд-
ва евангелието, после се напоява с мо-
литва и накрая, когато дойде времето
на Жътвата, всички, които са взели
участие в работата, се радват заед-
но.
4:37 В това Господ виЖда изпълне-
ние на една често срещана в онези дни
поговорка: „Един сее, друг Жъне." Ня-
кои християни могат да проповядват
евангелието в продълЖение на много
години, без да видят някакъв особено
голям плод от своя труд. Накрая дру-
ги идват да работят на това място и
изведнъЖ много души започват да се
обръщат към Господа.
4:38 Исус изпраща Своите ученици
на места, които вече са били подгот-
вени от други. По времето на СЗ про-
роците са предсказали идването на
епохата на Евангелието и на Месия-
та. След това е дошъл Йоан Кръсти-
тел като предвестник на Господа,
който е имал за задача да подготви
сърцата на хората, за да Го приемат.
Сам Господ е посял семе в Самария,
като по този начин е подготвил Жът-
ва за Жътварите. Сега е ред на учени-
ците да излязат на полето и Господ
иска от тях да знаят, че независимо
от радостта, която ги очаква, кога-
то видят хората, които ще се обър-
нат към Христос, те трябва да зна-
ят, че влизат В едно поле, където и
други са се трудили.
Много малко души се спасяват чрез
слуЖението на един човек. Повечето
хора чуват евангелието много пъти,

421

Йоан 4

npegu ga приемат Спасителя. ЗатоВа
този, който довеЖда някого при Хрис-
тос, не трябва да се превъзнася, като
че ли той е единственият инстру-
мент, който Бог е използвал В СВоето
удивително дело.
Л. Много самаряни повярват в Исус
(4:39-42)
4:39 В резултат на простото и от-
кровено свидетелство на Жената от
Самария много самаряни повярват в
Господ Исус. Единственото нещо, ко-
ето тя казва, е : „Той ми каза всичко,
което съм сторила"; но то е доста-
тъчно, за да приВеде и други хора при
Спасителя. Това е едно голямо насър-
чение за всеки един от нас - да свиде-
телстваме просто, смело и непосредс-
твено за Христос.
4:40 Начинът, по който самаряните
приемат Господ Исус, е точно обра-
тен на този, по който Го приемат
logeume. Самаряните явно разбират
действителната стойност на Тази
удивителна Личност и Го молят нас-
тойчиво да остане при тях. В резул-
тат на тяхната покана Господ Исус
остава там два дни. Помислете си
само каква привилегия е имал този
град - да бъде посетен от Господа на
Живота и на славата цели два дни!
4:41, 42 Няма двама души, които да
са повярвали по еднакъв начин. Някои
от самаряните повярват заради сви-
детелството на Жената, но повечето
повярват заради думите на Самия
Господ Исус Христос. Бог използва
различни средства, за да приведе греш-
ниците при Себе Си. Основата на
всичко това е вярата в Господ Исус
Христос. Чудесно е, когато четем та-
кива ясни свидетелства за Господ
Исус като тези на самаряните. В тех-
ните думи няма никакво съмнение.
Всички те са напълно уверени в спасе-
нието и тяхната увереност не се ос-
новава на думите на Жената, а на ду-

мите на Самия Господ Исус. След ка-
то са Го чули и повярвали на Негови-
те думи, самаряните са разбрали, „че
Той наистина е Христос10, Спасите-
лят на света". Само Светият Дух
моЖе да им даде такова проникнове-
ние. Юдеите явно мислят, че Месията
ще бъде изпратен само за тях; но са-
маряните разбират, че придобивките
от слуЖението на Христос са пред-
назначени да облагодетелстват целия
свят.
М. Второто знамение: изцелението
на сина на царския чиновник
(4:43-54).
4:43, 44 След двата дни, прекарани
сред самаряните, Господ тръгва към
Галилея. Тук известна трудност пред-
ставлява 44 cm., където се казва, че
причината Спасителят да тръгне от
Самария към Галилея е това, че един
„пророк няма почит в родината си".
Всъщност истинската родина на Исус
е Галилея, тъй като Назарет се нами-
ра в тази област. Този стих моЖе би
иска да каЖе, че Исус се е отправил
към някоя друга част на Галилея, а не
към Назарет. Независимо от всичко,
казаното в стиха е истина - обикнове-
но човек не е ценен толкова високо 6
родното си място, колкото на gpysu
места. Често неговите роднини и при-
ятели мислят за него просто като за
един от тях, и то като за един по-
млад от тях. Вероятно и Господ Исус
не е бил оценен от Своите съграЖдани
по достойнство.
4:45 Когато Господ се връща в Гали-
лея, хората Го приемат с Желание, за-
щото са видели всички неща, които е
извършил на празника в Ерусалим. Яв-
но галилеяните, за които става въп-
рос тук, са к>деи, които са отишли 6
Ерусалим на празника, за да се покло-
нят. Там те са видели Господ и са
станали свидетели на някои от вели-
ките Му дела. Сега те Желаят Той да

422

Йоан 4

бъде сред тях не защото Го призна-
Ват за БоЖия Син, а защото са особе-
но л1обопитни да Видят кой е Този,
Който пораЖда такъв голям интерес
навсякъде, където отиде.
4:46 И отново град Кана има чест-
та да бъде посетен от Самия Господ.
При първото Му посещение някои от
хората са видели как Той превръща во-
дата във вино. Сега те ще станат
свидетели на едно друго велико чудо,
славата на което ще се разнесе чак до
Капернаум. Синът на един царски чи-
новник... е болен в Капернаум. Този
човек сигурно е 1одеин на слуЖба при
цар Ирод.
4:47 Той е чул, че Исус е бил 8 Юдея
и че сега се е върнал в Галилея. Мъ-
Жът сигурно има някаква вяра в спо-
собността на Исус да изцелява, защо-
то идва направо при Него и Го умоля-
8а да слезе и да изцели сина му, който
е на смъртно легло. В този смисъл из-
глеЖда, че този човек много повече
уповава на Господа, отколкото него-
вите съграЖдани.
4:48 Обръщайки се не само към царс-
кия чиновник, но и към logeume като
Цяло11, Господ им припомня една тях-
на национална характерна черта, а
именно, че преди да повярват, те ис-
кат да Видят знамения и чудеса. Като
Цяло ние откриваме, че Господ Исус не
е толкова доволен от вярата, основа-
ваща се на чудеса, колкотй от Вярата,
основаваща се единствено на Негово-
то Слово. За Него е по-голяма чест да
повярваш само защото Той казва то-
ва, отколкото защото Той дава ня-
какво Видимо доказателство. За чове-
ка е характерно да иска да види, преди
да повярва; но Господ Исус ни учи, че
трябва пърВо да повярваме и след то-
ва ще видим.
И знаменията, и чудесата са нео-
бикновени събития. Знаменията са
необикновени събития с дълбок смисъл
или значение. Чудесата са необикнове-

ни събития, които карат хората да се
удивляват на свръхестественото.
4:49 С настоятелността на истинс-
ката вяра царският чиновник е уве-
рен, че Господ Исус моЖе да оздрави
сина му и повече от всичко друго на
света иска Той да слезе у тях. В извес-
тна степен неговата Вяра не е съвсем
съвършена: той си мисли, че преди да
го изцели, Исус трябва да стигне до
леглото на детето. Спасителят оба-
че не го смъмря, че Вярата му не е съ-
вършена, а го възнаграждава за оная
вяра, която има.
4:50 И ние виЖдаме как Вярата на
мъЖа нараства. Той показва толкова
вяра, колкото има, а Господ му дава
още повече. Исус го изпраща вкъщи с
обещанието: „Син ти е гкив." Синът
му е изцелен! Без никакво видимо дока-
зателство или чудо човекът повярва
на думата на Господ Исус и тръгва за
вкъщи. Това е вече една вяра в дейст-
вие!
4: 51, 52 Когато наблиЖава дома си,
неговите слуги излизат да го посрещ-
нат с радостната Вест, че синът му е
оздравял. Човекът изобщо не е изнена-
дан от новината, защото е повярвал
на обещанието на Господ Исус. Сега
той вшкда и доказателството. Баща-
та пита слугите кога му е станало
по-леко и от техния отговор разбира,
че това не е станало постепенно, а
мигновено.
4:53 Вече няма никакво съмнение по
отношение на това удивително чудо.
В седмия час на предния ден Исус беше
казал на царския чиновник в Кана:
„Син ти е Жив." По същото това
време в Капернаум синът му е бил из-
целен и треската го е оставила. От
това царският чиновник научава, че за
Исус не е необходимо да присъства фи-
зически на мястото, за да направи ед-
но чудо или да отговори на една мо-
литва. Това трябва да е голямо насър-
чение за всички християни в техния
молитвен Живот. Ние имаме Един мо-

423

Йоан 4,5

щен Бог, Който чуба молбите ни и
Който моЖе да осъществи СВоите це-
ли на Всяко място 8 света и по всяко
време.
Царският чиновник повярва, по-
вярвай целият му дом. От този и
други подобни стихове в Библията
става ясно, че Бог обича да вшкда се-
мействата съединени в Христос. Не-
говата воля не е семействата да бъ-
дат разделени на небето. Той внима-
телно отразява факта, че целият дом
е повярвал в Неговия Син.
4:54 Изцелението на сина на чинов-
ника не е второто чудо в цялото слу-
Жение на Господ до този момент. То-
ва е второто знамение, което Исус
извършва в Галилея, след като идва
от Юдея.
III. Втората година от слузкението
на БоАия Син (5 гл.)
А. Третото знамение: изцелението в
къпалията Витесда (5:1-9)
5:1 Началото на 5 гл. ни разкрива, че е
дошло време за един от togeuckume
празници. Много хора вярват, че тук
се говори за Пасхата, но ние смятаме,
че това не е възмоЖно да се знае със
сигурност. Като Човек, роден като
1одеин на този свят и послушен на за-
коните, създадени от Бога специално
за к>дейския народ, Исус отива в Еру-
салим за празника. Като Йехова от
СЗ Господ Исус е Онзи, Който най-
напред е постановил Пасхата. Сега ка-
то Човек, послушен на Своя Баща, Той
се подчинява точно на тези закони,
които Сам е постановил.
5:2 В Ерусалим е имало една къпал-
ня, позната под името Витесда12, ко-
ето значи „дом на милост" или „дом
на Жалост". Тази къпалня се е намира-
ла близо до Овчата порта, чието
точно местонахождение е вече уста-
новено и са направени разкопки (близо
до църквата на кръстоносците „Св.
Ана"). Около къпалнята е имало пет

преддверия или широки открити мес-
та, които са моЖели да поберат из-
вестен брой хора. Някои последовате-
ли на Библията смятат, че тези пет
преддверия символизират закона на
Мойсей и показват неговата неспособ-
ност да помогне за измъкването на
човека от окаяното му полоЖение.
5:3 Явно къпалнята Витесда е била
известна като място, където са ста-
вали целебни чудеса. Дали там са се
случвали чудеса през цялата година,
или само в определени дни, като по
време на празници например, ние не
знаем. Къпалнята е заобиколена от
огромен брой болни хора, дошли с на-
деЖдата да се изцелят. Някои от тях
са слепи, други - куци, трети - пара-
лизирани. Тези различни страдания
символизират грешния човек, който е
безпомощен, невиЖдащ, осакатен ду-
ховно и безполезен.
Всичките тези хора, страдащи от
резултата на греха в техните тела,
чакат водата да се раздвшки. Сърца-
та им са изпълнени с надеЖда за осво-
боЖдение от болестта и те Жадно
очакват изцелението. ДЖ. Г. Белет
пише така:
„Дори в присъствието на БоЖия Син
хората продължават да се надяват на
това несигурно място, което е пълно с
разочарования... Без съмнение това е
една особено поучителна картина.
Представете си тълпите около басей-
на и Исус там, а никой не Го забелязва!
Какво свидетелство за религиозност-
та на човека! Хората са готови да из-
пълняват постановленията с цялата
им слоЖна система, но да пренебрег-
нат БоЖията милост. "13
5:4 Разказът тук не е достатъчен,
за да задоволи нашето лк>бопитство.
Казва се само, че от време на време в
къпалнята слиза ангел и раздвшква
водата. Първият, който влезе Във во-
дата по това Време, се изцелява от

424

Йоан 5

болестта cu. МоЖете да си предста-
вите какВа покъртителна гледка са
представлявали Всичките тези болни
хора, борещи се да влязат въВ Водата,
от които само един успявал да дос-
тигне до изцелителната сила!
Макар В много от съвременните
преводи на Библията втората част на
3 cm. („които чакаха да се раздВиЖи
Водата ...") и целият 4 cm. да липсват,
ние ги разглеЖдаме, защото те при-
състват В поВечето ръкописи. Освен
това разказът губи смисъл без обясне-
нието за присъствието на тези болни
хора там.
5:5, 6 Един от хората, които чакат
при къпалнята, е инвалид от триде-
сет и осем години. ТоВа означава, че
се е намирал в тоВа състояние, преди
още Спасителят да се е родил. Господ
Исус има съвършено знание за всичко.
Той никога преди това не е виЖдал то-
зи човек, но знае, че е болен от дълго
време.
С лк)бов и състрадание Той казВа на
болния: „Искаш ли да оздравееш?"
Исус знае, че най-голямото Желание в
сърцето на този човек е да оздравее,
но Той също така иска да предизвика у
него признание за собственото му без-
силие и отчаяната му нуЖда от изце-
ление. Същото е и със спасението.
Господ знае, че ние имаме отчаяна
нуЖда от спасение, но Той чака да чуе
от собствените ни уста признание за
това, че сме изгубени, че се нуЖдаем
от Него и че Го приемаме като наш
Спасител. Ние не се спасяваме чрез на-
шата собствена воля, но преди да спа-
си една душа, Бог трябва да има съгла-
сието на нейната воля.
5:7 Отговорът на болния човек е
трогателен. От години той леЖи при
къпалнята и чака да влезе, но всеки
път, когато водата се раздвшки, ня-
ма човек, който да му помогне. Всеки
път, когато се опита да влезе, някой
9руг стига там преди него. Това ни на-
помня за разочарованията, които

всички сме изпитали, докато сме се
надяВали на други хора за спасение от
греховете ни.
5:8 Леглото, на което леЖи болни-
ят, е нещо като постелка или тънък
дкпиек. Исус му казва да стане, да
Вдигне постелката си и да ходи. Уро-
кът, който имаме тук, е, че когато
сме спасени, ние трябва не само да
станем, но и да ходим. Господ Исус ни
дава изцеление от язвата на греха,
очаквайки от нас да ходим след това
по начин, достоен за Него.
5:9 Спасителят никога не казВа на
един човек да направи нещо, без да му
даде сила да го извърши. Още докато
Той говори, в тялото на инвалида се
ВлиВат ноВ Живот и сила. Изцеление-
то не стаВа постепенно, а незабавно.
Краката, които са били безполезни и
немощни В продълЖение на години, се-
га преливат от енергия. После чове-
кът веднага се подчинява на думите
на Господа: вдига постелката си и за-
почва да ходи.
Колко ли голямо е било Вълнението
на този човек - да тръгне да ходи,
след като е бил неподвиЖен цели три-
десет и осем години!
Това чудо става в събота, седмия
ден от седмицата. На logeume им е
забранено да вършат каквато и да би-
ло работа в събота. Този мъЖ е loge-
ин, но по указание на Господ Исус той
не се поколебава да вдигне постелката
си независимо от logeuckama тради-
ция да не се прави нищо на този ден.
Б. Юдеите се противопоставят на
Исус (5:10-18)
5:10 Когато logeume ВиЖдат, че мъ-
Жът носи постелката си В събота, те
започват да го заплашват. Придър-
Жайки се стриктно към буквата на за-
кона, тези хора проявяват голяма
строгост и дори Жестокост при съб-
лкздаВането на религиозните обичаи,
Въпреки че много често те самите не

.425

Йоан 5

са способни на никаква милост и съст-
радание към другите.
5:11 Изцеленият човек отговаря
просто и казва, че Този, Който го е из-
целил, Той му е казал да вдигне пос-
телката си и да ходи. Всеки, който
има Власт да изцели човек, болен от
тридесет и осем години, трябва да бъ-
де послушан дори когато заръчва на
някого да вдигне постелката си в съ-
ботния ден! По това време изцелени-
ят все още не знае кой действително
е Господ Исус. Макар и с голяма благо-
дарност, той говори за Него много об-
що.
5:12 Юдеите изгарят от Желание да
открият кой е Този, Който се е осме-
лил да каЖе на този човек да наруши
съботата и затова искат от него да
им покаЖе виновника. Според Мойсее-
Вия закон Всеки, който наруши събо-
тата, трябва да бъде убит с камъни.
За кздеите фактът с изцелението на
един парализиран човек няма никакВо
значение.
5:13 Изцеленият не знае Кой го е из-
целил и не моЖе да им Го покаЖе, за-
щото Исус се е изплъзнал от насъбра-
лата се тълпа.
Този случай белеЖи един от големи-
те повратни моменти в обществено-
то слуЖение на Христос. Това чудо,
което Той извършва в съботния ден,
възбуЖда гнева и омразата на togeuc-
ките Водачи, които започват да Го
преследват и да искат да Му отнемат
Живота.
5:14 След известно време Исус на-
мира изцеления човек 8 храма, където
без съмнение той благодари на Бога за
удивителното чудо, което се е случи-
ло в неговия Живот. Господ му напом-
ня, че сега, след като е бил така обла-
годетелстван, той носи едно сериозно
задълЖение. Привилегията винаги вър-
ви ръка за ръка с отговорността.
„Ето, ти си здрав; не сьгрешавай ве-
че, за да не те сполети нещо по-ло-
шо." Ясно е, че болестта на този чо-

век е дошла първоначално в резултат
на някакъВ грях В неговия Живот. Това
не е така за всички болести. Много
пъти болестта в Живота на един чо-
век няма пряка връзка с някой извър-
шен грях. Например бебетата - те
могат да се разболеят, преди изобщо
да са достигнали Възрастта да съгре-
шават съзнателно.
„Не сьгрешавай вече." - казва Исус,
изразявайки БоЖията мярка за свя-
тост. Ако Исус беше казал: „Съгреша-
вай колкото е възмоЖно по-малко",
Той нямаше да бъде Бог. Бог не моЖе
да толерира греха в каквато и да е
степен. След това Той добавя предуп-
реЖдението: „...за да не те сполети
нещо по-лошо." Господ не казва изрич-
но какво разбира под „нещо по-лошо",
но без съмнение успява да внуши на
мъЖа, че грехът има далеч по-лоши
последствия от физическата болест.
Онези, които умират в своите грехо-
ве, се осъЖдат на вечни мъки и стра-
дания.
Много по-страшно е да съгрешиш
против милостта, отколкото против
закона. Исус показва чудна лк)бов и ми-
лост към този човек, който би отго-
ворил по един много лош начин, ако
продълЖеше да води своя стар грешен
Живот, докарал го до тоба състояние.
5:15 Както самарянката, така и то-
зи чоВек иска да свидетелства пред
хората за Своя Спасител. И така,
той казва на logeume, че Исус е Онзи,
Който го е изцелил. Той иска да отда-
де възхвала на Исус, независимо че
logeume не се интересуват от п1ази
възхвала. Тяхното главно Желание е да
уловят Исус и да Го накаЖат.
5:16 Този стих излага на показ уЖас-
ната злина на човешкото сърце. Спа-
сителят е дошъл и е извършил едно
Велико изцеление, а тези logeu са вбе-
сени и негодуват заради факта, че из-
целението е било извършено в събот-
ния ден. Те реагират като едни студе-
ни религиозни догматици, интересува-

426

Йоан 5

щи се много поВече от спазването на
ритуалите и церемониите, отколко-
то от благословението и благополучи-
ето на своите съграждани. Те изобщо
не разбират, че Същият Този, Който
отдели най-напред съботата, сега из-
Вършва едно милостиво дело на този
ден. Господ Исус не наруши съботата.
Законът забраняваше да се работи
черна работа на този ден, но той не
забраняваше да се извършват дела на
милост или на необходимост.
5:17 След като свърши делото на
сътворението за шест дни, Бог си по-
чина на седмия ден. Това беше събот-
ният ден. Но когато грехът влезе в
света, БоЖията почивка се наруши.
От този момент нататък Бог тряб-
ваше да работи непрекъснато, за да
привеЖда мъЖете и Жените обратно
към общение със Себе Си. Той трябВа-
ше да осигури един начин на изкупле-
ние. Трябваше да изпрати евангелска-
та Вест на всяко поколение. И така,
от момента на грехопадението на
Адам досега Бог работи непрекъсна-
то и продълЖава да работи. Същото
се отнася и за Господ Исус. Той върши
работата на Отца Си и Неговата лк>-
бов и милост не могат да бъдат огра-
ничени само в шестте дни на седмица-
та.
5:18 Този стих е много ваЖен. Той ни
казва, че решението на logeume да
Убият Господ Исус се затвърЖдава
още повече, защото Той не само нару-
шава съботата, но и претендира за
равенство с Бога! Според техните
тесногръди умове Господ наистина
нарушава съботния ден, макар че това
не е истина. Те не могат да разберат,
 Бог никога не е възнамерявал да на-
Ж съботния ден като ден на стра-
дания за хората. Ако човек моЖе да
бъде излекуван от някоя болест В съ-
бота, Бог няма да иска да продълЖи
страданията му с още един ден.
Когато Исус нарича Бога Свой
Отец, logeume разбират това като

претенция за равенство с Бога, което
за тях е равно на богохулство, незави-
симо че е единствената истина, раз-
бира се.
Наистина ли Господ Исус претенди-
ра за равенство с Бога? Ако това не
беше така, Той щеше да го обясни на
logeume. Вместо това В следващите
стихове Исус продълЖава да заявява
още по-твърдо, че Той наистина е ед-
но със Своя Отец. Според както казва
ДЖ. Сидлоу Бакстър
„Исус претендира, че е равен на Бога
по седем показателя: (1) Равен 8 рабо-
тата: „Каквото върши Той, подобно и
Синът го върши"(19 cm.). (2) Равен в
знанието: „Защото Отец лЬби Сина и
Му показва все, що Върши сам" (20
cm.). (3) Равен във възкресяването:
„ПонеЖе, както Отец възкресява мър-
твите и ги съЖивява, така и Синът
съЖивява тия, които иска" (21, 28 и 29
cm.) (4) Равен в съденето: „Защото ни-
то Отец не съди никого, но е дал на
Сина да съди Всички" (22 и 27 cm.). (5)
Равен В почитта: „За да почитат
Всички Сина, както почитат Отца"
(23 cm.). (6) Равен В обновяването:
„Който слуша Моето учение и Вярва в
Този, Който Ме е пратил... е преминал
от смъртта в Живота" (24 и 25 cm.).
(7) Равен В самосъществуването: „За-
щото, както Отец има Живот в Себе
Си, също така е дал и на Сина Си да
има Живот в Себе Си " (26 cm.). "u
В. Защитата на Исус на
твърдението Му за равенство
с Бога (5:19-29)
5:19 Спасителят е толкова Жизнено
свързан с Бог Отец, че не моЖе да
действа независимо от Него. Той не
казва, че няма власт да върши какво-
то и да било без Бога, а че е толкова
близко свързан с Бога, че моЖе да вър-
ши само онова, което ВиЖда Отец Си
да Върши. Защото, макар и Исус да
претендира за равенство с Бога, Той

427

Йоан 5

не претендира и за независимост от
Бога. Макар и да е изцяло равен на Бо-
га, Той не е независим от Него.
Господ Исус съвсем ясно иска logeu-
те да мислят за Него като за Един,
Който е раВен на Бога. Ще бъде абсур-,
дно, ако един обикновен чоВек започне
да претендира, че моЖе да Върши съ-
щото, което Самият Бог Върши.
Исус тВърди, че ВиЖда онова, което
Отец Му върши. За да моЖе да твър-
ди това, Исус наистина трябва да има
непрекъснат достъп до Бог Отец и
пълно знание за оноВа, което стаВа В
небето. И не само това, но Исус пре-
тендира, че Върши същото, което
вшкда да върши Отец. Това, без съм-
нение, е твърдение за Неговото равен-
ство с Бога. Той е всесилен.
5:20 ТоВа, че Бог Отец показва на
Сина Си всичко, което върши сам, е
белег на особената лк>боВ, която Бог
има към СВоя Син. ТоВа е нещо, което
Исус не само вшкда, но има власт и да
върши. По-нататък Спасителят каз-
ва, че Бог ще Му показва дела, по-го-
леми и от тези, така че хората да се
чудят. Те вече са видели как Господ
Исус Върши чудеса. Току-що са присъс-
тВали на изцелението на един човек,
който е бил инвалид в продължение на
тридесет и осем години. Ще видят и
по-големи чудеса от това. Първото
такова чудо ще бъде възкресението
от мъртвите (21 cm.), второто - съ-
денето на човеците (22 cm.).
5:21 Това е също едно ясно твърде-
ние за равенството на Сина с Неговия
Отец. Юдеите обвиняват Исус В бо-
гохулство, като казват, че се прави на
равен с Бога. Исус не отрича пряко
това обвинение, а предпочита да из-
тъкне тези Внушителни доказателст-
ва на истината, че Той и Отец са ед-
но. Както Отец възкресява от мър-
твите и ги съЖивяВа, така и Синът
съЖивяВа тези, които иска. Нима
тоВа моЖеше да се каЖе за Него, ако
беше просто един чоВек? ОтгоВорът

на този въпрос се съдърЖа в самия не-
го.
5:22 НЗ ни учи, че Бог Отец... е пре-
дал целия съд на Сина. За да моЖе
Господ Исус да извърши това, Той
трябва да има абсолк>тно познание и
съвършена праведност; трябва да мо-
Же да различава мислите и подбудите
на човешките сърца. Колко странно е
тоВа, че Съдията на цялата земя
трябваше да застане пред тези logeu
и да утвърЖдаВа Своята Власт, а те
въпреки това да не Го признаят!
5:23 Този стих ни показва причина-
та, поради която Бог е дал Власт на
Сина Си, за да възкресява от мъртви-
те и да съди света. Причината е, че
всички трябва да почитат Сина та-
ка, както почитат Отца. Това е ед-
но много ВаЖно твърдение, а така съ-
що и едно от най-ясните доказателс-
тва за БоЖествеността на Господ
Исус Христос. Навсякъде 6 Библията
се казва, че трябва да се покланяме
единствено на Бога. В десетте БоЖи
заповеди на хората се забранява да
имат друг бог освен Единия истинен
Бог. Сега ни се казва, че всички тряб-
ва да почитат Сина така, както по-
читат Отца. Единственото заклю-
чение, до което моЖе да ни доведе то-
зи стих, е, че Исус Христос е Бог.
Много хора твърдят, че почитат
Бога, но отричат, че Исус Христос е
Бог. Те казват, че Той е бил един до-
бър човек или човек, много повече по-
добен на Бога от Всички останали чо-
веци, Живели на земята. Но този стих
поставя Исус на едно абсолк>тно рав-
но ниво с Бога, като изисква от хора-
та да Му отдават същата почит,
каквато отдават на Бог Отец. Ако
един човек не почита Сина, той не
почита и Отца. Безполезно е да
твърдиш, че обичаш Бога, ако нямаш
същата лЬбов и към Господ Исус
Христос. Ако никога преди това не си
разбрал кой е Исус Христос, тогава си
помисли Внимателно Върху този стих.

428

Йоан 5

Спомни се, че тоВа е БоЖието СлоВо,
и приеми Великата истина, че Исус
Христос е Бог, изяВен В плът.
5:24 От предходните стихове нау-
чихме, че Господ Исус има Власт да
даВа Живот и че делото на съда е да-
дено на Него. Сега ние научаваме как
човек моЖе да получи духовен Живот
от Него и да избегне съда.
Това е един от лк)бимите библейски
стихове В Евангелията. Хиляди хора
са станали притеЖатели на Вечен Жи-
вот чрез посланието, което се съдър-
Жа В този стих. Несъмнено причината
той да бъде обичан толкова много се
крие В яснотата, с която е описан пъ-
тят на спасението. Господ Исус за-
почва стиха с думите: „Истина, ис-
тина ...", като по този начин привли-
ча вниманието ни към факта, че сега
Ще ни каЖе нещо много ВаЖно, след ко-
ето добавя едно много лично съобще-
ние: „...би казвам." БоЖият Син ни го-
Вори по един много личен и интимен
начин.
„Който слуша моето учение..." Да
слушаш учението на Исус не означава
само да го чуеш, но и да го приемеш, да
го повярваш и да му се подчиниш. Мно-
го хора чуват да се проповядва еванге-
лието, без да предприемат нищо,
свързано с него. Господ тук казва, че
човек трябва да приеме, че Неговото
Учение е боЖестВено, и да повярва, че
Той наистина е Спасителят на света.
„... и вярва в Онзи, Който Ме е пра-
тил... " Тук стаВа въпрос за вярата В
Бога. ТоВа наистина ли означава, че
човек се спасява просто като вярва В
Бога? Много хора твърдят, че вярват
В Бога, но въпреки това никога не са
преЖи6ели обръщение. Мисълта тук е,
че чоВек трябва да Вярва в Бога, Кой-
то е изпратил Господ Исус Христос
на света. В какво по-точно трябва да
Вярваме? Трябва да вярваме, че Бог е
изпратил Господ Исус, за да бъде наш
Спасител. Трябва да вярваме на онова,
което Бог казва за Господ Исус, а

именно, че Той е Единственият Спаси-
тел и че нашите грехове могат да ни
бъдат отмахнати единствено чрез
Неговото дело на Голгота.
„... има вечен Живот." ЗабелеЖете,
че тук не се казва, че той ще има ве-
чен Живот, но че той. има вечен Жи-
вот - В сегашно Време. Вечният Жи-
вот е Животът на Исус Христос. То-
ва не само е Живот, който ще продъл-
Жи завинаги, но също така Живот от
(по-високо) качество. Това е Животът
на Спасителя, който Той е предал на
онези от нас, които Вярват в Него.
Това е духовният Живот, който се по-
лучава при новороЖдението, за разли-
ка от физическия Живот, който се по-
лучава при физическото раЖдане.
„... и няма да дойде на съд... " Сми-
сълът тук е, че този човек няма да
бъде съден нито сега, нито кога и да е
в бъдещето. Този, който вярва В Гос-
под Исус Христос, е свободен от съд,
защото Христос е платил наказание-
то за неговите грехове на Голгота.
Бог няма да изиска тоВа наказание да
се плаща два пъти. Христос е платил
като наш Заместник и това е доста-
тъчно. Той завърши делото, а на едно
завършено дело не моЖе да бъде доба-
вено нищо повече. Християнинът ни-
кога няма да бъде наказан за своите
грехове.15
„... но е преминал от смъртта в
Живота." Този, който се е доверил на
Христос, е преминал от състояние на
духовна смърт 6 състояние на духовен
Живот. Преди обръщението си той е
бил мъртъв в своите прегрешения и
грехоВе. Бил е мъртъВ по отношение
на лкобовта към Бога и общението с
Господа. Когато е повярвал в Исус
Христос, БоЖият Дух е започнал да
Живее в него и той е станал пршпеЖа-
тел на боЖествен Живот.
5:25 ТоВа е третият път, когато
Господ казва думите „Истина, исти-
на..." В тази глава, и седмият път - В
тоВа Евангелие. Когато Господ казва

429

Йоан 5

„uge час, u сега е", Той няма предвид
един час от шейсет минути, а иска да
каЖе, че времето иде и че вече е дош-
ло. Времето, за което Той говори, е
времето на Неговото идване на сцена-
та на човешката история.
Кои са „мъртвите", за които Исус
говори в този стих? И кои са тези,
„които ще чуят гласа на Бойкия Син"
и „ще Живеят"? Тези думи могат да
се отнасят, разбира се, за възкресени-
те от Господ по време на Неговото
обществено служение, но ние смята-
ме, че смисълът на този стих е по-
дълбок. „Мъртвите", за които Той
говори тук, са онези, които са мъртви
в своите прегрешения и грехове. Те
„ще чуят гласа на БоЖия Син", кога-
то се проповядва евангелието. И кога-
то повярват на тази вест и приемат
Спасителя те ще преминат от смърт
в живот.
В подкрепа на идеята, че 25 cm. го-
вори за духовни, а не за материални
неща, ще изброим сравненията и про-
тивоположностите между него и 28 и
29 cm.:
25 cm. -Живот от смъртта
„Иде час, и сега е"
„мъртвите"
„ще чуят гласа"
„които го чуят, ще живеят"
28, 29 cm. -Живот след смъртта
„Иде час"
„всички, които са в гробовете"
„ще чуят гласа Му"
„и ще излязат"
5:26 Този стих обяснява как човек
моЖе да получи живот от Господ
Исус. Така, както Отец е Източни-
кът и Дарителят на Живота, така
Той е дал и на Сина да има Живот в
Себе Си и да може да го дава на други.
Това е още едно ясно доказателство
за Божествеността на Христос и за
Неговото равенство с Отца. За нито
един човек не може да се каже, че има
живот в себе си. Всеки един от нас е
получил живота, но Бог Отец и Гос-

под Исус никога не са получавали жи-
вота, Те са го имали от вечността и
той е обитавал 8 Тях. Този Живот ни-
кога не е имал начало, никога не е имал
друг източник, отделно от Тях.
5:27 Бог не само е дал на Сина да има
живот в Себе Си, но Му е дал и власт
да съди света. Властта да бъде Съди-
ята на света е дадена на Исус, защо-
то Той е Човешкият Син. Господ е
наречен както Божий Син, така и Чо-
вешки Син. Наименованието Божий
Син идва да ни напомни, че Господ
Исус е Един от членовете на Свято-
то Триединство, Една от Личности-
те на Божеството. Като Божий Син
Той е равен на Бог Отец и на Светия
Дух и също като Божий Син дава жи-
вот. Но Той е и Човешки Син. Той
дойде в този свят като Човек, живя
тук сред човеци и умря на кръста ка-
то Заместител на хората. Когато
дойде в света като Човек, Той беше
отхвърлен и разпънат на кръст. Кога-
то дойде отново, Той ще дойде, за да
съди Своите врагове и да бъде поче-
тен в същия този свят, който се от-
несе толкова жестоко към Него. И по-
неже е и Бог, и Човек, Той е съвършено
подготвен, за да бъде Съдия.
5:28 Без съмнение logeume, които
слушат тези силни твърдения на
Христос за равенството между Него
и Бог Отец, са много изненадани. Исус
знае мислите, които минават през
техните умове, затова им казва да не
се чудят на това; и продължава да им
разкрива още по-удивителни истини.
Ще дойде време, когато всички, чиито
тела се намират в гробовете, ще чу-
ят Неговия глас. Може ли някой, кой-
то не е Бог, да предсказва, че един ден
телата, които лежат в гробовете, ще
чуят Неговия глас? Само един Бог мо-
же да твърди такова нещо.
5: 29 Един ден всички мъртви „Ше
възкръснат". Някои „ще възкръснат
за Живот", други - „за осъЖдане"-
Колко сериозна е тази истина, че все-

430

Йоан 5

ku чоВек, който някога е Живял или ня-
кога ще Живее, попада В една от тези
дВе групи!16
29 cm. не означава, че хората, които
са Вършели добро, ще се спасят заради
добрите си дела и че онези, които са
Вършели зло, ще бъдат осъдени заради
злите си дела. ЧоВек не се спасява, ка-
то Върши добро а Върши добро, защо-
то е спасен. Добрите дела не са осно-
Вата на спасението, а плодът от спа-
сението. Те не са причината, а следст-
вието. Думите, „които са вършили
зло", се отнасят за онези, които нико-
га не са повярвали и не са се доверили
на Господ Исус, вследствие на което
техният Живот е „зло" в очите на Бо-
га. Те ще бъдат възкресени, за да зас-
танат пред Бога и да бъдат осъдени
на вечна смърт.
Г. Четири свидетелства за Исус
като за БоЖий Син (5:30-47)
5:30 В първия момент, когато проче-
тем този стих, ни се струва, че думи-
те „Аз не мога да върша нищо от са-
мо Себе Си" ни казват, че Господ Исус
няма власт да бърши нищо Сам. Това
не е така. Идеята тук е, че Той е
свързан с Бог Отец толкова близко, че
не моЖе да действа Сам, не моЖе да
прави нищо по Своя Собствена иници-
атива. В Спасителя не моЖе да има
никакво своеволие. Той действа 8 пъл-
но подчинение на Своя Отец, както и
В съвършено общение и хармония с Не-
го.
Този стих често се използва от лъ-
Жеучители В подкрепа на тяхното
твърдение, че Исус Христос не е Бог.
Те казват, че след като не моЖе да
прави нищо от само Себе Си, Той е са-
мо един човек. Но стихът показва
точно обратното. Хората могат да
правят онова, което искат, независи-
мо дали то отговаря на БоЖията воля
или не; но именно защото Той е точно
Това, Което е, Господ Исус не моЖе да

действа по този начин. Тук става въп-
рос не за физическа, а за морална не-
възмоЖност. Той има физическата
власт да върши Всичко, но не моЖе да
върши нищо, което е погрешно. За Не-
го ще бъде погрешно да извърши нещо,
което не отговаря на Волята на Него-
вия Отец за Него. ТоВа изявление пос-
тавя Господ Исус отделно от Всеки
друг човек, който някога е Живял.
Така, както Господ Исус слуша СВоя
Отец и получава всекидневно инфор-
мация от Него, така Той и мисли, учи
и действа. Думата съди тук няма зна-
чение на „съди 1оридически дела", а по-
скоро на „съди за онова, което е пра-
вилно за Него да Върши и да казва".
Поради това, че Спасителят няма
егоистични подбуди, Той моЖе да раз-
решава въпросите по един справедлив
и непредубеден начин. Единствената
Му цел е да угоди на Своя Отец и да
извърши Неговата воля и нищо не мо-
Же да Му попречи да направи това.
Следователно Неговото съдене не се
влияе от онова, което би било най-из-
годно лично за Него. Нашите мнения и
твърдения обикновено са повлияни от
това, което ние искаме да правим или
да вярваме. Но при БоЖия Син това не
е така. Неговото мнение или съдене
не е предубедено по посока на собстве-
ната Му изгода. Той съди безприст-
растно.
5:3Ч1 В останалите стихове на тази
глава Господ Исус описва различните
свидетелства за Своята БоЖестВе-
ност: свидетелството на Йоан Кръс-
тител (32-35 cm.); свидетелството на
Неговите дела (36 cm.); свидетелст-
вото на Неговия Отец (37 и 38 cm.); и
свидетелството на Светото Писание
(3-47 cm.).
В началото Исус прави едно общо
изказване Върху свидетелството. Той
казва: „Ако свидетелствам Аз за Се-
бе Си, свидетелството Ми не е ис-
тинно." Това не означава нито за миг,
че Господ Исус моЖе някога да каЖе

431

Йоан 5

нещо, което не е Вярно. По-скоро Той
заяВяВа, че В съда свидетелството на
един-единствен човек не е достатъч-
но. БоЖието небесно постановление е
да има поне две или три свидетелст-
ва, преди да се произнесе една дейст-
Вителна присъда. И така, сега Господ
Исус ще даде не две или три, а четири
свидетелства за Своята БоЖестве-
ност.
5:32 Този стих пораЖда един проб-
лем, свързан с това, дали тук става
въпрос за Йоан Кръстител за Бог
Отец или за Светия Дух. Някои хора
смятат, че под „друг" трябва да се
разбира Йоан Кръстител, и че този
стих е свързан със следващите три
стиха. Други смятат, че тук Господ
Исус говори за свидетелството на
Светия Дух за Него. Ние мислим, че
Той има предвид свидетелството на
Бог Отец (употребата на главна бук-
ва при местоимението „Той" означа-
ва, че и преводачите на НИПБКДЖ
смятат така).
5:33 След като ни е казал най-голя-
мото от всички свидетелства - това
на СВоя Отец, Господ се обръща към
свидетелството на Йоан. Той напом-
ня на невярващите logeu, че те са изп-
ратили хора до Йоан, за да чуят какво
ще каЖе той, и че Йоан свидетелства
изключително за Господ Исус. Вместо
да насочи хората към Себе Си, Йоан
ги насочва към Спасителя. Той свиде-
телства за Онзи, Който е истината.
5:34 Господ Исус напомня на Своите
слушатели, че твърдението Му за ра-
венство с Бога не се основава просто
на свидетелството на човешки съ-
щества. Ако това беше така, Негова-
та защита наистина щеше да бъде
слаба. Но Той споменава свидетелст-
вото на Йоан Кръстител, тъй като е
човек, изпратен от Бога, и тъй като
свидетелства, че Господ Исус е наис-
тина Месията и БоЖият Агнец, Кой-
то отнема греха на света.

После Исус добавя: „но казвам то-
ва, за да се спасите вие". Защо Господ
Исус говори на logeume толкова об-
стоятелствено? МоЖе би просто се
опитва да им покаЖе, че Той е прав, а
те грешат? Не, Господ Исус разкрива
тези чудесни истини, за да могат loge-
ume да разберат кой е Той и да Го при-
емат като обещания Спасител. Този
стих ни показва съвсем ясно какво лк>
бящо и неЖно сърце има Господ Исус.
Той говори на едни хора, които Го
мразят и които съвсем скоро ще се
опитат по всякакъв начин да вземат
Живота Му, но В Неговото сърце няма
омраза към тях. Той моЖе само да ги
обича.
5:35 Тук Господ отдава почит на
Йоан Кръстител, наричайки го „све-
тило, което гореше и светеше". Това
означава, че Йоан Кръстител се е от-
насял към своята задача особено рев-
ностно, носейки светлина на другите
хора и изгаряйки в слуЖението си да
насочва другите хора към Исус. В на-
чалото Ьдеите са се трупали на тъл-
пи около него. За тях той е представ-
лявал някаква новост, някакъв стран-
ник, който бил дошъл 6 техния Живот;
и затоВа те отивали да го слушат.
„За малко време" те дори го смятали
за известен религиозен учител.
Защо тогава, след като приемат
Йоан толкова топло, те не Желаят да
приемат Този, за Когото Йоан пропо-
вядваше? Тяхната радост е била само
временна: в тях не е имало покаяние.
Тяхното отношение не е последова-
телно. Те приемат предвестника, но
не Желаят да приемат Царя! Исус да-
ва Висока оценка на Йоан. Всеки слу-
Жител на Христос, за когото моЖе да
се каЖе, че е „светило, което гореше и
светеше", получава истинска похвала
от БоЖия Син. Нека всеки един от
нас, който обича Господ Исус, да по-
Желае да бъде като един огнен пламък
за Него - сам той да изгори, но да до-
несе светлина на света.

432

Йоан 5

5:36 ЙоаноВото свидетелство не е
най-голямото доказателство за Бо-
ЖестВеността на Христос. Чудесата,
които Отец Му е дал да Върши, свиде-
телстват за Него, че Той наистина
Го е пратил. Чудесата сами по себе си
не са доказателство за БоЖестве-
ност. На различни места В Библията
четем за хора, на които е била дадена
Власт да извършват чудеса, и дори че-
тем за зли същества, които са имали
Власт да извършват свръхестествени
неща. Но чудесата на Господ Исус се
различават от всички останали чуде-
са. Най-напред, Той има в Себе Си
властта да извършва тези велики де-
ла, докато на другите тази власт се
дава. Другите извършват чудеса, но
те не могат да предадат Властта за
извършването на чудеса на други хора.
Господ Исус не само извършва чудеса-
та Сам, но дава и власт и на ученици-
те Си да извършват същото. По-на-
татък, делата, които извършва Спа-
сителят, са същите онези дела, за ко-
ито е пророкувано В СЗ по отношение
на Месията. И накрая, чудесата на
Господ Исус са уникални по своя харак-
тер, мащаб и брой.
5:37, 38 И отново Господ говори за
свидетелството на Отец за Него. Тук
вероятно стаВа Въпрос за времето на
кръщението на Господ Исус. Тогава
от небето се е чул гласът на Бог
Отец, Който е казал, че Исус е Него-
вият възлкобен Син, в Когото е Него-
вото благоволение. Трябва да доба-
вим, че и в Живота, слуЖението и чу-
десата на Господ Исус Отец също
свидетелства за това, че Той е Сами-
ят БоЖий Син.
Невярващите кодеи нито са чули ня-
кога гласа на Бога, нито са видели об-
раза Му. Това е така, защото те ня-
мат Неговото слово постоянно в себе
си. Бог говори на хората чрез Своето
Слово - Библията. Тези logeu са имали
Старозаветните Писания, но те не са
позволили на Бога да им гоВори чрез

тези Писания. Техните сърца са били
закоравели, а ушите им - оглушали.
Те никога не са видели БоЖия образ
или БоЖието Лице, защото не Вярват
„Този, Когото Той е пратил". Бог
Отец няма Образ или форма, които
да са Видими за смъртния човек. Той е
дух и следователно неВидим. Но Бог се
откриВа на хората В Лицето на Гос-
под Исус Христос. Онези, които Вяр-
ват Христос, виЖдат БоЖия Образ по
един много действителен начин. Не-
вярващите гледат на Него просто ка-
то на един човек като тях.
5:39 Първата част на този стих мо-
Же да се разбере17 по два начина. Въз-
моЖно е Господ Исус да казва на logeu-
те да изследват Писанията. ВъзмоЖ-
но е също така Той просто да заявява
факта,' че те изследват Писанията,
понеЖе си мислят, че като притеЖа-
ват самите Писания, имат вечен Жи-
вот. И двете тълкувания на стиха са
възмоЖни. МоЖе би Господ Исус само
установява факта, че logeume изслед-
ват Писанията, мислейки си, че като
правят това, получават вечен jku-
вот. Те не разбират, че там, където
Старозаветните Писания говорят за
идващия Месия, те всъщност говорят
за Исус. УЖасно е да си представим,
че хора, които дърЖат Писанията В
ръцете си, могат да бъдат толкова
слепи. Но те още повече остават без
извинение, когато си представим, че и
след като Господ Исус им гоВори по
този начин, те пак отказват да Го
приемат. Обърнете повече внимание
на края на този стих: „И те са, които
свидетелстват за Мене." Тези думи
означават просто, че главният обект
на СЗ е идването на Христос. И ако
някой не успее да разбере това, когато
изучава СЗ, той не разбира най-ваЖно-
то, което иска да ни каЖе той.
5:40 Юдеите не Желаят да дойдат
при Исус, за да имат Живот. Истинс-
ката причина за неприемането на Спа-
сителя от хората не е в това, че не

433

Йоан 5

могат ga разберат евангелието или че
им е невъзмоЖно да повярват В Исус.
В Господ Исус няма нищо, което да
праВи невъзмоЖно упоВанието В Него.
Истинската причина се крие В собст-
вената Воля на човека. Човек обича
греховете си повече, отколкото обича
Спасителя. Той не Желае да се откаЖе
от злите си пътища.
5:41 ОсъЖдайки logeume за неЖелани-
ето им да Го приемат, Господ не иска
те да мислят, че Той се чувства засег-
нат от това, че не са Му отдали сла-
ба. Той не е дошъл В света, за да прие-
ме слава от човеците на този свят.
Той не зависи от тяхната слава, а
търси славата на Отца Си. ДаЖе и хо-
рата да Го отхвърлят, това не моЖе
да Му отнеме от славата.
5:42 Тук се проследява основната
причина за неЖеланието на хората да
приемат БоЖия Син. Тези хора нямат
„в себе си лк)бов към Бога": те оби-
чат себе си повече от Бога. Ако те
обичаха Бога, щяха да приемат Този,
Когото Бог е пратил. Отхвърляйки
Господ Исус, те показват пълна липса
на лк)бов към Неговия Отец.
5:43 Господ Исус е дошъл „6 името
на Отца Си", което ще рече, че Той е
дошъл да върши волята на Отца Си,
да донесе слава на Отца Си и да слуша
Отца Си във всичко. Ако хората наис-
тина обичат Бога, те ще да обичат и
Този, Който иска да угоди на Бога във
всичко, което казва и прави.
Исус сега предсказва, че ще „дойде
друг в свое име", и че те ще приемат
този „друг". В известен смисъл Исус
моЖе би говори за многото лъЖеучи-
тели, които ще се появят след Него и
ще търсят слава от народа. Той моЖе
би има предвид водачите на лъЖливи-
те култове от всички Векове, които
са претендирали, че са Христос. Но
най-вероятно тук Той говори за Ан-
тихриста. ВъВ Времето, което идва,
от еврейския народ ще се издигне един
самоназначил се владетел, който ще

иска да бъде почитан като Бог (2 Сол.
2:8-10). Мнозинството от еврейския
народ ще приеме този Антихрист за
свой владетел, в резултат на което
ще изпита суровия БоЖий съд (1 Йоан.
2:18).
5:44 Тук Господ изтъква една друга
причина за неЖеланието на еврейския
народ да Го приеме. Те се интересуват
повече от одобрението на своите съг-
раЖдани, отколкото от одобрението
на Бога. Страхуват се от тоВа, което
ще каЖат приятелите им, ако оста-
вят 1одеизма. Не Желаят да изтърпят
укорите и страданията, които ще се
струпат върху тях, ако те станат
последователи на Христос. ДотогаВа,
докогато човек се страхува от тоВа,
което ще каЖат или ще направят дру-
гите, той не моЖе да бъде спасен. За
да повярва в Господ Исус, чоВек тряб-
ва да Желае одобрението на Бога поВе-
че от всяко друго одобрение; трябва
да търси „славата, която е от еди-
ния Бог".
5:45 Не е необходимо Господ да об-
винява тези к>деи пред Отца Си, ма-
кар и да има много неща, в които мо-
Же да ги обвини. Той не трябва да пра-
ви това, защото за тяхното обвине-
ние са достатъчни писанията на Мой-
сей. Тези к>деи се гордеят особено
много със СЗ и по-специално с Пето-
кншкието (петте книги, написани от
Мойсей). Те се гордеят заради тоВа,
че тези книги са били дадени на Изра-
ел. Но бедата е там, че те не се под-
чиняВат на думите на Мойсей, както
показва 46 cm.
5:46 Господ Исус поставя писанията
на Мойсей на същото ниво на автори-
тет, каквото имат Неговите Собст-
вени думи. Това е едно напомняне, че
„всичкото Писание е боговдъхновено".
Независимо дали четем СЗ или Новия,
ние четем Самото БоЖие Слово. Ако
logeume бяха повярвали на думите на
Мойсей, щяха да повярват и на Господ
Исус Христос също, защото Мойсей

434

Йоан 5, 6

писа за идването на Христос. Пример
за тоба моЖе да се намери ВъВ Второ-
законие 18:15 и 18:
„Господ тВоят Бог ще ти Въздигне
отсред тебе, от братята ти, пророк,
както е Въздигнал мене; него слушай-
те. ...Аз ще им Въздигна отсред бра-
тята им пророк, както съм Въздигнал
тебе, и ще туря думите Си В устата
му; и той ще им гоВори Всичко, което
Аз му заповядам."
В тези стихове Мойсей предсказва
идването на Христос и казва на еВ-
рейския народ да Го слуша и да Му се
подчинява, когато дойде. В този мо-
мент Господ Исус вече е дошъл, но ев-
реите не Го приемат. Затова Той им
казва, че Мойсей ще ги обвини пред
Отца, защото те заявяват, че вярват
на Мойсей, а не правят оноВа, което
им е заповядал. Думите „той за Мене
писа" представляват едно съвсем ясно
твърдение на Господ за това, че Ста-
розаветните Писания съдърЖат про-
рочества за Него. Августин изразява
това с една много стегната мисъл:
«Новият Завет е Старият в скрит
вид; Старият ЗаВет е Новият В отк-
рит вид."
5:47 Ако logeume не вярват на кни-
гите на Мойсей, те няма да повярват
и на думите на Исус. МеЖду Стария и
Новия Завет съществува много тяс-
на връзка. Ако човек се съмнява 6 бо-
говдъхновеността на СЗ, той няма да
повярва, че и думите на Господ Исус
са богоВдъхноВени. Ако някой се съм-
няВа 6 определен текст от Библията,
няма да мине много време, преди да за-
почне да се съмнява в цялата Библия.
Кинг казва следното:
„Това, за което Господ говори тук, е
Петокншкието - петте книги на Мой-
сей: онази част от Библията, която е
получила най-Жестоки атаки в сравне-
ние с всички останали; а според наши-
те сведения и частта, която - стран-
но защо - нашият Учител цитира по-
вече от всички останали. Като че ли,

дълго, преди да започнат атаките, Той
е слагал Своя печат на одобрение върху
тях. "18
IV. Третата година от слуЖението
на БоЖия Син: Галилея (6 гл.)
А. Четвъртото знамение:
нахранването на петте хиляди
(6:1-15)
6:1 Думите „след това" означават, че
след събитията в 5 гл. е изтекъл няка-
къв период от време. Колко време
точно, ние не знаем, но знаем, че Исус
е преминал от областта около Еруса-
лим до Галилейското езеро. Когато се
казва, че Той е отишъл на отвъдната
страна на езерото, това вероятно оз-
начава, че е преминал от северозапад-
ния на североизточния бряг на езеро-
то. Галилейското езеро е било позна-
то и като Тивериадското езеро по
името на град Тивериада, който се е
намирал на западния му бряг. Този
град, който е бил столица на провин-
цията Галилея, е бил наречен така на
името на римския император Тиберий.
6:2, 3 След Исус Върви една голяма
тълпа от хора, които Го следват не
защото вярват в Него, а защото гле-
дат знаменията, които Той върши с
болните. Вярата, основаваща се на чу-
деса, никога не е така угодна на Бога,
както вярата, основаваща се единст-
вено на Неговото Слово. БоЖието
Слово не трябва да има нуЖда от чу-
деса, за да бъде доказано. Всяко нещо,
което Бог казва, е истина. Не е въз-
моЖно То да е лъЖливо. БоЖието Сло-
во трябва да е напълно достатъчно за
всеки един човек. Буквалният превод
на 3 cm. е: „И Исус се изкачи на плани-
ната", което вероятно означава „на
възвишението (или хълма) до езеро-
то".
6:4 Не е ясно защо Йоан казва тук
„наблшкаВаше... Пасхата". Някои хо-
ра предполагат, че когато Господ

435

Йоан 6

Исус изрича СВоето чудесно послание
Върху Хляба на ЖиВота В тази глаВа,
Той моЖе би си мисли за празника на
Пасхата. Господ обаче не отиВа В Еру-
салим за Пасхата. Йоан гоВори за Пас-
хата като за logeucku празник. Всъщ-
ност Пасхата е била дадена като
празник от Бога В СЗ. Той я е дал на
еврейския народ и В този смисъл тя е
logeucku празник. Но изразът „logeuc-
ku празник" моЖе да означава също,
че Бог вече не признава Пасхата като
един от Неговите Собствени празни-
ци, тъй като еврейският народ гледа
на нея само като на един ритуал - без
нейното значение да има смисъл за не-
го. Тя е загубила истинския си смисъл
и Вече не е празник на Йехова.
6:5 Когато виЖда голямото мно-
жество от народ, Исус е обезпокоен,
защото мисли, че той ще наруши Не-
говата почивка или общението Му с
учениците. Той знае, че за тези хора
трябва да се осигури храна. Затова
Исус се обръща към Филип и го пита
къде моЖе да се купи хляб, за да се нах-
рани народът. Винаги, когато Исус за-
дава въпрос, Той няма за цел да получи
отговор, за да увеличи познанието си,
а за да даде поука на другите. Той знае
отговора, който Филип не знае.
6:6 Господ иска да даде на Филип
един много ценен урок, а така също да
изпита неговата вяра. Самият Исус
знае, че скоро ще извърши чудо, за да
нахрани това голямо мноЖество от
народ, но дали Филип знае, че Исус мо-
Же да направи това? Каква е вярата
на Филип - голяма или малка?
6:7 Очевидно Вярата на Филип не
достига до особено големи Височини.
Той прави набързо някакви изчисления,
след което решава, че двеста динария
няма да са достатъчни, за да се купи
хляб дори за една малка закуска на
Всеки един от тях. Ние не знаем точ-
но колко хляб е било възмоЖно да се
купи за двеста динария В онези дни, но
сигурно е било някакво огромно коли-

чество. С един динарий се е заплащал
трудът на един работник за един ден.
6:8, 9 Андрей е братът на Симон
Петър. Те са Живели близо до Витсаи-
да, по протеЖението на Галилейско
море. Андрей също решава, че ще бъде
трудно да се нахрани толкова много
народ. Той забелязва едно малко мом-
ченце, което има два ечемичени хляба
и две малки риби, но си мисли, че те
са прекалено малко, за да утолят гла-
да на толкова много хора. Момченце-
то наистина няма много, но Желае да
предостави и малкото, което има, на
разполоЖение на Господ Исус. Резул-
татът от това е, че разказът за та-
зи случка е записан и в четирите Еван-
гелия. Той не прави много, но и „малко-
то става много, когато Бог е в него".
Така момченцето става известно по
целия свят.
6:10 Накарвайки хората да насядат
(буквално - да налягат), Исус осигуря-
ва тяхното удобство. ЗабелеЖете, че
на това място е имало много трева.
За онази област многото трева не е
било често срещано явление, но Гос-
под полага гриЖи хората да се хранят
на чисто и приятно място.
Текстът ни казва, че е имало хиляди
мъЖе, което означава, че освен тях е
имало още много Жени и деца. Цифра-
та пет хиляди идва да покаЖе, че чу-
дото, което ще се случи, е наистина
велико.
6:11 Исус взима хлябовете и благо-
дари за тях. Ако Исус е правел това,
преди да взема или да раздава храна,
колко повече трябва да благодарим на
Бога ние, преди да започнем да се хра-
ним! После Той раздава храната на
учениците. Това действие на Исус съ-
дърЖа един много ценен урок за нас.
Господ Исус не извършва всичко сам, а
вклк>чва В работата и другите. Това е
описано много добре от следните ду-
ми: „Ти прави това, което моЖеш; и
аз ще правя това, което мога; а Гос-

436

Йоан 6

nog ще напраВи онова, коепто нито ти,
нито аз моЖем."
Докато Господ раздава хляба на
учениците, той се размножава по
един чуден начин. Текстът не ни казва
кога точно става това, но ние разби-
раме, че по един удивителен начин в
ръцете на Господа тези пет хляба и
две малки рибки стават достатъчно
много, за да нахранят това огромно
мноЖество. Учениците раздават хля-
ба и рибите на насядалите хора. Ко-
личеството е напълно достатъчно,
защото се казва, че те са получили,
колкото са искали.
Грифит Томас ни напомня, че този
разказ предстаВляВа една забележи-
телна картина на:
„(а) загиващия сват; (б) безпомощ-
ните ученици; (в) съвършения Спаси-
тел. Това чудо представлява един ис-
тински акт на сътворение. Нито един
обикновен човек не мозке да увеличи
броя на пет хляба и две риби по такъв
начин, че да нахрани такъв огромен
брой хора. Някой беше казал много доб-
ре: „Пролет бе, когато благослови;
Жътва бе, когато разчупи." А така съ-
що: „Хляб неблагословен е хляб неумно-
6:12 Това е един стих с прекрасно
значение. Ако Исус беше обикновен чо-
Век, Той никога нямаше да се загршки
за съдбата на останалите къшеи. Все-
ки човек, който е нахранил пет хиляди
души, не би се загршкил за няколкото
останали трохи. Но Исус е Бог, а при
Бога няма похабяване на изобилието
Му. Той не Желае да разхищаваме скъ-
поценните неща, които ни е поверил.
Затова Исус заръчва на учениците Си
да съберат „останалите къшеи, за да
не се изгуби нищо".
Много хора се опитват да обяснят
това чудо. Те казват, че мноЖестВо-
П1о е Видяло как малкото момче е дало
на Исус петте хляба и двете риби; и
това е накарало хората да осъзнаят
своя егоизъм, да извадят своята собс-

твена храна и да я поделят с остана-
лите. Така храната била стигнала за
всички. Но такова едно обяснение не
съответства на текста, както ще
видим и от следващия стих.
6:13 След като хората свършват да
ядат, остават дванадесет коша с къ-
шеи. Абсолкятю е невъзмоЖно да се
съберат толкова много къшеи, ако хо-
рата бяха просто поделили собствена-
та си храна. Много често човешките
обяснения са оказват нелепи. Има са-
мо едно обяснение и то е, че става
въпрос за извършване на едно велико
чудо.
6:14 Самите хора признават, че е
станало чудо. Те нямаше да направят
това, ако знаеха, че са изяли своя собс-
твен хляб. Всъщност те са толкова
убедени, че е станало чудо, че призна-
ват Исус за „Пророка, Който щеше
да дойде на света". Хората знаят от
СЗ, че трябва да дойде пророк, и го ча-
кат да дойде като един земен монарх,
за да ги освободи от владичеството
на римската империя. Вярата им оба-
че не е искрена. Те не Желаят нито да
признаят, че Исус е БоЖият Син, ни-
то да изповядат греховете си и да Го
приемат като Спасител.
6:15 В резултат на чудото, което
прави Исус, у хората се появява Жела-
ние да Го направят цар. И отново,
ако Исус беше само човек, Той непре-
менно щеше да отговори на тяхното
Желание. Хората се поддават много
лесно на Желанието да бъдат издигна-
ти или да станат известни. Но Исус
остава неизкушен от тези призиви на
суетата и гордостта. Той знае, че е
дошъл на света, за да умре на кръста
като Заместител на грешниците и ня-
ма да напраВи нищо, което да Му поп-
речи да постигне тази цел. Той няма
да се качи на трона, преди пърВо да се
изкачи на Жертвения олтар. Най-нап-
ред Той трябва да пострада, да пролее
кръвта Си и да умре, преди да бъде
възвишен.

437

Йоан 6

ф. Б. Мейър казва така:
„Както казва св. Бернард, Исус Вина-
ги бяга, когато хората искат да Го
направят Цар, и винаги е там, когато
те искат да Го разпънат. Като не заб-
равяме това, нека не се колебаем да
приемем за себе си думите на гетеца
Итай: „Гдето и да бъде господарят ми
царят, било за смърт, било за Живот,
непременно там ще бъде и слугата ти"
(2 Царе 15:21). И Той непременно ще му
отговори така, както Давид отговори
на един друг беглец, който беше дошъл
да се присъедини към неговата кауза:
„Остани с мене, не бой се; защото,
който иска моя Живот, онзи е, който
иска и твоя; но заедно с мене ти ще бъ-
деш в безопасност. "20
Б. Петото знамение: Исус върви по
водата и избавя Своите ученици
(6:16-21)
6:16, 17 Вечер е. Исус е отишъл сам на
хълма. Хората сигурно са се прибрали
по домовете си и са оставили ученици-
те сами. И така, учениците са решили
да слязат на езерото и да се пригот-
вят за обратния си път през Гали-
лейско море.
Когато пътуват през езерото за
Капернаум, вече е тъмно. Исус не е с
тях. Къде е Той? Той е горе на хълма и
се моли. Каква вярна картина за вяр-
ващите днес! Те се намират в бурно-
то море на Живота. Тъмно е. Господ
Исус никъде не моЖе да се види, но то-
ва не означава, че Той не знае какво
става. Той е на небето и се моли за
тези, които обича.
6:18 Често над Галилейското езеро
нахлуват внезапно яростни бури. На-
долу по долината на река Йордан ми-
нават с голяма скорост мощни ветро-
ве. Когато стигнат до езерото, те
вдигат големи и високи вълни. В таки-
ва моменти излизането на малки лод-
ки в езерото никак не е безопасно.

6:19 Учениците вече са изминали с
гребане три или четири мили. Човеш-
ки погледнато, те се намират 8 голя-
ма опасност. Точно в подходящия мо-
мент те поглеЖдат и виЖдат, че
Исус „ходи по езерото и се приблшка-
ва към ладията" .Това е още едно уди-
вително чудо. БоЖият Син върви по
водите на Галилейското езеро! Учени-
ците се уплашват, защото не разби-
рат напълно коя е Тази изумителна
Личност.
ЗабелеЖете колко просто е разказа-
на тази случка. Тя ни разкрива едни
поразителни факти, без Йоан да из-
ползва някакви особени думи, за да ни
впечатли с величието на това, което
става. Тук всичко е описано много
сдърЖано.
6:20 След това Господ изрича тези
чудесни утешителни думи: „Аз съм; не
бойте се!" Ако Той беше само човек,
Неговите ученици щяха да се уплашат.
Но след като Този, Който е могъщи-
ят Създател и Крепител на вселена-
та, е толкова близо до тях, те нямат
причина да се боят. За Създателя на
Галилейското езеро не е никак трудно
да направи така, че неговите води да
стихнат и да заведе уплашените Си
ученици невредими на брега. Това е
вторият случай в Евангелието от Йо-
ан, когато Исус използва името на Йе-
хова „Аз съм" по отношение на Себе
Си.
6:21 Когато учениците разбират, че
това е Господ Исус, те Го вземат 8
ладията и веднага се намират на мяс-
тото на своето предназначение. Това
е още едно чудо, което се споменава,
макар и да не се обяснява. Учениците
не трябва да гребат повече. Господ
Исус ги отвеЖда на сушата веднага.
Каква удивителна Личност е Той!
В. Народът търси знамение (6:22-34)
6:22 На следващия ден след нахранва-
нето на петте хиляди мноЖеството

438

Йоан 6

от народ се намира Все още В област-
та на североизток от Галилейското
езеро. Народът е Видял как предишна-
та Вечер учениците са се качили В
малката лодка и е разбрал, че Исус не
се е качил с тях. ТогаВа е имало само
една лодка, която е била Взета от уче-
ниците.
6:23 На следващия ден от Тивериа-
да, близо до мястото, където Господ
Исус нахранВа народа, идват други
лодки. Господ не е могъл да използва
нито една от тях, защото те са прис-
тигнали току-що. ВъзмоЖно е тези
малки лодки да са били използвани от
народа, за да прекоси езерото и да
отиде до Капернаум, което личи и от
следващите стихове.
6:24 Народът наблкздаВа Исус много
Внимателно. Хората са забелязали, че
Исус е отишъл на планината, за да се
моли, и знаят, че Той не е отишъл зае-
дно с учениците през езерото. Въпре-
ки тоВа на другия ден те не могат да
Го намерят никъде, поради което ре-
шават да прекосят езерото и да оти-
дат в Капернаум, където очакват да
Видят Неговите ученици. Те не знаят
по какъв начин Исус моЖе да е отишъл
там, но Все пак решават да отидат и
да Го потърсят.
6:25, 26 Когато пристигат в Капер-
наум, хората намират Исус там. Лк>
бопитството им ги кара да Го попи-
тат кога е пристигнал.
Исус не дава пряк отговор на въпро-
са. Той разбира, че те не Го търсят
заради тоВа, което е Той Самият, а
no-скоро заради храната, която им е
дал. Един ден преди това те са Го ви-
дели да извършва едно велико чудо, ко-
ето е трябвало да ги убеди, че Той на-
истина е Създателят и Месията. Но
това, от което те най-Вече се инте-
Ресуват, е храната. Те са яли от хля-
бовете на това чудо и са се наситили.
6:27 И така, най-напред Исус съвет-
ва хората да работят „не за храна,
която се разваля". Господ не иска да

каЖе, че-хората не трябва да работят
за Всекидневната си прехрана, а че то-
ва не трябва да бъде първата и най-
ваЖна цел на техния Живот. Задоволя-
ването на телесния апетит не е най-
ваЖното нещо В Живота. Човекът се
състои не само от тяло но и от дух, и
от душа. Ние трябва да работим „за
храна, която трае за вечен Живот".
Човек не трябва да Живее така, като
че ли тялото му е всичко за него. Той
не трябва да отдава цялата си сила и
талант за нахранването на тялото
си, което след кратко Време ще бъде
изядено от червеите. Вместо това
той трябва да се постарае душата му
да се храни еЖедневно с БоЖието Сло-
во.
Когато Господ Исус казва, че „Отец
Бог Него е потвърдил с печата Си",
думите Му означават, че Бог е изпра-
тил и одобрил именно Него. Когато
слагаме печат върху нещо, това озна-
чава, че ние заявяваме, че това нещо е
вярно. Бог е потвърдил Човешкия Син
с печата Си в смисъл, че Той Го е ут-
върдил като Един, Който говори ис-
тината.
6:28 Сега хората питат Господ как-
во трябва да правят, за да вършат
БоЖиите дела. Човекът винаги се
опитва да заработи пътя си към небе-
то. Той се чувства добре, когато има
нещо, с което да заслуЖи спасението.
Ако той моЖе да допринесе с нещо за
спасението на душата си, то тогава
моЖе да намери и основание за хвалба,
което е много приятно за него.
6:29 Лицемерието на тези хора оба-
че е прозрачно за Исус. Те предявяват
претенции, че искат да работят за
Бога, а в същото време не Желаят да
имат нищо общо с БоЖия Син. Исус
им казва, че първото нещо, което те
трябва да направят, е да приемат То-
зи, Когото Бог е пратил. Така е и
днес. Много хора се опитват да зара-
ботят пътя си за небето чрез добри
дела. Но преди да могат да вършат

439

Йоан 6

добри дела за Бога, me трябВа първо
да повярват В Господ Исус Христос.
БоЖиите дела не предхождат спасени-
ето: те го следват. Единственото
добро дело, което един грешник моЖе
да извърши, е да признае своите грехо-
Ве и да приеме Христос като Господ и
Спасител.
6:30 Този стих е още едно доказа-
телство за злината В сърцата на хо-
рата. Само един ден преди тоВа те са
Видели как Господ Исус нахранва пет
хиляди души с пет хляба и две риби; а
сега идват при Него и искат знаме-
ние, с което да докаЖе претенциите
Си за БоЖий Син. Както повечето не-
вярващи те искат първо да видят и
след това да повярват: „за да видим и
да Те повярваме". Но БоЖият ред не е
такъв. Бог казва на грешниците: „Ако
повярвате, ще Видите." Винаги вяра-
та стои на първо място.
6:31 Връщайки се обратно към СЗ,
logeume напомнят на Исус за чудото с
манната21 в пустинята. Подтекстът
на техните думи всъщност означава,
че Исус никога не е извършил такова
чудно дело. Цитирайки части от
Псалм 78:24, 25, където се казва „хляб
от небето им даде да ядат", те ис-
кат да каЖат, че Мойсей е направил
така, че те да получат хляб от небе-
то. Господ не е толкова велик като
Мойсей, защото Той само е умноЖил
наличния вече хляб!
6:32 Отговорът на Господ съдърЖа
най-малко две неща. На първо място,
Бог е Този, Който им е дал манната, а
не Мойсей. И на второ място, манна-
та не е истинският духовен хляб от
небето. Манната е една материална
храна, предназначена за физическото
тяло, която няма никаква стойност
извън този Живот. Тук Господ Исус
говори за истинския и съвършен хляб,
който Бог дава от небето. Този хляб е
предназначен за душата, а не за тяло-
то. Думите „Отец Ми" изразяват

претенциите на Исус за Неговата бо-
Жественост.
6:33 Господ Исус разкрива Себе Си
като БоЖия хляб, който слиза от не-
бето и дава Живот, показвайки пре-
възходството на БоЖия хляб пред
манната в пустинята. Манната не да-
Ва Живот: тя само поддърЖа физичес-
кия Живот. Тя не е била предназначена
за целия свят, а само за Израел. Ис-
тинският хляб слиза от небето и да-
ва Живот на хората, и то не само на
един народ, а на целия свят.
6:34 Юдеите Все още не разбират,
че когато Господ Исус говори за ис-
тинския хляб, Той има предвид Себе
Си; затова те Го молят за хляб, мис-
лейки си, че става въпрос за материа-
лен хляб. За съЖаление в техните сър-
ца няма истинска вяра.
Г. Исус - Хлябът на Живота
(6:35-65)
6:35 Този път Исус заявява тази исти-
на просто и ясно. Той е хлябът на Жи-
вота. Тези, които идват при Него, на-
мират в Него достатъчно много, за
да задоволят духовния си глад заВина-
ги. Тези, които Вярват в Него, утоля-
ват напълно ЖаЖдата си. Обърнете
внимание на думите „Аз съм" в този
стих и забелеЖете, че те означават
едно твърдение на Господ за равенст-
во с Йехова. Всеки обикновен човек,
който каЖе тези думи за себе си, би
изказал едно безумие. Няма такъв чо-
век, който да моЖе да удовлетвори
своя собствен глад или ЖаЖда, а още
по-малко духовния глад на цял един
свят!
6:36 В 30 cm. невярващите logeu бяха
помолили Господ да им даде знамение,
за да видят и да повярват. Тук Исус
им казва, че те Вече са видели Него
-	най-Великото от Всички знамения
-	но въпреки това не са повярвали.
Щом е възмоЖно БоЖият Син да зас-
тане пред тях В съвършен човешки
-	
440

Йоан 6

Bug u me ga не Го разпознаят, то мно-
го е съмнително, че ще могат да се
убедят от което и да било знамение,
извършено от Него.
6:37 Господ не е обезкураЖен От не-
Верието на togeume. Той знае, че Всич-
ки цели и планове на Отец ще бъдат
изпълнени. ДаЖе и logeume, на които
Той говори, да не Го приемащ, Господ
знае, че всички, които са били избрани
от Бога, ще дойдат при Него. Според
думите на Пинк: „Осъществяването
на непобедимите и вечни БоЖии плано-
Ве дава спокойствие, сигурност, сме-
лост и постоянство, които не могат
да бъдат породени от нищо друго."
Този стих е много ваЖен, понеЖе $
него само с няколко «думи са изразени
две от най-вадените полоЖения на
Библията. Най-напред ние разбираме,
че Бог е дал някои хора на Христос и
че всички, които Той Му е дал, ще бъ-
дат спасени. На Второ място е учени-
ето за отговорността на човека. За
да бъде спасен, човек трябва да отиде
при Господ Исус и да Го приеме чрез
вяра. Бог наистина избира някои хора
за спасение, но Библията никъде не
казва, че Той избира други за осъЖде-
ние. Ако има спасени, то те са спасени
благодарение на БоЖията благодат.
Ако има някой, който е осъден, то
той е осъден поради своята собствена
Вина. Всички хора са осъдени поради
собствената им грехоВност и злина.
Ако те Всички отидеха В ада, щяха да
получат само това, което заслуЖа-
Ват. Но 8 Своята милост Бог благо-
Воли да спаси отделни хора от цялото
nioBa човечество. Има ли Той право да
направи това? Разбира се, че има. Бог
моЖе да постъпва, както Желае, и ни-
то един човек не моЖе да Му забрани
това право. Ние знаем, че Бог никога
няма да направи нещо, което е непра-
вилно или несправедливо.
Освен учението за избирането от
Бога на някои хора за спасение има и "
Учение за отговорността на човека за

приемането на евангелието. Бог прави
едно Всеобщо предлоЖение: който по-
вярва в Господ Исус Христос, ще бъде
спасен. Бог не спасява хората против
тяхната воля. Човек трябва да дойде
при Него с разкаяние и вяра; и тогава
Бог ще го спаси. Никой, който идва
при Бога чрез Христос, няма да бъде
изпъден.
Човешкият ум не е в състояние да
съвмести тези две учения. Ние обаче
трябва да им вярваме, дори и да не ги
разбираме, защото тоВа са две съвсем
ясно изразени Библейски учения.
6:38 В 37 cm. Господ Исус казва, че
всички БоЖии планове по отношение
на спасението на тези, които са Му
дадени, ще бъдат изпълнени. И понеЖе
това е волята на Неговия Отец, Гос-
под лично ще се заеме с нейното из-
пълнение, тъй като Неговата задача е
да върши БоЖията воля. „Слязох от
небето" - казва Христос, заявявайки
съвсем ясно, че Той не е започнал Своя
Живот В яслите Във Витлеем. Напро-
тиВ, Той съществува през цялата Веч-
ност заедно с Бог Отец В небето. На
света Той идва като послушния БоЖий
Син, доброволно заемайки мястото на
слуга, за да извърши волята на Своя
Отец. ТоВа не означава, че Той няма
СВоя Собствена воля, а че Неговата
Собствена воля се намира в съвърше-
но съгласие с волята на Бога.
6:39 Волята на Отец е всеки, който
е даден на Христос, да бъде спасен и
пазен до деня на възкресението на пра-
ведните, когато те ще бъдат възкре-
сени и отнесени у дома на небето. Ду-
мите „нищо" и „го" се отнасят до
вярващите. Тук Христос не мисли за
Вярващите като за отделни индивиди,
а като за едно цяло тяло от христия-
ни, спасени през всичките години. Гос-
под Исус е отговорен нито една част
от тялото да не се загуби, но цялото
да възкръсне в последния ден.
За християните последният ден е
денят, когато Господ Исус ще дойде

441

Йоан 6

ВъВ Въздуха u мъртвите В Христос ще
Възкръснат първо, а Живите ВярВащи
ще бъдат изменени, като Всички ще
бъдат грабнати ВъВ Въздуха, за да бъ-
дат с Господа завинаги. За Ьдеите то-
ва означава идването на Месията в
слава.
6:40 Господ сега продължава да обяс-
нява как чоВек моЖе да стане член на
семейството на изкупените. БоЖията
воля е „всеки, който види Сина и по-
вярва в Него, да има вечен Живот".
Тук да „види Сина" не означава да Го
Види с телесните си очи, а no-скоро с
очите на Вярата. ЧоВек трябва да Ви-
ди или да признае, че Исус Христос е
БоЖият Син и Спасителят на света.
После, разбира се, той трябВа да по-
вярва В Него. ТоВа означава, че с един
определен акт на вяра той трябВа да
приеме Господ Исус за сВой личен Спа-
сител. Всички, които направят тоВа,
получават вечен Живот като прите-
Жание В настоящото Време, а така съ-
що и уверението, че ще бъдат Възкре-
сени в последния ден.
6:41 Хората не са подготвени да
приемат Господ Исус и показват то-
Ва, като започват да роптаят про-
тив Него. Той им казва, че е хлябът,
който слиза от небето; и те разби-
рат, че тоВа е едно твърдение от го-
ляма ВаЖност. За да слезе от небето,
Този Човек не моЖе да бъде един обик-
новен човек или дори някой велик про-
рок. И така, понеЖе не Желаят да по-
вярват на Неговите думи, те започ-
ват да роптаят против Него.
6:42 Юдеите смятат, че Исус е син
на Йосиф, което не е вярно, разбира
се. Исус е роден от Девицата Мария,
но Йосиф не е бил НегоВият баща. На-
шият Господ е бил заченат от Све-
тия Дух. Неспособността да приемат
едно раЖдане от девица довеЖда тези
хора до тъмнина и неверие. Същото
става и днес. Онези, които откаЖат
да приемат Господ Исус като БоЖия
Син, Който дойде на сВета през утро-

бата на една девица, биВат принудени
да отрекат Всички останали Велики
истини по отношение на Личността и
делото на Христос.
6:43 Макар и да не казВат това лич-
но на Него, Исус знае какво гоВорят
тези хора и ги съВетва да не роптаят
помеЖду си. Следващите стихове по-
казват защо роптаенето им е безпо-
лезно и напразно. Колкото по-упорито
logeume отхвърлят свидетелството
на Господ Исус, толкова по-трудно
става за тях Неговото учение. „Отх-
върлената светлина е и отказана
светлина." Колкото по-силно logeume
се съпротивляват срещу евангелието,
толкова по-трудно става за тях него-
вото приемане. Ако Господ им казва
прости неща и те не Желаят да повяр-
ват то тогава, когато Той започне да
им говори за по-слоЖни неща, невеЖес-
твото им ще бъде пълно.
6:44 Човекът сам по себе си е напъл-
но безнадеЖден и безсилен. Той дори
няма силата да дойде сам при Исус и
ако Отец не започне първо да работи
в неговото сърце и Живот, той никога
няма да разбере уЖасната си вина и
нуЖдата си от Спасител. За много хо-
ра този стих е доста труден. Те смя-
тат, че той учи, че чоВек моЖе да Же-
лае да бъде спасен, но Въпреки тоВа да
не моЖе да се спаси. Това не е така.
По един много убедителен начин този
стих ни учи, че Бог е Този, Който най-
напред е започнал да действа В Живо-
та на всеки един от нас и се е опитал
да ни спечели за Себе Си. На нас е ос-
тавен изборът да приемем или да от-
хвърлим Господ Исус; но ако Бог не бе-
ше говорил на нашите сърца, ние нико-
га нямаше да имаме тоВа Желание са-
ми по себе си. И отноВо Господ добаВя
обещанието, че Той ще възкреси всеки
един истински вярващ 8 последния
ден. Както видяхме no-горе, под „пос-
ледния ден" се разбира денят на идВа-
* нето на Христос за Неговите светии,
когато мъртвите ще бъдат възкресе-

442

Йоан 6

ни, a ЖиВите - изменени. ТоВа Възкре-
сение се отнася само за Вярващите:
6:45 След като е заявил по един не-
дВусмислен начин, че нито един чоВек
не моЖе да дойде при Него, осбен ако
не го привлече Отец, Господ продъл-
Жава да обяснява как Отец прави то-
ва. Най-напред Той цитира Исая 54:13:
„Всички ще бъдат научени от Бога."
Бог не само избира отделните хора, но
и действа, като говори на сърцата им
чрез учението на Своето скъпоценно
Слово.
След това идва ред на действието
на личната Воля на човека. Тези, кои-
то идВат при Христос, са онези, кои-
то откликват на учението на БоЖие-
то Слово и се научават от Отец. Тук
ние отново вшкдаме двете големи ис-
тини за БоЖия суверенитет и избора
на човека, поставени една до друга В
Писанието. Те ни показват, че спасе-
нието има както БоЖествена, така и
човешка страна.
Когато казва: „Писано е в пророци-
те", Исус, разбира се, има предвид кни-
гите на пророците и по-точно пророк
Исая, макар че изказаната от него ми-
съл моЖе да се намери във всички про-
роци. Именно чрез БоЖието Слово и
БоЖия Дух хората биват привлечени
към Бога.
6:46 фактът, че хората се научават
от Бога, не означава, че те са Го Виде-
ли. Единствен Този, Който е дошъл
от Бога, Той е Онзи, Който е видял
Отца, а именно - Самият Господ Исус
Христос.
Всички, които се учат от Бога, нау-
чават за Господ Исус Христос, поне-
Же великият Обект на БоЖието уче-
ние е Самият Христос.
6:47 47 cm. е едно от най-ясните и
кратки твърдения в цялото БоЖие
Слово за пътя на спасението. Господ
Исус заявява с думи, които трудно мо-
гат да се разберат погрешно, че Всеки,
който вярва в Него, има вечен Жи-
вот. ЗабелеЖете, че Той ВъвеЖда то-

ва особено ВаЖно твърдение с думите:
„Истина, истина..." Това е един от
многото стихове В НЗ, който ни учи,
че спасението не е чрез дела, нито
чрез пазене на закона, нито чрез членс-
тво 8 църквата, нито чрез подчинение
на Златното Правило; а просто чрез
вяра В Господ Исус Христос.
6:48, 49 Сега Господ Исус заявява, че
Той е „хлябът на Живота", за който
говори. „Хлябът на ЯшВота" означава
„хляба, който дава Живот на тези, ко-
ито го ядат". Неотдавна togeume бяха
повдигнали въпроса за манната в пус-
тинята като предизвикателство към
Господ Исус да им даде също толкова
чудесна храна. Тук Господ им напомня,
че макар и техните бащи да са яли
от манната в пустинята, те са изм-
рели; което ще рече, че манната е хра-
на само за този ЖиВот. Тя няма никак-
ва власт да дава Вечен ЖиВот на оне-
зи, които ядат от нея. С думите „ба-
щите ви" Господ отделя Себе Си от
падналото човечество и подчертава
Своята уникална боЖественост.
6:50 В противоположност на манна-
та Господ Исус говори за Себе Си ка-
то за хляба, който слиза от небето.
Ако някой яде от този хляб, няма да
умре. ТоВа не означава, че няма да ум-
ре физически, а че ще има вечен Живот
в небето. Дори и да умре физически,
неговото тяло ще бъде възкресено в
последния ден и той ще прекара Веч-
ността с Господа.
В този и следващите стихове Гос-
под Исус говори непрекъснато как хо-
рата трябва да ядат от Него. Какво
означава това? Дали Той иска да каЖе,
че хората трябВа да ядат от Него по
един буквален, физически начин? ТоВа
явно не е възмоЖно. Някои хора смя-
тат, че тези думи на Исус означават,
че ние трябва да ядем от Него по вре-
ме на нашето общение че по някакъв
сВръхестестВен начин хлябът и Вино-
то се променят в тялото и кръВта на
Христос и че за да бъдем спасени, ние

443

Йоан 6

трябВа ga Взимаме от тези елементи.
Но Исус не казВа тоВа. Контекстът
на Неговите думи съвсем ясно ни по-
казва, че да ядем от Него означава „да
ВярВаме В Него". Когато ние уповава-
ме на Господ Исус Христос като на
наш Спасител, Той става наш чрез вя-
ра. Ние ставаме участници 8 привиле-
гиите на Неговата Личност и В Него-
вото дело. Августин казва така: „По-
вярвай, и си ял."
6:51 Исус е „Живият хляб". Той не
само Живее Сам по Себе Си, но и дава
Живот. Тези, които ядат този хляб,
ще Живеят завинаги. Как моЖе да
стане тоВа? Как моЖе Господ да даде
вечен Живот на виновните грешници?
Отговорът се намира във втората
половина на този стих: „Хлябът, кой-
то Аз ще дам, е Моята плът [която
Аз ще дам] за Живота на света." Тук
Исус има предвид Своята смърт на
кръста. Той ще даде Своя Живот ка-
то откуп за грешниците. Неговото
тяло ще бъде разчупено и кръвта Му
- пролята като Жертвоприношение за
грехове. Той ще умре като Замести-
тел и ще плати наказанието за наши-
те грехове. Защо Исус ще направи
всичко това? Той ще го направи зара-
ди Живота на света. Исус няма да ум-
ре само заради еврейския народ, нито
дори само заради избраните; но Него-
вата смърт ще бъде достатъчна, за
да заплати за греховете на хората от
целия свят. Това, разбира се, не озна-
чава, че целият свят ще бъде спасен, а
само че стойността на делото на
Господ Исус на Голгота ще бъде дос-
татъчна за спасението на целия свят,
при условие че Всички хора отидат при
Него.
6:52 Юдеите Все още мислят, че
Исус говори за буквалния, материал-
ния хляб и плът. Тяхното мислене не
моЖе да се издигне над всекидневните
неща от този Живот. Те не могат да
разберат, че Господ Исус използва ма-
териални неща, за да ни научи на ду-

ховни истини, затова започват да се
питат помеЖду си как Този Човек мо-
Же да даде плътта Си да се яде от
други. Един парашут моЖе да се отво-
ри само ако парашутистът скочи от
самолета. Вярата предхоЖда виЖдане-
то и подготвя душата да разбира,
сърцето - да вярва, и Волята - да се
подчинява. Всички наши въпроси „За-
що?" ще получат отговор, след като
отстъпим пред авторитета на Хрис-
тос, също както направи Павел, кога-
то извика: „Господи, какво искаш да
направя?"
6:53 И още веднъЖ Исус, Който знае
всичко, разбира точно мислите и каза-
ното от хората. Затова Той решава
да ги предупреди съвсем сериозно, че
ако не ядат от плътта Му и не пият
от кръвта Му, няма да имат Живот
6 себе си. Тук едва ли става дума за
хляба и виното от Господната вечеря.
Когато Господ постановява Своята
вечеря през нощта, когато е предаден,
тялото Му все още не е било разчупе-
но и кръвта Му не е била пролята.
Учениците са станали участници В
хляба и виното, но те не са яли буквал-
но от Неговата плът и не са пили бук-
вално от Неговата кръв. Господ Исус
просто казва, че ако ние не приемем за
себе си чрез вяра стойността на Не-
говата смърт на Голгота, никога не
моЖем да бъдем спасени. Ние трябВа
да повярваме в Него, да Го приемем,
да Му се доверим и да Го възприемем
като част от себе си.
6:54 Сравнявайки този и 47 стих, оп-
ределено моЖем да каЖем, че да се
храним с плътта Му и да пием кръвта
Му означава да вярваме в Него. В 47
cm. четем: „Който вярва [в Мене],
има Вечен ЖиВот." В 54 cm. научаваме,
че който се храни с Неговата плът и
пие Неговата кръв, има вечен Живот-
Две неща, които Водят до едно и също
нещо, са равнозначни помеЖду си. Сле-
дователно да се храниш с плътта Му
и да пиеш кръвта Му означава да вяр-

444

Йоан 6

баш В Него. Всички, които ВярВат В
Него, ще бъдат Възкресени 6 послед-
ния ден. ТоВа се отнася до телата на
онези, които са умрели с Вяра В Господ
Исус.
6:55 Плътта на Господ Исус е ис-
тинска храна, а Неговата кръв - ис-
тинско питие22. ТоВа е точно обрат-
ното на храната и питиетата от то-
зи свят, които имат само Временна
стойност. Стойността на смъртта
на Господа никога няма да отпадне.
Всички, които стават участници 8
Него чрез вяра, получават Живот, кой-
то никога няма да има край.
6:56 МеЖду Господ Исус и онези, ко-
ито Вярват в Него, съществува една
много близка връзка. Всеки, който яде
Неговата плът и пие Неговата кръв,
пребъдва 6 Него и Той пребъдва в то-
зи човек. Няма нищо по-близко или по-
съкровено от тази връзка. Когато
ядем материална храна, ние я поемаме
Вътре в себе си и тя става част от
нас. Когато приемем Господ Исус за
наш Изкупител, Той влиза в нашия Жи-
вот, за да пребъдва, и ние също пре-
бъдваме (непрекъснато обитаваме) в
Него.
6:57 Сега Господ дава друг пример за
близката Връзка, която съществува
МеЖду Него и Неговия народ. Приме-
рът е с връзката меЖду Него и Бог
Отец. Живият Отец е изпратил Гос-
под Исус в света. (Изразът „Живият
Отец" означава „Отец, Който е Из-
точникът на Живота".) Като Човек
от този сВят Исус е Живял „чрез От-
Ча", т. е. по причина на Отца. Негови-
ят Живот е изЖивян в най-близка
връзка и хармония с Бог Отец. Бог е
бил центърът и периферията на Него-
вия Живот. Неговата цел е била да бъ-
9е изцяло зает с Бог Отец. Исус е бил
тУк, в този свят, като Човек; но све-
тът не е разбрал, че Той е бил Бог,
изяВен 8 плът. И макар че светът не
'° е разбрал, Той въпреки това е бил
е9но с Неговия Отец. Те са Живеели в

най-тясна близост. Същото е и с вяр-
ващите в Господ Исус. Те също са в
този свят - неразбрани, мразени и чес-
то преследвани; но заради своята вяра
и упование в Господ Исус те Живеят
чрез Него. МеЖду техния Живот и Не-
говия ЖиВот има много тясна връзка
и този Живот ще остане завинаги.
6:58 Този стих като че ли обобщава
всичко, което Господ казва в предиш-
ните стихове. Той „е хлябът, който
слезе от небето". Той е по-Висш от
манната, която бащите ядоха в пус-
тинята. Техният хляб имаше само
временна стойност, имаше значение
само за този Живот. Но Христос е
БоЖият Хляб, Който дава вечен Жи-
вот на всички, които се хранят с Не-
го.
6:59 Народът е последвал Исус и
учениците Му от северния бряг на Га-
лилейско море до Капернаум. Явно
мноЖеството е намерило Исус 6 сина-
гогата23, където Той им предава Сво-
ето послание за Хляба на Живота.
6:60 По това време учениците на
Господ Исус са много повече от пър-
вите дванадесет. Всеки, който Го
следва и твърди, че приема учението
Му, се нарича Негов ученик. Не всички
обаче, които се наричат Негови учени-
ци, са истински вярващи. В този мо-
мент мнозина от онези, които се смя-
тат за Негови ученици, казват: „Тезк-
ко е това учение." Това, което те
имат предвид, е, че Неговото учение
не им харесВа. За тях не е толкова
трудно да го разберат, колкото е
трудно да го приемат. Когато каз-
ват: „Кой мозке да го слуша?", те
всъщност искат да каЖат: „Кой моЖе
да слуша такова трудно за приемане
учение?"
6:61 Тук отново имаме доказателс-
тво за пълното познание на Господ
Исус. Той знае точно мислите на уче-
ниците. Знае, че те негодуват заради
Неговото твърдение, че е слязъл от
небето и че не им харесва това, че хо-

445

Йоан 6

pama трябВа да ядат от плътта My u
да пият от кръвта Му, за да имат Ве-
чен ЖиВот. ЗатоВа Исус ги пита: „То-
ва ли ви съблазнява?"
6:62 Те се съблазняват от тоВа, че
Исус е казал, че е дошъл от небето.
Сега Той ги пита какво биха помисли-
ли, ако Го видят да възлиза отново
на небето, нещо, което Той ще напра-
ви след Своето Възкресение. Те се съб-
лазняват от думите Му, че хората
трябВа да ядат Неговата плът. Как-
во биха си помислили сега, ако видят
това тяло от плът да възлиза там,
където Той е бил преди това? Как би-
ха могли хората да ядат буквално Не-
гоВата плът и да пият Неговата
кръв, след като Той се върне обратно
при Отец?
6:63 Хората си мислят, че става
въпрос за истинската плът на Хрис-
тос, но тук Той им казва, че Вечният
Живот не се постига чрез ядене на
плът, а чрез делото на Светия БоЖий
Дух. Плътта не моЖе да даде Живот;
единствен Духът моЖе. Хората взи-
мат НегоВите думи буквално и не раз-
бират, че трябва да търсят техния
духовен смисъл. ЗатоВа сега Господ
Исус обяснява, че думите, които им е
говорил, са дух и Живот. Когато се
разбере духовният смисъл на това, ко-
ето Той казва за яденето на Неговата
плът и пиенето на Неговата кръв, ко-
ето означава вяра В Него, тогава те-
зи, които приемат това послание, ще
получат вечен Живот.
6:64 Дори когато казва тези думи,
Господ знае, че някои от слушателите
Му не Го разбират, защото не Вяр-
ват. Трудността да направят това се
крие не толкова в тяхната невъзмоЖ-
ност, колкото в неЖеланието им да го
сторят. Исус отначало знае, че някои
от онези, които се наричат Негови
последователи, няма да повярват в
Него и че един от Неговите ученици
ще Го предаде. Исус знае всичко това
още от Вечността, но тук под дума-

та „отначало" най-вероятно Той има
предвид това, че знае Всичко тоВа от
самото начало на Своето слуЖение на
земята.
6:65 Сега Исус обяснява, че заради
тяхното неверие Той им е казал преди
това, че никой не моЖе да дойде при
Него, освен ако не му е дадено от Не-
говия Отец. Тези думи са едно пряко
попадение в гордостта на човека, кой-
то смята, че моЖе по някакъв начин
да спечели или заслуЖи спасението си.
Господ Исус ни казба, че дори и силата
да отидем при Него ни се даВа от Бог
Отец.
Д. Думите на Спасителя
се посрещат по различен начин
(6:66-71)
6:66 Тези думи на Господ Исус се оказ-
ват толкова неприятни за повечето
от хората, които Го следват, че те
решават да Го напуснат и да нямат
нищо общо с Него. Тези „ученици"
Всъщност никога не са били истински
вярващи. Те са следвали Господ по раз-
лични причини, но не поради искрена
лк>боВ към Него или защото са разби-
рали истинската Му стойност.
6:67 В този момент Исус се обръща
към дванадесетте Си ученици с пре-
дизвикателния Въпрос дали и те също
ще Го оставят.
6:68 Отговорът на Петър заслуЖВа
Внимание. ТоВа, което той казва,
Всъщност е следното: „Господи, как
бихме могли да Те оставим? Ти ни
учиш на истини, които водят до вечен
Живот. Ако си отидем от Теб, няма
при кой друг да отидем. Отивайки си,
ние подпечатваме Вечното си осъЖде-
ние."
6:69 Говорейки от името на двана-
десетте, Петър по-нататък казва, че
те са повярвали и знаят, че Господ
Исус е Месията, Синът на Живия
Бог24. ЗабелеЖете още веднъЖ реда на
думите „вярваме" и „знаем". Най-на-

446

Йоан 6, 7

npeg me са повярвали в Господ Исус
Христос и след това са познали, че
Той е Онзи, Който казва, че е.
6:70 В 68 и 69 cm. Петър говори В 1
л. мн. ч., имайки предвид всички учени-
ци. Тук, в 70 cm., Господ Исус прави ед-
на поправка. Той не би казал толкова
уверено, че всичките дванадесет уче-
ници са истински вярващи. Истина е,
че Господ Сам е избрал дванадесетте
ученици, но един от тях е дявол. И
така, сред тях има един, който не спо-
деля мнението на Петър за Господ
Исус Христос.
6:71 Господ Исус знае, че Юда Иска-
puomcku ще Го предаде. Той знае, че
Юда никога не Го е приел като Господ
и Спасител. Тук отново ние виЖдаме
Всезнанието на Господа. Освен това
имаме и едно доказателство за това,
че не винаги, когато говори от страна
на учениците, Петър е безпогрешен!
В беседата за хляба на Живота на-
шият Господ започва да ни учи на едни
сравнително прости истини. Но кол-
кото повече говори, толкова по-ясно
става, че logeume отхвърлят Негови-
те думи. А колкото повече logeume
затварят сърцата и умовете си за ис-
тината, толкова по-трудно става и
Учението Му за тях. И когато Той
казва, че те трябва да ядат плътта
Щ и да пият кръвта Му, те не могат
9а издържат повече, но казват: „ТеЖ-
ко е това учение; кой моЖе да го слу-
ша?", след което напускат Исус. И
така, отхвърлянето на истината во-
9и до слепота на разсъдъка. Накелани-
е/яо на тези хора да виЖдат ги довеЖ-
9а до полоЖение да не могат да ВиЖ-
9ат.
V. Третата година от слуЖението
на БоЯсия Син: Ерусалим
(7:1-10:39)
А. Исус смъмря братята Си (7:1-9)
^'•1 МеЖду 6 и 7 гл. има известен ин-
тервал от време. Исус остава 6 Гали-

лея. Той не Желае да стои в Юдея,
главната квартира на logeume, защо-
то знае, че те искат да Го убият.
Всеобщо е мнението, че logeume25, за
които става въпрос в този стих, са
logeuckume водачи или началници: те
мразят Господ Исус с най-Жестока
омраза и търсят начин да Го убият.
7:2 Празникът на шатроразпъбане-
то е едно от най-ВаЖните събития В
к>дейския календар. Той се е празнувал
по време на Жътвата в чест на вре-
менното подслоняване-на logeume в
шатри или палатки след излизането
им от Египет. Това е един търЖест-
вен и весел празник, изразяващ очаква-
нето на деня, когато Месията ще дой-
де, за да царува, а спасеният еврейски
народ ще Живее в мирна и благоденст-
ваща земя.
7:3 Братята на Господ, за които се
споменава тук, са вероятно синове на
Мария, родени след раЖдането на Исус
(макар някои да ги смятат за Негови
братовчеди или далечни роднини). Не-
зависимо от близкото им родство с
Господ Исус, те не са спасени. За тях
се казва, че не вярват в Него. Според
техните думи Исус трябва да отиде в
Ерусалим за празника на шатроразпъ-
ването и да извърши някои от Своите
чудеса, така че и Неговите ученици да
видят какво моЖе да прави. Ученици-
те, за които се говори тук, не са два-
надесетте ученици на Исус, а онези
ученици, които се смятаха за Негови
последователи В Юдея.
Макар и да не вярват В Него, братя-
та на Исус искат Той да се изяви отк-
рито, привлечени вероятно от извес-
тността, която би предизвикало род-
нинството им с такъв известен Чо-
век. ВъзмоЖно е също така те да за-
виЖдат на Неговата слава и да Го ка-
рат да отиде в Юдея с надеЖдата да
бъде убит.
7:4 Тези думи сигурно са били изрече-
ни с голяма доза сарказъм. Смисълът
на техния подтекст е, че Господ явно

447

Йоан 7

търси популярност, иначе защо ще
праВи Всички тези чудеса В Галилея?
„Сега е ТВоят голям шанс. Ти толкова
се стремиш да станеш известен: оти-
ди В Ерусалим на празника. Там ще има
стотици хора и тоВа ще бъде една чу-
десна Възможност да извършиш някои
чудеса пред тях. Галилея е едно много
тихо място, така че Твоите чудеса
бяха почти тайни. Защо правиш Всич-
ко това, след като ние знаем, че цел-
та Ти е да станеш известен." И нак-
рая: „Щом вършиш шия дела, яви Се-
бе Си на света." ИзглеЖда, че това,
което те действително искат да ка-
Жат, е: „Ако Ти наистина си Месия и
ако правиш всички тия чудеса, за да го
докаЖеш, защо не предлоЖиш Своите
доказателства в Юдея - там, където
те действително ще имат значение?"
7:5 В братята Му няма искрено Же-
лание да Го видят прославен. Те не
вярват, че Той е Месия, и освен тоВа
не Желаят да Му се доверят. Думите,
които те изричат, са пълни със сарка-
зъм! Сърцата им не са прави пред Гос-
пода. На Исус сигурно Му е било много
теЖко, когато е видял как Собствени-
те Му братя се съмняват В Неговите
думи и дела. Но колко често става та-
ка, че онези, които са верни на Госпо-
да, срещат най-силната съпротива
сред най-близките и най-скъпите си
хора.
7:6 Животът на Господ е планиран
от началото до края. Всеки Негов ден
и Всяко Негово двиЖение трябва да съ-
ответстват на една предварително
начертана програма. Според тази
програма подходящото време за Него-
вото явяване пред света все още не е
дошло. Господ знае точно какво тряб-
ва да праВи, а според Волята на Своя
Отец Той не трябва да отиде в Еруса-
лим 8 този момент, за да се предста-
ви пред хората там. После Господ на-
помня на братята Си, че тяхното
време винаги е „готово" или подходя-
що. Те Живеят сВоя ЖиВот според сво-

ите собствени Желания, а не в подчи-
нение на БоЖията воля. Те могат да
си правят планове и да си пътуват,
когато си искат, защото изпълняват
само своята собствена воля.
7:7 Светът не моЖе да мрази бра-
тята на Господ, защото те принадле-
Жат на света: те застават, на стра-
ната на света против Исус. Целият
им Живот е в пълна хармония със сВе-
та. Под „света" тук трябва да се раз-
бира изградената от човека система,
В която няма място нито за Бога, ни-
то за Неговия Христос - светът на
културата, изкуството, образование-
то и религията. В случая с Юдея ста-
ва въпрос най-вече за един религиозен
свят, тъй като кздейските водачи са
онези, които най-много мразят Хрис-
тос.
Светът мрази Христос, защото
Той свидетелства за него, че делата
му са зли. Какво тъЖно доказателст-
во за покварената природа на човека
са опитите на света да убие единст-
вения безгрешен и непорочен Човек,
Който дойде на земята! Съвършенст-
вото на Живота на Христос изяви не-
съвършенството на Живота на всички
останали хора. Точно както правата
линия показва кривините на неправа-
та, когато двете се поставят една до
друга така и идването на Господа на
света послуЖи, за да се изяви цялата
греховност на човека. Човекът обаче
намрази това излагане на своята пок-
вареност и вместо да се покае и да из-
Вика към Бога за милост, реши да уни-
щоЖи Този, Който откри неговия
грях.
Както ф. Б. Мейър казва:
„О, колко е страшен този укор на Съ-
вършената ЛЬбов, който сега Той из-
рича по отношение на някои хора, та-
ка както го е направил и по времето
на съществуването Си в плът: „Вас
светът не мозке да мрази." Да не си
мразен, а да си обичан и приласкаВаН
от света е едно от най-уЛасните по-

448

Йоан 7

лоЖения за един християнин. Някой си
древен мъдрец е казал: „Какво лошо
съм направил, за да говорят добре за
мен?" Липсата на омраза у света до-
казва, че ние не свидетелстваме про-
тив него, че делата му са зли. Топли-
ната на лЬбовта на света показва, че
ние сме част от него. Приятелството
със света означава враЖда с Бога. И
така, всеки, който иска да бъде прия-
тел на света, ще бъде враг на Бога
(Йоан VII. 7;XV. 19;ЯковIV. 4)."26
7:8 Господ казба на братята Си те
да отидат на празника. В цялата
случка има нещо много тъЖно. Тези
хора имат претенции да са религиозни,
което личи от Желанието им да спа-
зят празника на шатроразпъВането. И
макар че БоЖият Христос стои сред
самите тях, те не изпитват към Не-
го никаква л1обов. Човекът обича ре-
лигиозните ритуали, защото лесно
моЖе да ги съблкздаВа, без да Влага
сърцето си 6 тях. Но когато трябва
да застане лице в лице с Христос, той
престава да се чувства удобно. Исус
казва, че Той няма още27 да отиде на
този празник, защото бремето Му не
се е навършило. Исус не казва, че изоб-
Що няма да отиде на празника, защото
по-късно ние узнаваме от 10 cm., че
отива; а че няма да отиде със Своите
братя, за да се яви пред всички. Време-
то за това Все още не е настъпило.
Той ще отиде, но без шум и без голяма
гласност.
7:9 И така, Господ остава в Гали-
Аея, а братята Му отиват на празни-
ка. Те отиват и оставят Този, Който
Единствен би могъл да им даде ра-
достта и веселието, за които говори
Празникът на ШатроразпъВането.
Б- Исус поучава в храма (7:10-31)
7:10 Известно време, след като бра-
•Ията Му отиват в Ерусалим, Господ
Исус също отива там. Като благочес-
тив 1одеин Той Желае да присъства на

празника, но като послушен Син на
Бога, не моЖе да отиде открито, „а
тайно някак си".
7:11 Юдеите, за които се казва, че
Го търсят на празника, са Ьдейските
началници, които се опитват да Го
убият. Техният Въпрос „Къде е Он-
зи?" не означава Желание да Го наме-
рят, за да Му се поклонят, а за да Го
унищоЖат.
7:12 Ясно е, че присъствието на Гос-
под пораЖда доста голямо Вълнение
сред народа. Чудесата, които извърш-
ва, все повече и повече принуЖдават
хората да вземат ясно решение за то-
ва, кой е Исус. Водят се и скрити раз-
говори дали Той е истински или лъЖ-
лиВ пророк. Някои казват, че е „добър
чоВек"; други - че „не е, но заблуждава
народа".
7:13 Противопоставянето на togeuc-
ките водачи на Исус става толкова
силно, че никой не смее да говори отк-
рито в Негова подкрепа. Без съмнение
голяма част от обикновените хора
признават, че Исус е наистина Месия-
та на Израел, но не смеят да излязат
и да го заявят от страх да не бъдат
преследвани от Водачите.
7:14 Празникът на шатроразпъВа-
нето продълЖава няколко дни. Някъде
около средата на празника Исус отива
във външната част на храма (място-
то, където е било разрешено събира-
нето на хора), за да поучава.
7:15 Хората се чудят на думите на
Спасителя. Безспорно това, което
най-много ги Впечатлява, са познания-
та Му върху СЗ, а така също и широ-
тата на Неговата начетеност и спо-
собността Му да поучава. Те знаят,
че Исус никога не се е учил в нито ед-
но от големите религиозни училища
по онова време и не могат да разбе-
рат как е получил образованието, кое-
то има. Светът и днес посреща с го-
лямо удивление, а понякога и с недо-
волство онези вярващи, които пропо-
вядват и учат на БоЖието Слово, без

449

Йоан 7

да имат официално религиозно образо-
вание.
7:16 И още веднъж е прекрасно да
видим как Господ отказва да приеме
каквато и да било почит за Себе Си, а
отдава всичката слава на Своя Отец.
Исус отговаря просто, че учението
Му не е Негово, а че идва от Онзи,
Който Го е пратил. Всичко, което
Господ Исус говори и поучава, Му е ка-
зано от Неговия Баща. Той не действа
независимо от Баща Си.
7:17 Ако logeume наистина искат да
знаят дали Неговото послание е ис-
тинно или не, няма да им бъде трудно
да разберат това. Ако някой наисти-
на иска да бърши Божията воля, Бог
ще му открие дали учението на Хрис-
тос е божествено или Господ от само
Себе Си говори това, което казва. Те-
зи думи крият едно прекрасно обеща-
ние за всеки, който искрено търси ис-
тината. Ако човек е искрен и дейст-
вително иска да знае истината, Бог
ще му я открие. „Послушанието е оръ-
жието на духовното познание."
7:18 Всеки, който говори от само
себе си, т. е. от собствената си воля,
„търси своята си слава". Но Господ
Исус не търси Своята Си слава, а сла-
вата на Отец, Който Го е пратил.
Тъй като Неговите мотиви са абсо-
лютно чисти, посланието Му е абсо-
лкотно истинно: в Него няма неисти-
на.
Исус е Единственият Учител, за
Когото могат да се кажат тези думи.
В служението на всеки друг учител ви-
наги има някакви егоистични подбуди.
Стремежът на всеки Господен служи-
тел трябва да бъде точно такъв - да
прославя Бога, а не себе си.
7:19 След това Господ отправя едно
директно обвинение срещу logeume,
напомняйки им законът им е бил да-
ден от Мойсей. Те се гордеят с това,
че са притежатели на закона, забра-
вяйки, че самото притежание на зако-
на не е нищо. Законът изисква подчи-

нение на повеленията или заповедите,
които са в него. Въпреки цялото сла-
вословене на закона явно никой от
logeume не го спазва, което личи и от
факта, че дори и в този момент те
правят заговор, за да убият Господ
Исус. Една от най-ясните заповеди на
закона е забраната на убийството;
така че намеренията на logeume no
отношение на Господ Исус Христос
показват едно явно нарушение на зако-
на.
7:20 Хората се усещат засегнати
от острото обвинение на Исус, но
Вместо да признаят Неговата право-
та, започват да Го обиждат: те каз-
ват, че има бяс, и оспорват твърдени-
ето Му, че някой от тях иска да Го
убие.
7:21 Исус сега им припомня изцелени-
ето на болния мъж при къпалнята Ви-
тесда. Това чудо беше причината за
появата на омраза у logeflckume вода-
чи към Исус и сложи началото на ко-
варните им планове за Неговото
убийство. Господ им казва, че Той е
направил едно дело, а те всички му се
чудят. И му се чудят не от възхище-
ние, а от Възмущение, че го е направил
в съботния ден.
7:22 Според Мойсеевия закон на ос-
мия ден след раждането всяко мъжко
дете е трябвало да се обрязВа. (Всъщ-
ност обрязВането не е било дадено от
Мойсей, а се е практикувало още от
„бащите", т. е. от Авраам, Исаак,
Яков u т. н.) Но дори когато осмият
ден се е падал в събота, logeume пак са
обрязвали бебето, смятайки това за
една необходимост, която се позволя-
ва от Господ.
7:23 Тогава, щом като те обрязВат
бебетата 6 съботния ден, за да спа-
зят Мойсеевия закон относно обряз-
ването, защо са недоволни от Исус, че
изцяло е оздравил човек в събота?
Ако законът позволява едно необходи-
мо дело, няма ли да позволи и едно ми-
лостиво дело?

450

Йоан 7

ОбрязВането е една малка хирурги-
ческа операция на момченцата, която
е свързана с болка и чиято полза за
тялото е нищоЖна. В сравнение с то-
ва Господ Исус оздравява напълно един
човек в събота, a logeume са недоволни
от Него.
7:24 Бедата при logeume е, че те
преценяват нещата по това, как изг-
леждат, а не според вътрешната им
стойност. Тяхната оценка не е пра-
вилна. Дела, които те оценяват като
абсолк>тно правилни, когато са извър-
шени от тях, биват оценени като аб-
солкзтно погрешни, когато са извър-
шени от Господа. Човешката природа
винаги показва склонност да съди по
това, което вшкда, вместо по това,
което е. Господ Исус не нарушава
Мойсеевия закон; те самите го нару-
шават чрез безсмислената си омраза
към Него.
7:25 По това време в Ерусалим вече
е станало известно, че logeiickume во-
дачи организират заговор срещу Спа-
сителя. Някои хора се питат дали То-
зи Човек не е Онзи, Когото преслед-
ват техните водачи.
7:26 Те не могат да разберат защо
се позволява на Господ Исус да говори
открито и смело. Ако водачите Го
мразят толкова много, колкото смя-
тат всички, защо тогава Му позволя-
ват да продълЖава да говори? Да не
би да искат да проверят дали Той наи-
стина не е Месията?
7:27 Хората, които не вярват, че
Исус е Месията, мислят, че знаят от-
къде е. Те смятат, че Той е от Наза-
рет. Те познават майка Му и предпо-
лагат, че Йосиф е Неговият баща. По
онова време logeume са вярвали, че ко-
гато дойде Месията, Той ще дойде
внезапно и тайнствено. Те въобще не
са си представяли, че Месията ще се
Р°ди като човешко Бебе и ще израсне
като Човек. От СЗ те са знаели, че
Той ще се роди Във Витлеем, но изг-
к    не са били достатъчно запозна-

ти с подробностите относно Негово-
то идване. Ето защо те казват: „Ко-
гато дойде Христос, никой няма да
знае откъде е."
7:28 В този момент Исус извиква
към хората, които са се събрали и раз-
говарят. Те наистина Го познават и
знаят откъде е, но Го познават само
като Човек, като Исус от Назарет.
Те не знаят, че Той е и Бог. В остана-
лата част от стиха Исус обяснява
точно това.
Като Човек Исус Живее В Назарет.
Но хората трябва да разберат също,
че Той не е дошъл Сам по Себе Си, а е
бил изпратен от Бог Отец, Когото
те не познават. С тези думи Господ
обявява съвсем открито равенството
Си с Бога. Той не е дошъл „от само
Себе Си", т. е. чрез Своята Собстве-
на власт и за да върши Своята Собст-
вена воля. Напротив, Той е изпратен в
света от истинния Бог, Когото те
не познават.
7:29 Исус обаче Го познава. Той е бил
с Бог Отец през цялата вечност и е
равен на Него във всяко отношение.
Защото, когато Господ казва, че е от
Бога, Той има предвид не само това,
че е изпратен от Него, а че винаги е
Живял с Бога и е равен на Него във вся-
ко отношение. С думите „Той Ме е
пратил" Господ заявява по възмоЖно
най-ясния начин, че Той е БоЖият
Христос, Когото Бог е изпратил в
света, за да извърши делото на изкуп-
лението.
7:30 Юдеите разбират какво иска да
каЖе Исус с тези думи и съзнават, че
те означават, че Исус е Месия. Те оба-
че смятат това за богохулство и се
опитват да Го арестуват, но не мо-
гат да слоЖат ръце на Него, защото
часът Му все още не е дошъл. БоЖия-
та сила запазва Господ Исус от ковар-
ните човешки планове до момента, в
който Той трябва да бъде принесен в
Жертва за грехове.

451

Йоан 7

7:31 Всъщност мнозина от хората
са повярвали в Господ Исус. Ние иска-
ме да Вярваме, че тяхната Вяра е иск-
рена. Те разсъждават по следния на-
чин: „Какво поВече би могъл да напра-
Ви Исус, за да докаже, че е Месията?
Когато дойде Христос, ако Исус не е
Месията, дали Той ще може да напра-
ви повече и по-чудни знамения от те-
зи, които праВи Исус?" Тези Въпроси
изразяват убеждението, че чудесата
на Исус доказват, че Той е истински-
ят Месия.
В. ВраЖдебността на фарисеите
(7:32-36)
7:32 Докато фарисеите Вървят нап-
ред-назад сред народа, те дочуват
Всичките тези разговори. Народът
шушука за Исус, но не В смисъл на не-
годуВане срещу Него, а като израз на
дълбоко Възхищение от Него. фарисе-
ите се страхуват, че това вълнение
може да прерасне В голямо движение
за приемане на Исус и затова изпра-
щат слуЖители да Го арестуват.
7:33 Несъмнено думите от 33 cm. са
отправени към служителите, които
идВат да арестуват Исус, а така съ-
що и към фарисеите и народа като ця-
ло.
Господ Исус по никакъв начин не
омаловажава силата на предишните
Си твърдения; нещо повече, Той ги
затвърдява. Исус им напомня, че ще
бъде с тях „още малко време", след
което ще се върне при Бог Отец, Кой-
то Го е пратил. Без съмнение тези ду-
ми само разгневяват фарисеите още
поВече.
7:34 Един ден фарисеите ще Го тър-
сят и няма да могат да Го намерят.
Ще дойде Време В техния живот, кога-
то те ще имат нужда от Спасител,
но тогава ще бъде прекалено късно.
Тогава Той ще се е Върнал обратно на
небето и заради своето неверие и зли-
на те няма да могат да се срещнат с

Него там. Думите на този стих са
особено сериозни. Те ни казват, че въз-
можността за спасение може и да от-
мине. ЧоВек може да има Възможност
да се спаси днес, но ако той я отхВър-
ли, може никога Вече да няма тази Въз-
можност.
7:35 Юдеите не успяват да разбе-
рат смисъла на казаното от Господ.
Те не разбират, че стаВа Въпрос за
връщането Му на небето, а си мис-
лят, че вероятно говори за някое Свое
служение сред разпръсналите се меж-
ду гърците logeu, където ще пропо-
вядва или дори ще поучава самите гър-
ци.
7:36 И отново logeume се чудят на
Неговите думи. Какво означава това,
че ще Го търсят и няма да могат да
Го намерят? Къде може да отиде
Той, така че те да не могат да Го пос-
ледват? Тук logeume представляват
една пълна илюстрация на слепотата
на неверието. Едва ли има по-тъмно
сърце от това, което отказва да при-
еме Господ Исус. В днешни дни има
такава поговорка: „Няма по-голям
слепец от онзи, който не желае да
вижда." Точно за тоВа става Въпрос и
тук. Тези logeu не зкелаят да приемат
Господ Исус, поради което те и не.мо-
гат да Го приемат.
Г. Обещанието на Светия Дух
(7:37-39)
7:37 Макар и да не е споменат В СЗ,
logeume са имали обичай да носят Вода
от къпалнята В Силоам и да я изливат
В сребърен леген до олтара на Всеизга-
рянията Във всеки от първите седем
дни на Празника на шатроразпъВане-
то. На осмия ден това не се е праВело,
което прави предложението на Хрис-
тос за водата на вечния живот още
по-изумително. Еврейският народ е
чествал този религиозен празник без
удовлетворение в сърцата на хората,
тъй като те не са разбирали дълбокия

452

Йоан 7

u истински смисъл на празника. И точ-
но преди да се разотидат по домоВе-
те, В последния, великия ден на праз-
ника, Исус застава и извиква, като
ги приканва да дойдат при Него, за да
намерят духовно удовлетворение.
Обърнете по-голямо Внимание на ду-
мите на Исус. Той отправя поканата
Си към всички. Неговото евангелие е
предназначено за всички. Няма човек,
който да не моЖе да се спаси, стига да
дойде при Христос.
Забележете обаче какво е условие-
то. Писанието казва: „Ако е някой
Ааден." Под „Жаден" тук трябва да се
разбира духовно Жаден. Ако човек не
знае, че е грешен, той никога няма да
поиска да бъде спасен. Ако не разбере,
че е загубен, никога няма да поЖелае
да бъде намерен. Ако не осъзнае голя-
мата духовна нуЖда В своя Живот, ни-
кога няма да иска да отиде при Госпо-
да, Койтб да я удовлетвори. Спасите-
лят поканва Жадните да отидат при
Него - не В църквата, не при проповед-
ника, не във водите на кръщението, не
и на Господната вечеря. Той казва:
„Нека дойде при Мене." Нито един
друг човек и нито едно друго нещо не
могат да заместят Исус. „Нека дойде
при Мене и да пие." „Да пие" тук оз-
начава „да приеме Христос за себе си";
да Му се довери като на Господ и Спа-
сител; да Го приеме в Живота си така,
както приема чашата вода в тялото
си.
7:38 38 cm. показва, че да дойдеш при
Христос и да пиеш, е едно и също ка-
то да вярваш в Него. Всички, които
Вярват в Него, ще получат удовлетво-
рение на духовните си нуЖди, както и
реки от духовно благословение, които
Ще потекат от тях към други хора.
Целият СЗ ни учи, че тези, които при-
емат Месията, ще получат помощ за
самите себе си и ще станат проводни-
Ци за благословение на другите (напр.
Ис. 55:1). Думите „реки от Жива бода
Ще потекат от утробата му" озна-

чават, че от вътрешния човек, от
вътрешния му Живот ще потекат по-
тоци от помощ към другите. Според
едни думи на Стот ние пием на малки
глътки, които обаче излизат от нас
уголемени Във вид на мощни течащи
потоци. А Темпъл ни предупреЖдаВа:
„Няма човек, в който да Живее БоЖи-
ят Дух, и той да моЖе да Го запази са-
мо за себе си. Там, където ЖиВее Ду-
хът, има изтичане; ако няма изтича-
не, Духът не ЖиВее там."
7:39 От този стих става ясно, че
„Жива вода" означава Светия Дух. 39
cm. е много ваЖен стих, защото ни
учи, че всички, които приемат Господ
Исус Христос, приемат също и БоЖия
Дух. С други думи, не е вярно, че Све-
тият Дух идВа, за да обитаВа В чоВека
известно Време след неговото кръще-
ние, според както твърдят някои хо-
ра. Този стих ни казва съвсем ясно и
определено, че всички, които ВярВат В
Христос, получават Светия Дух. По
Времето, когато Господ Исус казва
тези думи, Светият Дух все още не е
бил даден. Светият Дух слезе в деня
на Петдесетница, след като Господ
Исус се Върна на небето и се прослави.
От този момент нататък във всеки
човек, който истински вярва в Господ
Исус Христос, ЖиВее Светият Дух.
Д. Мненията относно Исус
се различават (7:40-53)
7:40, 41 Много от тези, които слу-
шат, вече са убедени, че Господ Исус е
Пророкът, за Когото говори Мойсей
във Второзаконие 18:15, 18. Други до-
ри са склонни да признаят, че Исус е
Христос, т. е. Месията. Някои обаче
смятат това за невъзмоЖно. Те вяр-
ват, че Исус е дошъл от Галилейския
град Назарет, а в СЗ никъде няма про-
рочество, че Христос ще дойде от Га-
лилея.
7:42 Тези кодеи са праВи, като смя-
тат, че Христос ще дойде „от граде-

453

Йоан 7

ца Витлеем" и ще бъде пряк потомък
на Давид. И ако бяха се погршкили да
проучат по-Внимателно, щяха да отк-
рият, че Исус наистина е роден ВъВ
Витлеем и че е пряк наследник на Да-
Вид чрез Мария.
7:43 Поради тези различия В мнения-
та и поради Всеобщото невеЖество
сред народа Възниква разцепление за-
ради Христос. ТоВа полоЖение про-
дълЖава и до днес. Хората и досега
имат противоположни мнения относ-
но Христос. Някои казват, че Той е
бил един обикноВен ЧоВек като Всички
нас. Други смятат, че е бил най-Вели-
кият ЧоВек, Който някога е Живял. Но
тези, които Вярват в БоЖието СлоВо,
знаят, че „Христос... е над Всички Бог,
благословен до Века" (Римл. 9:5).
7:44 Опитите за арестуването на
Господ Исус все още продълЖават, но
без да имат успех. Докато човек вър-
ви по БоЖията воля, няма власт на зе-
мята, която да моЖе да му попречи.
„Ние сме безсмъртни, докато извър-
шим делото си." Времето на Господ
все още не е дошло, затова хората не
са в състояние да Му навредят по ка-
къвто и да било начин.
7:45 Сега фарисеите и главните све-
щеници изпращат слуЖители, за да
хванат Исус. СлуЖителите обаче се
връщат, без да са Го хванали. Главни-
те свещеници и фарисеите са ядоса-
ни, че не са успели, и ги питат защо не
са Го довели.
7:46 Тук имаме един пример за това
как едни грешни човеци са принудени
да говорят добре за Спасителя, макар
и да не Го приемат. Техните забеле-
Жителни думи са: „Никога човек не е
говорил така!" Несъмнено тези слу-
Жители са слушали доста хора В Живо-
та си, но никога не са били чували ня-
кой човек да говори с такъв автори-
тет, с такава милост и с такава мъд-
рост като Исус!
7:47, 78 Опитвайки се да сплашат
слуЖителите, фарисеите ги обвиня-

ват, че са измамени от Исус, като им
посочват, че никой от първенците на
еврейския народ не е повярвал в Него.
Какъв уЖасен аргумент! КакъВ срам
за Водачите на еврейския народ - да не
успеят да познаят Месията в Негово-
то Време!
Тези фарисеи не само не Желаят са-
ми да повярват в Господ Исус, но не
Желаят и другите да повярват в Него.
Същото става и днес. Мнозина, които
сами не Желаят да се спасят, прабят
всичко възмоЖно, което им е ВъВ
властта, за да попречат и на своите
роднини и приятели да се спасят.
7:49 Тук фарисеите наричат еврейс-
кия народ неВеЖо и проклето „просто-
людие". Техният аргумент е, че ако
обикновените хора познаваха цялото
Писание, те щяха да знаят, че Исус не
е Месията. Едва ли моЖе да има по-
уЖасна грешка от тази!	/
7:50 В този момент към кУдейските
първенци се обръща Никодим. ТоВа е
същият онзи к>деин, който отиде при
Исус през нощта и научи, че чоВек
трябва да се роди отново. Тук изглеЖ-
да, че Никодим се е доверил на Господ
Исус Христос и е спасен. Сега той из-
лиза пред кздейските първенци, за да
защити сВоя Господ.
7:51 Мнението на Никодим е, че на
Исус не е била дадена полагаемата Му
Се възмоЖност. Според к>дейския за-
кон човек не моЖе да бъде осъден, пре-
ди делото му да бъде изслушано, а
кздейските водачи правят точно то-
ва. МоЖе би те се страхуват от фак-
тите? Отговорът явно е „Да!".
7:52 Сега logeume се обръщат срещу
един от самите тях - срещу Никодим-
Те подигравателно го питат, дали
той също не е един от последователи-
те на Исус от Галилея. МоЖе би той
не знае какво казва СЗ - „че от Гали-
лея пророк не се издига"? ТоВа, разби-
ра се, е пример за невеЖеството на
първенците. Те сигурно никога не са

454

Йоан 7, 8

чели книгата на пророк Йона? Той съ-
що е бил от Галилея.
7:53 Празникът на шатроразпъВане-
то Вече е завършил. Хората се Връ-
щат по домовете си. Някои от тях са
се срещнали със Спасителя лице В лице
и са Му се доверили. Мнозинството
обаче Го е отхвърлило, а Водачите на
еврейския народ са по-решени от вся-
кога да Го премахнат. Те смятат, че
Той заплашва тяхната религия и начин
на Живот.
Е. Жената, хваната
в прелк)бодейст6о (8:1-11)
8:1 МеЖду този стих и последния стих
на 7 гл. има тясна Връзка. Връзката
личи още по-ясно, когато двата стиха
се съединят по следния начин: „И все-
ки отиде у дома си, а Исус отиде на
Елеонския хълм." Спомнете си какво
беше казал Господ: „Лисиците си
имат леговища и небесните птици
- гнезда; а Човешкият Син няма къде
глава да подслони."
8:2 Елеонският хълм се намира неда-
леч от храма. Рано сутринта Господ
Исус слиза надолу по хълма, прекосява
долината на Кедрон и се връща обрат-
но в града, където се намира храмът.
Всички хора идват при Него и Той ся-
да и започва да ги поучава.
8:3 Кншкниците (група от хора, ко-
ито преписват и преподават Писания-
та) и фарисеите изгарят от Желание
да предизвикат Господ Исус да каЖе
нещо погрешно, за да имат повод да
Го обвинят. Сега те са довели... една
Лена, уловена 6 прелк>бодейство, и са
я накарали да застане сред тях, вероя-
тно с лице към Исус.
8:4 Обвинението в прел!ободейство,
отправено към тази Лена, вероятно е
било истинско. Нямаме никаква причи-
на да се съмняваме, че Жената не е би-
ла хваната в момент, когато е извър-
швала този страшен грях. Въпросът,
който трябва да си зададем обаче, е

къде е мъЖът? Често пъти в Живота
става така, че Жените изтърпяват
своето наказание, докато мъЖете ос-
тават ненаказани.
8:5 Замисълът вече е ясен. Желание-
то на тези хора е да накарат Господ
Исус да се противопостави на закона
на Мойсей. Успеят ли да направят
това, те ще могат да настроят и
обикновените хора срещу Него. Те Му
напомнят, че в закона Мойсей е запо-
вядал да бъде убит с камъни всеки
човек, който е уловен в прелк)бодейс-
тво. С цел изпълнението на своите
зли помисли, фарисеите питат Господ
какво ще каЖе по този въпрос, като се
надяват, че Той няма да се съгласи. Те
си мислят, че справедливостта и Мой-
сеевият закон изискват тази Жена да
бъде убита за назидание на другите.
Предлагаме да прочетете както казва
Дарби по този въпрос:
„Винаги, когато човек види някой по-
лош от него самия, това е голямо
утешение и успокоение за неговото
покварено сърце: той си мисли, че по-
големият грях на другия човек извиня-
ва него самия; и като ocwkga и обвиня-
ва другия, той забравя за своя собст-
вен грях. Така човек се радва на нечес-
тието. "28
8:6 КниЖниците и фарисеите нямат
истинско обвинение срещу Господ и за-
това се опитват да изфабрикуват ня-
какво. Те знаят, че ако Той пусне Же-
ната на свобода, ще се противопоста-
ви на закона на Мойсей и тогава ще
могат да Го обвинят в несправедли-
вост. Ако, от друга страна, Той осъди
Жената на смърт, те ще могат да из-
ползват това, за да каЖат, че Той е
враг на римското управление, и освен
това, че е немилостив. Исус се навеЖ-
да надолу и започва да пише с пръст
на земята. Не е възмоЖно да разберем
какво е писал Исус. Има много хора,
които са убедени, че знаят какво е пи-
сал Той, но простата истина е, че
Библията не ни казва нищо за това.

455

Йоан 8

8:7 НеудоВлетВорени от тази реак-
ция, logeume настояват да получат
някакъв отговор. Затова Исус им каз-
Ва, че наказанието, което произтича
от закона, трябва да бъде изпълнено,
и то от тези, които не са извършили
никакъв грях. По този начин Господ
утвърждава закона на Мойсей. Той не
казва, че Жената трябва да бъде осво-
бодена от наказанието, което произ-
тича от закона. Не, Господ обвинява
всеки един от тези мъЖе в грях. Оне-
зи, които Желаят да съдят другите,
трябва да са чисти сами по себе си.
Този стих често се използва като из-
винение на греха. Някои хора смятат,
че нито един човек не моЖе да бъде
обвинен, понеЖе всеки човек е съгре-
шил. Но това не е така: този стих не
ни дава основание за извинение на гре-
ха. По-скоро той обвинява и онези Ви-
новни, които никога не са били улавяни
в греха си.
8:8 И отново Спасителят се навеЖ-
да и започва да пише на земята. Това
са единствените два случая, когато се
казва, че Господ Исус пише нещо, ка-
то, разбира се, това, което Той е пи-
сал, отдавна е изтрито от земята.
8:9 Онези, които обвиняват Жена-
та, са обвинени от собствената си съ-
вест. Те нямат какво друго да каЖат
и започват един по един да се разоти-
ват. Всички са виновни - от най-ста-
рия до най-младия. Исус остава сам и
Жената, която стои наблизо.
8:10 В Своята чудна милост Господ
Исус казва на Жената, че всички нейни
обвинители са изчезнали и ги няма. В
цялата тази тълпа не се намира един
човек, който да я осъди.
8:11 Обръщението „Господи" тук
сигурно означава „Господине". И след
като Жената казва: „Никой, Господи-
не", Господ изрича тези прекрасни ду-
ми: „Нито Аз те осъЖдам; иди си,
отсега не съгрешавай вече." Господ не
претендира да има граЖданска власт
за решаването на такива въпроси. Та-

зи власт се притеЖава от римското
правителство и сам Господ е позволил
това. Той нито осъЖда, нито помилва
Жената, тъй като тоВа не Влиза 6 Не-
говите прерогативи по онова време.
Но Той отправя към нея едно предуп-
реЖдение, като и казва, че не трябва
да съгрешава вече.
В първата глава на Евангелието от
Йоан научихме, че „благодатта и ис-
тината дойдоха чрез Исуса Христа".
В тази глава ние имаме един пример,
който илкютрира на практика тези
думи. Думите „Нито Аз те осъЖдам"
са пример за благодатта; думите
„иди си, отсега не съгрешавай вече"
са пример за една истина. Господ не
казва: „Иди, и съгрешавай колкото е
възмоЖно по-малко." Исус Христос е
Бог и Неговите критерии са съвърше-
ни. Той ни най-малко не моЖе да оправ-
дае греха ни. Исус изявява на Жената
съвършения стандарт на Самия Бог.29
Ж. Исус - Светлината на света
(8:12-20)
8:12 Мястото на действието Вече е
съкровищницата на храма (8Ж. 20 cm.).
МноЖеството Все още следва Исус
Сега Той се обръща към хората и из-
казва едно от най-великите Си твър-
дения за Своето Месиянство: „Аз съм
светлината на света." Ако говорим
за естественото състояние на света,
трябва да каЖем, че той се намира в
тъмнина от грях, невеЖество и неори-
ентираност. Светлината на света е
Исус. Вън от Него няма освобоЖдение
от мрака на греха. Вън от Него няма
водителство за начина на Живот, ни-
то познание за смисъла на Живота и
въпросите, свързани с вечността.
Исус обещава, че всеки, който Го след-
ва, няма да върви в тъмнина, но ще
има светлината на Живота.
Да следваш Исус означава да вярваш
в Него. Много хора имат погрешната
представа, че могат да Живеят като

456

Йоан 8

Исус, без да бъдат новородени. Да
следваш Исус означава да дойдеш при
Него с покаяние, да Му се довериш ка-
то на Господ и Спасител и след това
да отдадеш целия си Живот на Него.
Тези, които направят това, имат во-
дителство в Живота, а така също и
ясна, и светла надеЖда за това, което
следва отвъд смъртта.
8:13 фарисеите сега се опитват да
провокират Исус във връзка с topugu-
ческата страна на Неговите думи, ка-
то Му напомнят, че Той свидетелст-
ва Сам за Себе Си. Когато един човек .
свидетелства лично за себе си, негово-
то свидетелство не е меродавно, за-
щото той винаги е предубеден, фари-
сеите не се притесняват да хвърлят
съмнение върху думите на Исус. Всъщ-
ност те изобщо не вярват в истин-
ността на Неговите думи.
8:14 Господ е съгласен, че обикнове-
но са необходими дВама или трима
свидетели, но в този случай Неговото
свидетелство е съвършено истинно,
защото Той е Бог. Той знае, че е до-
шъл от небето и че ще отиде пак в
небето; но те не знаят откъде идва
Той и накъде отива. Те си мислят за
Него, че е просто един човек като са-
мите тях и не Желаят да повярват, че
Той е вечният Син, равен на Отец.
8:15 фарисеите съдят за другите са-
мо по външния им вид и на базата на
човешките критерии. Те виЖдат в
Исус само Дърводелеца от Назарет и
нито за миг не се замислят, че Той се
различава от всеки друг човек, който
някога е Живял. Господ Исус казва, че
Той не съди никого. Това моЖе да оз-
начава, че Той не съди хората според
човешките критерии, както правят
фарисеите. Но то също така моЖе да
означава, че Неговата цел при идване-
то Му в света не е да съди хората, а
да ги спасява.
8:16 Ако Господ трябваше да съди,
Неговото съдене щеше да бъде спра-
ведливо и истинно. Исус е Бог и всич-

ко, което върши, го Върши заедно с
Отец, Който Го е изпратил. Отново
и отново Господ подчертава пред фа-
рисеите Своето единство с Бог Отец,
което е и причината за пораЖдането
на тази Жестока враЖдебност в тех-
ните сърца.
8:17, 18 Господ признава необходи-
мостта от свидетелството на два-
ма свидетели според закона на Мойсей
и нищо от това, което казва, не про-
тиворечи на този факт.
Ако те дърЖат да имат двама сви-
детели, за Него няма да е трудно да
им Ги даде. Най-напред, Той свидетел-:
ства за Себе Си със СВоя безгрешен
Живот и с думите, които изрича с ус-
тата Си; и на второ място, Отец
свидетелства за Него със заявления-
та Си от небето, които направи пред
Всички, и чрез чудесата, които Му да-
де да извърши. Христос изпълни про-
рочествата от СЗ относно Месията,
но въпреки това силно доказателство
logeuckume водачи пак не Желаят да
повярват.
8:19 Следващият въпрос на фарисеи-
те е изречен с явен сарказъм. ВъзмоЖ-
но е те да са огледали тълпата, преди
да каЖат: „Где е Твоят Отец?" Исус
отговаря, като им казва, че те нито
знаят кой е Той наистина, нито позна-
ват Неговия Отец. Разбира се, те са
готови да отрекат най-решително
Всяко едно такова обвинение в неве-
ЖестВо спрямо Бога, но независимо
от това истината си е истина. Ако
фарисеите бяха приели Господ Исус,
щяха да познаят и Неговия Отец. Но
никой не моЖе да познае Бог Отец ос-
вен чрез Исус Христос. Това, че те
отхвърлят Спасителя, прави невъз-
моЖно твърдението им, че познават и
обичат Бога.
8:20 Този стих ни казва, че мястото
на развитие на действието от пре-
дишните стихове е съкровищницата
на храма. Господ Исус отново е обгра-
ден с боЖествена защита и никой не

457

Йоан 8

моЖе да Го арестува или хване, защо-
то часът Му още не е дошъл. „Часът
Му" тук означава Времето на Негово-
то разпятие на Голгота, когато Той
ще умре за греховете на света.
3. Спорът на Jogeume c Исус
(8:21-59)
8:21 Исус пак показва съвършено зна-
ние за бъдещето. Той казва на Своите
критици, че си отива, имайки предвид
не само Своята смърт и погребение,
но и Своето възкресение и възнесение
на небето. Еврейският народ ще про-
дълЖи да търси Месията, без да е раз-
брал, че Той Вече ги е посетил и че те
са Го отхвърлили. Заради това от-
хвърляне те ще умрат в своя грях (ду-
мата „грях" и в гръцкия текст, и в
текста на НИПБКДЖ е употребена в
eg. ч.). Това означава, че те завинаги
губят възмоЖността да влязат в не-
бето, където отива Господ. Това е ед-
на много сериозна истина! Тези, които
откаЖат да приемат Господ Исус, ня-
мат никаква надеЖда за небето. Кол-
ко е уЖасно да умреш в своите грехо-
ве, без Бога, без Христос, без каквато
и да било надеЖда!
8:22 Юдеите не разбират, че Господ
говори за връщането Си на небето. Те
се питат какво означава това „Аз си
отивам". МоЖе би Исус иска да каЖе,
че ще избяга от техния заговор за
убийството Му, като Сам се самоу-
бие? Странно е, че те могат да мис-
лят така. Нищо не моЖе да им попре-
чи и те да избършат същото, и така
да Го последват в смъртта. Това оба-
че е още един пример за тъмнината на
неВерието. Струва ни се удивително
колко тъпи и невъзприемчиви могат
да бъдат някои хора по отношение на
думите на Христос!
8:23 Имайки предвид това глупаво
обяснение със самоубийството, Гос-
под им казва, че те са „от тия, които
са долу". Това означава един много за-

ниЖен критерий за Живота, както и
неспособност за издигане над букВал-
ното Възприемане на Времето и значе-
нието на нещата. Тези хора не прите-
Жават никакво духовно зрение. За раз-
лика от тях, Христос е „от ония, кои-
то са горе". Неговите мисли, думи и
дела са от небето. Всяко тяхно дейс-
твие излъчва миризмата на този
свят, докато целият Негов Живот го-
вори, че Той идва от едно място, кое-
то е много по-чисто от този свят.
8:24 Исус често използва повторени-
ето, за да подчертае някоя дума или
мисъл. Тук Той отново ги предупреЖ-
дава, че ще умрат в греховете си. За
онези, които упорито отказват да по-
вярват в Него, няма друга ВъзмоЖ-
ност. Извън Господ Исус не същестВу-
Ва друг начин за получаване на проще-
ние на греховете, така че онези, кои-
то умрат, без греховете им да са
простени, не могат да влязат в небе-
то. Думите „това, което казвам"
липсват в оригиналния текст, макар и
да се подразбират. Оригиналният
текст гласи: „Ако не повярвате, че
Аз съм, в греховете си ще умрете."
Ние ВиЖдаме В думите „Аз съм" още
едно твърдение на Господ Исус за Бо-
Жественост.
8:25 Юдеите са окончателно смуте-
ни от поученията на Господ Исус. Те
направо Го питат кой е Той. ВъзмоЖ-
но е думите им да са пълни със сарка-
зъм: „Ти за кой се мислиш, че се осме-
ляваш да ни говориш по този начин?"
Също така е възмоЖно те наистина
да Желаят да чуят лично от Него как-
во ще каЖе за Себе Си. Неговият от-
гоВор заслуЖава Внимание: „Преди
Всичко Аз съм именно това, което ви
казвам." Той е обещаният Месия.
Юдеите са Го слушали толкова много,
но упоритите им сърца са отказали да
се преклонят пред истината. Но Не-
говият отговор моЖе да означава и
нещо друго - че Господ Исус е точно
това, което проповядва, че е. Той не е

458

Йоан 8

такъВ, който гоВори едно, а Върши
друго. Той е }ки6ото Въплъщение на
Всичко оноВа, което гоВори. Неговият
Живот съвпада напълно с Неговото
учение.
8:26 Смисълът на 26 cm. не е ясен.
МоЖе би Господ казва, че има още
много неща, които моЖе да каЖе и да
съди за тези невярващи кздеи; че моЖе
открито да покаЖе злите мисли и мо-
тиви на сърцата им. Послушанието
обаче Го кара да говори само това, ко-
ето Отец Му е дал да говори. И тъй
като Отец Му е истинен, Той заслу-
Жава да Му вярват и да Го слушат.
8:27 Юдеите не разбират, че Исус
им говори за Бог Отец. ИзглеЖда, че
умовете им започват все повече да се
помрачават. Преди това, когато Гос-
под Исус твърдеше, че е БоЖият Син,
те разбираха, че Той претендира за ра-
венство с Бог Отец. Сега обаче нищо
не разбират.
8:28 Исус отново пророкува какво
ще се случи. Най-напред logeume ще из-
дигнат Човешкия Син. ТоВа се отнася
до Неговата смърт чрез разпъване.
Едва след като направят това, те ще
познаят, че Той е Месията. Ще узна-
ят това по земетресението и по тъм-
нината и най-вече по възкресението на
Неговото тяло от мъртвите. Обър-
нете внимание на думите на Господа:
„Тогава ще познаете, че съм това, ко-
ето казвам." И отново думите „това,
което казвам" липсват в оригинала.
Дълбокият смисъл на това изречение
е: „Тогава ще познаете, че Аз съм
Бог." Тогава те ще разберат, че Той
не е направил нищо от Себе Си, т. е.
чрез Своята Собствена власт. Точно
обратното, Той е дошъл на света ка-
то Един, Който е зависим от Отец, и
е говорил само това, което Го е нау-
чил Отец.
8:29, 30 Връзката меЖду Господ и
Бог Отец е много близка. Всяко едно
от тези изречения е твърдение за ра-
венство с Бога. През цялото Негово

земно слуЖение Отец е бил с Господ
Исус. Исус никога не е бил оставен
сам. По всяко време Той е правел то-
ва, което е било угодно на Бога. Тези
думи могат да бъдат изречени само
от едно безгрешно Същество. Нито
един човек, който е роден от човешки
родители, не моЖе да произнесе тези
думи, без да изрече една лъЖа: „Аз
върша всякога онова, което Нему е
угодно." Ние много често вършим оно-
ва, което на нас ни е угодно. Наисти-
на, понякога успяваме да извършим не-
що, което е угодно на нашите близки
и приятели. Единствен Господ Исус
обаче изцяло върши онова, което е
угодно на Отец.
Докато говори това, Исус разбира,
че много хора са повярвали в Него. Без
съмнение някои от тях наистина са
повярвали. Други само са изрекли това
с устата си, без да имат искрена вяра.
7:31 След това Исус изказва една ми-
съл, с която прави разлика меЖду оне-
зи, които само се наричат Негови уче-
ници, и истинските Му ученици. Все-
ки, който казва, че се учи, е ученик; но
истинският Христов ученик е онзи,
който е предал себе си на Господ Исус
Христос. Истинските вярващи носят
тази характеристика - те пребъдват
в Неговото Слово, т. е. те продълЖа-
ват да Живеят или стоят в Христо-
вото учение, а не се отвръщат от Не-
го. Истинската вяра винаги притеЖа-
ва качеството да бъде постоянна.
Вярващите не са спасени, защото пре-
бъдват в Неговото Слово; а точно
обратното - те пребъдват в Слово-
то, защото са спасени.
8:32 Това е едно обещание, което се
дава на всеки истински ученик - че ще
познае истината и истината ще го
направи свободен. Юдеите не позна-
ват истината и затова се намират в
едно уЖасно робство - в робството
на невеЖеството, провиненията, гре-
ха, закона и предразсъдъците. Тези, ко-
ито истински познават Господ Исус,

459

Йоан 8

ВърВят В светлината и са Водени от
СВетия Божий Дух.
8:33 Някои от стоящите наблизо
logeu чуВат думите на Господ за сво-
бодата и ги приемат с омраза. Горди с
АВраамовия си произход, те започват
да се хвалят, че никога не са били слу-
ги, което, разбира се, не е Вярно. Изра-
ел е бил под робство В Египет, Аси-
рия, ВаВилон, Персия, Гърция и В Римс-
ката империя (последното по Време-
то, когато се разбива действието). И
освен Всичко това в момента, в който
говорят с Господ Исус, те се намират
под робството на греха и Сатана.
8:34 ЯВно е, че Господ има предвид
именно робството на греха. Той на-
помня на Своите Iogeucku слушатели,
че всеки, който Върши грях, е слуга на
греха. Тези кодеи имат големи претен-
ции за религиозност, но истината е,
че те са нечестни, непочтителни и
скоро ще станат убийци, защото дори
и В този момент те участват в заго-
вор за убийството на Божия Син.
8:35 След това Исус прави сравнение
между положението на слугата и на
сина в семейството. Слугата няма
уверението, че ще живее в този дом
завинаги, докато „синът остава Веч-
но". Независимо дали „синът" означа-
ва Божия Син или онзи, който стаВа
Божие дете чрез вяра в Христос, на
Всички е ясно, че думите, които Гос-
под Исус отправя към тези logeu, оз-
начават, че те не са синове, а слуги,
които могат да бъдат изхвърлени на-
вън по всяко време.
8:36 Няма никакво съмнение, че под
„Синът" тук трябва да се разбира Са-
мият Христос. Тези, които биват ос-
вободени от Него, са наистина сво-
бодни. Това означава, че ако един чо-
век отиде при Спасителя и получи ве-
чен живот от Него, този човек бива
освободен от робството на греха,
спазването на закона, суеверието и об-
ладаването от демони.

8:37 Господ признава, че що се отна-
ся до физическия произход, тези кодеи
наистина са Авраамово потомство
(буквално „семе"). Що се отнася до ду-
ховния им произход обаче, те не са Ав-
раамово семе. В тях няма благочес-
тие, каквото е имало у Авраам. Те се
опитват да убият Господ Исус, защо-
то В тях няма място за Неговото
учение. Това означава, че те не позво-
ляват на думите на Христос да се
осъществят в техния зкивот.
8:38 Това, на което ги учи Господ
Исус, Му е възложено от Неговия
Отец. Той и Неговият Отец предс-
тавляват такова съвършено цяло, че
думите, които Той говори, са думите
на Бог Отец. Господ Исус представля-
ва съвършено СВоя Отец, докато е
тук, на земята. За разлика от Него
кздеите Вършат тоВа, което са научи-
ли от техния баща. Под „техния ба-
ща" не трябва да се разбира земният
им баща, а дявола.
8:39 Юдеите пак претендират за
родство с Авраам, гордеейки се с фак-
та, че Авраам е техният баща. Гос-
под Исус им посочва, че макар и по-
томци [семе] на Авраам (37 cm.), me
не са негови деца. Обикновено децата
изглеждат, ходят и говорят като ро-
дителите си; но с logeume не е така.
Те правят точно обратното на АВра-
ам. Така че, макар и да са АВраамоВи
потомци по плът, 6 морално отноше-
ние те са деца на дявола.
8:40 По-нататък Господ дава един
много ясен пример за разликата между
тях и Авраам. Исус е дошъл в света,
говорейки им само истината. Засегна-
ти и съблазнени от Неговото учение,
те се опитват да Го убият. Авраам
не е правил това. Той застана на
страната на истината и справедли-
востта.
8:41 Ясно е кой е техният баща, тъй
като те действат точно като него,
вършейки делата на баща си, сиреч на
дявола. Юдеите може би искат да об-

460

Йоан 8

Винят Господ, че е роден 6 блудодея-
ние. Но много ученици на Библията
ВиЖдат В блудството съпоставяне с
идолопоклонството. Юдеите всъщ-
ност казват, че те никога не са извър-
швали духовно блудство, че винаги са
били верни на Бога, че са признавали
единствено Бог за свой Баща.
8:42 Господ изобличава лъЖливост-
та на тяхното твърдение, като им
казва, че ако обичаха Бога, щяха да
обичат и Него, Човека, Когото Бог е
пратил. Безсмислено е някой да твър-
ди, че обича Бога, и в същото време да
мрази Господ Исус Христос. Исус каз-
Ва за Себе Си, че е излязъл от Бога,
което означава, че Той е вечният, съз-
даден от Бога Негов Син. Няма опре-
делено време, в което Той да е роден
като БоЖий Син; това взаимоотноше-
ние меЖду Баща и Син съществува от
Вечността. Исус също така им напом-
ня, че е дошъл от Бога. Явно тук Той
говори за времето на Своето предва-
рително съществувание. Той е обита-
вал в небето заедно с Отец дълго пре-
ди да се появи на земята. Но Отец Го
е изпратил в света, за да стане Спа-
сителят на света и Той е дошъл като
един послушен Син.
8:43 В този стих Исус употребява
две различни думи: „говорене" и „уче-
ние". Под „говорене" Христос има
предвид поучение. Говоренето се от-
нася до думите, с които Исус изразява
Своите истини, фарисеите не могат
дори да разберат Неговото говорене.
Когато Той говори за хляба, те си
мислят за материалния хляб. Когато
говори за Водата, си мислят за обик-
новената Вода и не успяват да напра-
вят връзката с духовната вода. Защо
става така, че те не могат да разби-
рат Неговото говорене? Защото не
могат да търпят Неговото учение.
8:44 Сега Господ съвсем открито за-
явяВа, че техният баща е дяволът.
ТоВа не означава, че me се раЖдат от
дявола по начина, по който вярващите

се раЖдат от Бога, а че са деца на дя-
вола чрез подраЖание, както е казал
Августин. Те показват връзката си с
дявола, като Живеят по начина, по
който Живее и той. Думите „Желаете
да вършите похотите на баща си"
показват намеренията или склоннос-
тите на техните сърца.
Дяволът е убиец на човека от само-
то начало. Той донесе смъртта както
на Адам, така и на цялото човечест-
во. Но той е не само убиец, но и лъ-
Жец. Той „не устоя в истината", за-
щото в него нямаше истина. Когато
изрича лъЖа, той говори само от то-
ва, което е 6 него. ЛъЖите са част от
неговата същност. Той е лъзкец и ба-
ща на лъЖата. Юдеите приличат на
дявола и по двата показателя. Те са
лъЖци, защото казват, че Бог е тех-
ният Баща, и претендират за благо-
честие и духовност, въпреки че Живо-
тът им е пълен с нечестие.
8:45 Онези, които се предават на лъ-
Жата, изглеЖда загубват способност-
та да различават истината. Тук, сред
тези хора стои Господ Исус, Който
винаги говори истината, а те не Му
вярват. Това показва, че тяхната ис-
тинска природа е зла. Ленски обяснява
това много добре:
„Когато се срещне с истината, пок-
вареният ум търси само как да и се
противопостави; а когато се срещне с
нещо, което се различава от тази ис-
тина, той търси и вшкда само онези
причини, които да обосноват приема-
нето на тези различия. "30
8:46 Само Исус, безгрешният БоЖий
Син моЖе някога да произнесе такива
думи. В целия свят няма човек, който
да моЖе да Го обвини в един-единст-
вен грях. В Неговата природа няма ни-
какво несъвършенство. Всичките Му
пътища са съвършени. Той говори са-
мо истина, но въпреки това те не Же-
лаят да Му вярват.
8:47 Ако човек наистина обича Бога,
той ще слуша и ще се подчинява на Бо-

461

Йоан 8

jkuume думи. Отхвърляйки послание-
то на Спасителя, logeume показВат,
че те наистина не принадлежат на Бо-
га. В 47 cm. Господ Исус твърди, че го-
вори думите на Бога, и в това не моЖе
да има никакво съмнение.
8:48 И още веднъЖ logeume прибяг-
ват до оскърбителен език поради не-
възмоЖността им да отговорят на
думите на Господ Исус по друг начин.
Без да се замислят, те Го наричат
„самарянин", опитвайки се да Го за-
сегнат на етническа основа. Всъщ-
ност те казват, че Той не е чист кзде-
ин, а враг на Израел. Освен това logeu-
me Го обвиняват, че има бяс, с което,
без съмнение, искат да каЖат, че е
луд. За тях само човек, който не е с
всичкия си, моЖе да твърди тоВа, кое-
то Исус твърди за Себе Си.
8:49 ЗабелеЖете спокойния начин, по
който Исус отговаря на Своите вра-
гове. Неговото учение не е на един,
който има бяс, а на Един, Който тър-
си почит за Бог Отец. И точно това
е причината, поради която те се
опитват да Го униЖат - не защото
има бяс, а защото е изцяло зает с ин-
тересите на Своя Отец в небесата.
8:50 Но те трябва да знаят, че Той
никога не е търсил „слаба за Себе Си"
и че Всичко, което прави, е направено
така, че да донесе слава на Неговия
Отец. Макар и да ги обвинява в Жела-
ние да Го опозорят, това не означава,
че Той търси Своята Си слава. След
това Господ добавя: „Има Един, Кой-
то търси и съди." Този Един, разбира
се, е Бог. Бог Отец ще търси слава за
Своя възлк>бен Син и ще съди всички,
които не са Му отдали тази слава.
8:51 И отново ние имаме едно от ве-
личествените твърдения на Господ
Исус - думи, които могат да бъдат
произнесени само от Един, Който е
Самият Бог. Твърдението започва с
познатия ни израз: „Истина, истина
ви казвам..." Исус ни обещава, че ако
някой опази Неговото Слово, този чо-

век никога няма да види смърт. Това
е невъзмоЖно да се отнася до физичес-
ката смърт, защото много вярващи в
Господ Исус умират всеки ден. Тук яв-
но става въпрос за духовната смърт.
Господ казва, че онези, които вярват
в Него, са избавени от вечната смърт
и няма никога да изпитат мъките на
ада.
8:52 Юдеите сега са убедени повече
от всякога, че Исус е „луд". Те Му на-
помнят, че както Авраам, така и про-
роците отдавна вече са мъртви; как
тогава Той казва, че ако някой опази
Неговото Слово, никога няма да вку-
си смърт? Как моЖе да има съгласие
меЖду тези две неща?
8:53 Юдеите разбират, че Господ
твърди, че е по-велик от техния баща
Авраам и пороците. Авраам никога не
е избавял никого от смъртта; самият
той не е могъл да се избави от нея, ни-
то пък пророците. А тук стои Един,
Който твърди, че моЖе да избавя чо-
веците от смъртта. Значи Той се счи-
та за по-велик от техните бащи!
8:54 Юдеите смятат, че Исус се
стреми да привлече вниманието към
Себе Си. Исус им казва, че това не е
така. Отец е, Който Го прославя
-	Самият Бог, за Когото те казват,
че Го обичат и че Му слуЖат.
8:55 Юдеите твърдят, че Бог е тех-
ният Отец, без наистина да Го позна-
ват. Сега обаче те говорят с Един,
Който наистина познава Бог Отец
-	Един, Който е раВен на Него. Юдеи-
те искат от Исус да отрече равенст-
вото Си с Бог Отец, на което Той от-
говаря, че ако направи това, ще бъде
лъзкец. Той познава Бог Отец и се под-
чинява на словото Му.
8:56 Тъй като logeume настояват на
примера с Авраам в този спор, Господ
им напомня, че Авраам е Живял с очак-
ването на деня на Месията, който
той е видял чрез вяра и се е зарадвал.
Господ Исус казва, че всъщност Той е
Този, Когото е очаквал Авраам. Вяра-

462

Йоан 8,9

ma на АВраам е почивала на идването
на Христос.
Кога АВраам е видял деня на Хрис-
тос? МоЖе би той го е видял, когато
е завел Исаак на хълма Мория, за да го
принесе като всеизгаряне на Бога. То-
гаВа се е разиграла цялата драма на
смъртта и Възкресението на Месията
и е ВъзмоЖно Авраам да е Видял този
ден чрез Вяра. И така, тук Господ
Исус изказва твърдението, че Той е
изпълнението на пророчествата от
СЗ относно Месията.
8:57 И още веднъЖ logeume показват
своята неспособност да разбират бо-
Жествените истини. Исус казва: „АВ-
раам се възхищаваше, че ще Види Моя
ден"; докато те отговарят като че
ли Той е казал, че е видял Авраам. Тук
има една много голяма разлика. Господ
Исус твърди за Себе Си, че е по-Велик
от Авраам. Авраам е възлагал своите
надеЖди и мисли именно на Исус. Той е
очаквал с вяра именно деня на Хрис-
тос.
Юдеите не могат да разберат това.
Според техните пресмятания Исус
няма още петдесет години. (Всъщ-
ност Той е бил само на тридесет и
три години по това време.) Как тога-
ва би могъл да види Авраам?
8:58 Господ Исус изказва тук още
едно ясно твърдение за Своята Бо-
Жественост. Той не.казва: „Преди да
се е родил Авраам, Аз бях", защото
това просто би означавало, че е започ-
нал съществуването Си преди Авраам.
Вместо това Той изрича името на Бо-
га: „A3 СЪМ." Господ Исус е обитавал
с Бог Отец от вечността. Никога не
е имало време, в което Той да е започ-
нал да съществува, или време, в което
Той да не е съществувал. Затова Исус
казва: „Преди да се е родил Авраам,
A3 СЪМ."
8:59 Юдеите веднага правят опит
да убият Исус, но Той се скрива и из-
лиза от храма. Те много добре разби-
рат какво означават думите: „Преди

да се е родил Авраам, A3 СЪМ." Исус
твърди, че е Йехова! Поради тази при-
чина те се опитват да Го убият с ка-
мъни защото за тях това е богохулс-
тво. Те не Желаят да приемат факта,
че Месията стои меЖду тях; не Жела-
ят Той да царува над тях!
И. Шестото знамение: изцелението
на слепородения мъЖ (9:1-12)
9:1 Това събитие вероятно е станало
при напускането на храма от Исус, но
моЖе и да се е случило известно време
след описаните събития в осма глава.
Още в началото се казва, че мъЖът е
сляп по роЖдение, за да се покаЖе кол-
ко е безнадеЖдно неговото състояние
и колко велико е чудото, което му да-
ва зрение.
9:2 Тук учениците задават един
доста странен въпрос. Те се питат
дали слепотата на този човек е при-
чинена от негов собствен грях или от
грях на родителите му. Интересно
как тази слепота моЖе да бъде причи-
нена от собствен грях, след като чо-
векът се е родил сляп! Дали те не са
вярвали в някаква форма на прераЖда-
не - че душата на мъртвия се връща
на земята в ново тяло? Или са пред-
полагали, че моЖе би мъЖът се е ро-
дил сляп поради грехове, които Бог е
знаел, че той ще извърши по-ната-
тък? Едно е ясно - учениците смя-
тат, че слепотата на този мъЖ е
пряко свързана с някакъв грях в се-
мейството. Ние обаче знаем, че това
не е непременно така. Въпреки че
всички болести, страдания и смъртта
са дошли в света в резултат на греха,
не е Вярно, че във всеки отделен слу-
чай чоВекът страда заради извършени
от него грехове.
9:3 Исус не иска да каЖе, че мъЖът
не е съгрешил или че родителите му
не са съгрешили. По-скоро Неговите
думи означават, че слепотата не е
пряк резултат от грях В техния Жи-

463

Йоан 9

Bom. Бог е позволил този човек да се
роди сляп, за да моЖе чрез него да се
изяВят Великите БоЖии дела. Преди
още човекът да се е родил, Исус е зна-
ел, че Той ще даде зрение на тези не-
ВиЖдащи очи.
9:4 Спасителят знае, че има само
три години обществено слуЖение, пре-
ди да бъде разпънат, и че Всеки миг от
това време трябва да премине В рабо-
та за Бога. Тук, пред Него, стои един
слепороден човек. Господ Исус трябва
да извърши чудо и да го изцели, незави-
симо че е събота. Времето на Негово-
то обществено слуЖение скоро ще
свърши и Той повече няма да бъде на
земята. Това е едно сериозно предуп-
реЖдение за всеки, който е христия-
нин - че дните на Живота минават
много бързо и че иде нощ, когато на-
шето слуЖение на земята ще свърши
завинаги. Затова ние трябва да изпол-
зваме времето, което ни се дава, за да
слуЖим своевременно на Господа.
9:5 Когато Исус беше на света ка-
то Човек, Той беше светлината на
света по един много пряк и специален
начин. Докато Той вървеше сред наро-
да, извършвайки чудеса и поучавайки
хората, те виЖдаха светлината на
света с очите си. Господ Исус Все още
е Светлината на света и обещава на
всички, които дойдат при Него, че ня-
ма да ходят в тъмнина. В този стих
обаче Господ говори специално за об-
щественото Си слуЖение на земята.
9:6 Тук не се казва защо Исус смесва
кал със слкшка и я слага на очите на
слепия. Някои предполагат, че мъЖът
не е имал очни ябълки и че Господ Исус
просто ги е създал, като по този на-
чин му е дал очни ябълки. Други мис-
лят, че, давайки зрение на слепите,
Господ Исус обикновено използва ме-
тоди, които предизвикват презрение в
очите на света. За постигането на
Своите цели Той използва слаби и не-
значителни неща. Дори и днес, когато
дава зрение на духовно слепите, Бог

използва мъЖе и Жени, които са напра-
вени от пръстта на земята.
9:7 Господ извиква вярата на слепия
към действие, като му казва да отиде
и да се измие в къпалията Силоам.
Макар и сляп, мъЖът сигурно знае къ-
де се намира тази къпалня и е в състо-
яние да извърши нареЖдането на Исус.
В текста изрично се казва, че името
„Силоам" означава „пратен". Това зна-
чение моЖе би е свързано с Месията,
Който е „Пратеният". Извършващи-
ят това чудо е изпратен в света от
Бог Отец. Слепият отива и се изми-
ва в къпалнята, след което проглеЖда.
Тук не става Въпрос за Възстановява-
не на зрението, тъй като този човек
никога не е ВиЖдал преди тоВа. Чудо-
то става мигновено и мъЖът моЖе
веднага да виЖда. Колко прекрасна
трябва да е била изненадата му, кога-
то за пръв път е видял света, в който
Живеел!
9:8, 9 Съседите на мъЖа са слисани.
Те едва могат да повярват, че това е
същият онзи човек, който е седял и
просел толкова дълго време. (Така
трябва да бъде и при спасението на
всеки един от нас - нашите съседи
трябва да забелеЖат промяната В
нас.) Някои настояват, че това е съ-
щият човек. Други, макар и не съвсем
сигурни, признават, че само прилича на
него. МъЖът обаче отстранява всяко
съмнение, като казва, че той е този,
който е бил роден сляп.
9:10 Винаги, когато Исус извършва
някое чудо, това пораЖда въпроси в
сърцата на хората. Често пъти тези
въпроси дават на вярващия възмоЖ-
ност да свидетелства за Господа. Тук
хората питат изцеления как се е слу-
чило това.
9:11 Неговото свидетелство е прос-
то, но убедително. Той повтаря нак-
ратко фактите за своето изцеление,
отдавайки слава на Този, Който е из-
вършил чудото. По това Време мъ-
Жът Все още не осъзнава кой е Господ

464

Йоан 9

Исус. Той просто Го нарича „Чове-
кът, Който се нарича Исус". Но по-
късно разбирането на човека пораства
и той познава Исус.
9:12 Когато свидетелстваме за Гос-
под Исус, ние често пъти пораждаме
Желание В сърцата на другите да дой-
дат и те при Него и да Го опознаят.
Й. Нарастващото
противопоставяне от страна
на logeume (9:13-41)
9:13 Подтикнати от искрен ентусиа-
зъм, някои к>деи отвеЖдат някогаш-
ния слепец при фарисеите. Вероятно
те не могат да си представят, че ре-
лигиозните им водачи ще бъдат недо-
волни от факта за изцерението на то-
зи човек.
9:14 Исус извършва това чудо в съ-
бота. Критично настроените фарисеи
изобщо не разбират, че Бог никога не е
възнамерявал да възпира деяния на ми-
лост или грижовност в този ден.
9:15 Мъжът има още една Възмож-
ност да свидетелства за Исус. Кога-
то фарисеите отново го питат как е
получил зрение, на тях им се налага да
чуят простичкия разказ още веднъж.
Човекът не споменава името на Исус
не защото се страхуВа да направи то-
ва, а вероятно защото смята, че Всич-
ки Вече знаят кой е извършил това ве-
лико дело. В този момент Господ
Исус е добре познат В цяла Юдея.
9:16 По Въпроса за това, кой е Исус,
мненията отново се разделят. Някои
от фарисеите заявяват смело, че
Исус не може да бъде Човек от Бога,
защото е нарушил съботата. Други
смятат, че един грешен човек не може
да извърши такова удивително чудо.
Исус често причинява разцепления
между хората. Те са принудени да Взе-
мат страна и да бъдат или с Него, или
против Него.
9:17 фарисеите питат бившия сле-
пец какво мисли той за Исус. Изцеле-

ният все още не е разбрал, че Исус е
Бог, но неговата Вяра е пораснала до
известна степен, защото той смята,
че Исус е пророк. Той Вярва, че Онзи,
Който му е дал зрение, е изпратен от
Бога и носи божествено послание.
9:18,. 19 Много от logeume все още
не желаят да повярват, че е било из-
вършено чудо. Затова те извикват
родителите на мъжа, за да видят как-
во ще кажат те.
Има ли някой, който да знае по-доб-
ре от родителите дали детето им е
било родено зрящо или незрящо? Със
сигурност тяхното сВидетелство е
решаващо. И така, фарисеите питат
родителите дали това е техният син
и как е получил зрението си.
9:20, 21 Свидетелството на роди-
телите потвърждава чудото. Това е
техният син и те знаят от годините,
изпълнени с болка, че той винаги е бил
сляп.
Повече от това те не желаят да ка-
жат: нито знаят как е прогледнал,
нито кой му е дал зрението. Нека фа-
рисеите да се обърнат към самия него.
Той може да говори за себе си.
9:22, 23 22 cm. обяснява страхли-
востта на родителите. Те са чули, че
всеки човек, който изповяда, че Исус е
Месията, ще бъде отлъчен от синаго-
гата. Това отлъчване е много сериоз-
но наказание за Всеки togeuH и родите-
лите не желаят да платят една тол-
кова Висока цена. ТоВа би означавало
me да загубят както средствата си за
прехрана, така и Всички привилегии,
които им дава кздейската религия.
И така, поради страха от кодейски-
те водачи родителите Връщат свиде-
телството пак към техния син.
9:24 Възклицанието „Въздай слава
на Бога!" може да означава две неща.
Първо, то може да бъде един вид
клетва. Може фарисеите да са искали
да кажат: „Кажи сега истината. Ние
знаем, че този човек е грешник." От
друга страна, то може да означава, че

465

Йоан 9

фарисеите заповядват на мъЖа да въз-
даде слава на Бога за това чудо, а не
на Исус, тъй като те Го смятат за
грешен човек.
9:25 фарисеите демонстрират неус-
пех след неуспех. Всеки техен опит за
опозоряване на Господ Исус води до
удостояването Му с все по-голяма и
по-голяма почит. Сега човекът дава
едно много красиво свидетелство. Той
не познава много добре Личността на
Исус, но знае много добре, че макар
някога да е бил сляп, сега виЖда. И то-
ва свидетелство никой не моЖе да от-
рече.
Същото нещо става и с новородения
човек. Светът моЖе да се съмнява, да
се подиграва и да се надсмива, но ни-
кой не моЖе да отрече свидетелство-
то ни, когато каЖем, че някога сме
били загубени, а сега сме спасени по
БоЖията милост.
9:26, 27 фарисеите пак започват да
задават въпроси, казвайки на мъЖа да
опише по-подробно станалото. Сега
вече бившият слепец изпитва явно
раздразнение. Той им напомня, че вече
им е казал всичко, а те не са слушали.
Защо искат да го чуят отново? Да не
би и те да искат да станат ученици
на Исус? Този последен въпрос изразя-
ва един явен сарказъм. Човекът знае
много добре, че фарисеите мразят
Исус и че нямат никакво Желание да
Го следват.
9:28 Казано е: „Когато нямаш с как-
во да се защитиш, обвини тъЖителя."
Точно това се случва и тук. фарисеи-
те са се провалили по всички показа-
тели в опитите си да оборят свиде-
телството на този човек и сега се
опитват да го оскърбят. Те го обви-
няват, че е ученик на Исус, като че ли
това е най-лошото нещо на света,
след което наричат себе си „Мойсееви
ученици", като че ли това е възмоЖно
най-доброто нещо на света!
9:29 фарисеите казват, че на Мой-
сей е говорил Бог и продълЖават да

говорят оскърбително за Исус. Ако
те бяха повярвали на писанията на
Мойсей, щяха да приемат и Исус за
свой Господ и Спасител. И ако бяха
помислили поне малко, щяха да се се-
тят, че Мойсей никога не е давал зре-
ние на слепороден човек. Един много
по-велик от Мойсей стои меЖду тях,
но те не искат да го разберат.
9:30 Язвителността на човека за-
почва да става хаплива. Това е нещо,
което фарисеите не очакват. Думите
на мъЖа всъщност означават: „Вие
сте водачите на Израел; вие сте учи-
телите на еврейския народ. И тук,
меЖду вас, стои Един Човек, Който
има власт да даде зрение на слепите
очи, а вие не знаете откъде е. Срам за
вас!"
9:31 Човекът става вече по-смел в
своето свидетелство. Вярата му на-
раства. Той напомня на фарисеите, че
като правило „Бог не слуша грешни-
ци", нито пък върши чудеса чрез тях.
Бог не одобрява хората на злото и не
дава власт на такива хора да вършат
велики дела. От друга страна, тези,
които се покланят на Бога, получават
БоЖията препоръка и са уверени в Бо-
Жието одобрение.
9:32, 33 Този мъЖ разбира, че е пър-
вият човек в цялата човешка исто-
рия, който е бил роден сляп и е полу-
чил зрение. И не моЖе да разбере как
фарисеите могат да станат свидете-
ли на такова едно чудо и да недоволс-
тват срещу Човека, Който го е извър-
шил.
Ако Господ Исус не беше от Бога,
Той никога нямаше да моЖе да избър-
ши такова дело.
9:34 фарисеите отново започват да
обиЖдат изцеления. Те му намекват,
че неговата слепота е пряк резултат
от греховете му, и му казват, че той
няма никакво право да ги учи. Истина-
та е, че той има всичките права на
света да ги учи, защото, както казба
Райл: „Наставленията на Светия Дух

466

Йоан 9

могат де се Видят много по-често
сред хора с ниско обществено положе-
ние, отколкото сред хора с голяма
ВаЖност и образование." Думите „И
го изпъдиха Вън" Вероятно означават
много повече от простото изхвърляне
Вън от храма. Те вероятно означават,
че този човек е бил отлъчен от
logeuckama религия. И какви са осноВа:
нията за това отлъчване? Основания-
та са, че един слепороден човек е полу-
чил зрение в съботен ден. И понеЖе не
Желае да говори оскърбително за Този,
Който му е дал зрението, той е отлъ-
чен!
9:35 Сега Исус търси изцеления чо-
Век. Все едно, че Той казва: „Ако те не
те искат, Аз ще те взема." Онези, ко-
ито биват изхвърлени заради Исус, не
губят нищо, но получават голямо бла-
гословение в Неговото лично „Добре
дошъл!" и общението с Него. ВиЖте
как Господ Исус Сам Води мъжа към
лична Вяра 6 Него като Божий Син!
Той му задава следния въпрос: „Ти вяр-
ваш ли в БоЖия Син?"31
9:36 Макар и вече да е получил физи-
ческото си зрение, мъЖът все още се
нуЖдае от духовно зрение. Той пита
Господ кой е БоЖият Син, за да вярва
в Него. Когато казва думата „Госпо-
ди", човекът всъщност влага В нея
смисъла на „Господине".
9:37 Исус сега се представя на мъЖа
като БоЖия Син. Този, Който му е дал
зрението и е извършил неВъзмоЖното
В неговия Живот, не е просто един
обикновен чоВек. Той е БоЖият Син,
Когото той е Видял и Който сега го-
вори с него.
9:38 На това място чоВекът прос-
тичко и естествено повярва в Господ
Исус и Му се покланя. От този миг
той е не само един изцелен човек, но и
една спасена душа. КакъВ Велик ден е
това 6 негоВия ЖиВот! Той получаВа
както физическо, така и духовно зре-
ние.

ЗабелеЖете, че слепецът не се пок-
ланя на Господ, преди да разбере, че
Исус е БоЖият Син. Като просветен
Ьдеин Той не Желае да се поклони на
един обикновен човек. Но веднага щом
разбира, че Този, Който го е изцелил, е
БоЖият Син, той Му се покланя - не
заради тоВа, което е направил, а зара-
ди това, което е.
9:39 На пръв поглед този стих като
че ли противоречи на Йона 3:17, къде-
то се казва „ПонеЖе Бог не е пратил
Сина на света да съди сВета..." но про-
тиворечие всъщност няма. Целта на
идването на Христос в света не е, за
да съди, а за да спаси. Съдът обаче е
неизбеЖният край за всички, които
откаЖат да Го приемат.
Проповядването на евангелието Во-
ди до дВе неща. Тези, които признаят,
че не вшкдат, получават зрение. Оне-
зи, които твърдят, че вшкдат идеал-
но без Исус, продълЖават да Живеят в
слепота.
9:40 Някои от фарисеите разбират,
че Господ Исус говори за тях и тяхна-
та слепота. Затова те идват при Не-
го и безсрамно Го питат дали не иска
да каЖе, че те също са слепи, като
предполагат, че Той ще им отговори
отрицателно.
9:41 Отговорът на Господ моЖе да
се перифразира така: „Ако вие призна-
ете, че сте слепи и грешни и че се нуЖ-
даете от Спасител, тогава вашите
грехове могат да Ви бъдат простени и
Вие моЖете да бъдете спасени. Но Вие
казвате, че нямате нуЖда от нищо;
твърдите, че сте праведни и че няма-
те никакви грехове. Следователно за
Вас няма прощение на греховете." Ко-
гато Исус казва: „...не бихте имали
грях", Той няма предвид тоВа, че те са
абсолкмпно безгрешни, а че са относи-
телно безгрешни. Ако бяха признали,
че наистина са били слепи, когато не
са Го разпознали като Месия, техни-
ят грях нямаше да представлява нищо
в сравнение с огромния грях, който из-

467

Йоан 9, 10

ВършВат, когато казват, че виЖдат,
без Всъщност да Вшкдат явния факт,
че Той е БоЖият Син.
К. Исус - вратата на овцете
(10:1-10)
10:1 Тези стихове са свързани тясно с
последната част на 9 гл. Там Господ
говореше на фарисеите, които имаха
претенции да са истинските овчари на
израелския народ. Словото, което
Господ изрича тук, се отнася именно
до тях. Сериозността на думите, кои-
то следват, се подчертава от израза
„Истина, истина ви казвам".
Кошарата е мястото, където овце-
те се подслоняват за през нощта.
Обикновено това място се заграЖда с
ограда, на която се остаВя един отвор
за врата. Тук под „кошара" трябва да
се разбира еврейският народ.
Има много хора, които идват при
еврейския народ и претендират, че са
негови духовни водачи и ръководители.
Но те не идват така, както СЗ предс-
казва идването на Месията. Те „прес-
качат от другаде", представяйки се
на Израел по начин, по който те си из-
бират. Тези хора не са истински овча-
ри, а крадци и разбойници. Крадците
взимат това, което не им принадле-
Жи, а разбойниците използват и наси-
лие, фарисеите са крадци и разбойни-
ци. Те искат да владеят над logeume,
като правят всичко възмоЖно да им
попречат да приемат истинския Ме-
сия. Те преследват онези, които след-
Ват Исус, и най-накрая ще Го убият.
10:2 2 cm. се отнася за Исус. Той ид-
ва при загубените овце на Израел. Той
е истинският овчар на овцете. Исус
влиза през вратата, т. е. Той изпъл-
нява точно пророчествата за Месия-
та от СЗ. Исус не е самоназначил се
Спасител, а е дошъл в съвършено пос-
лушание на волята на Сбоя Отец. Той
изпълнява Всички условия.

10:3 Съществуват големи несъгла-
сия по отношение на вратаря В този
стих. Някои смятат, че под това по-
нятие трябва да се разбират пророци-
те от СЗ, които предсказват идване-
то на Христос. Други вярват, че то
се отнася за Йоан Кръстител, тъй
като той е предвестникът на истинс-
кия овчар. Трети мислят, че „врата-
рят" в този стих е Светият Дух,
Който отваря вратата, за да моЖе
Господ Исус да влезе в сърцата и Жи-
вота на хората.
Овцете слушат гласа на овчаря. Те
разбират, че това е гласът на истинс-
кия овчар. Така, както нормалните ов-
це разпознават гласа на своя овчар,
така и сред евреите има хора, които
разпознават Месията, когато Той ид-
ва. В цялото Евангелие ние чуваме как
Овчаря „вика своите овце по име".
Той извика няколко ученици в 1 гл. и
те всички чуха Неговия глас, и отгово-
риха на призива Му. Той извика и сле-
пия мъЖ В 9 гл. и продълЖаВа да Вика
тези, които ще Го приемат като Спа-
сител. И този призив е отправен лич-
но до всеки човек.
Изразът „и ги извезкда" моЖе би оз-
начава, че Господ Исус извеЖда вън от
кошарата на Израел тези, които чу-
ват гласа Му. В кошарата те са зат-
ворени и оградени. Когато има закон,
няма свобода. Господ води Своите оВ-
це към свободата на Неговата благо-
дат. В предишната глава logeume от-
лъчиха мъЖа от синагогата. С това
те, без да искат, подпомогнаха дело-
то на Господ.
10:4 Когато истинският овчар изве-
де овцете Си, той не ги блъска, а ги
води и не ги кара да Вървят там, къде-
то Той Самият не е бил преди това.
Той винаги е пред тях като техен
Спасител, техен Водач, техен При-
мер. Онези, които са истински овце на
Христос, Го следват. Те не стават
овце, като следват Неговия пример, а
като се новораЖдат. И когато бъдат

468

Йоан 10

спасени, Желаят да отидат там, къде-
то Той ги Води.
10:5 Същият инстинкт, който по-
мага на оВцата да разпознае гласа на
сВоя оВчар, и помага също така да из-
бяга от гласа на чуЖдия. ЧуЖдите са
фарисеите и другите Водачи на еВрейс-
кия народ, които се интересуват от
овцете само поради лична изгода.
Прогледналият слепец е ЖиВ пример за
тоВа. Той разпозна гласа на Господ
Исус и разбра, че фарисеите са чуЖ-
денци. Затова и отказа да им се под-
чини, макар че тоВа означаваше за не-
го отлъчване от синагогата.
10:6 Сега съвсем определено се каз-
ва, че Исус е използвал този пример
заради фарисеите, но те не са го разб-
рали, защото не са истински овце. Ако
бяха истински овце, щяха да чуят Не-
говия глас и щяха да Го последват.
10:7 След това Исус прави илкгстра-
ция с друг пример. Той вече не говори
за вратата на кошарата, а представя
Себе Си за „вратата на овцете". Тук
Вече не става въпрос за влизане в ко-
шарата на Израел, а за излизане на из-
браните овце на Израел от 1одеизма и
за идването им при Христос, Който е
Вратата.
10:8 Имало е и други, които са идва-
ли преди Христос и които са предявя-
вали претенции за полоЖение и власт.
Но избраните овце от Израел не са ги
слушали, защото са знаели, че те пре-
тендират за нещо, което не им при-
надлеЖи по право.
10:9 9 cm. е един от тези прекрасни
стихове, които са достатъчно прос-
ти, за да бъдат разбрани от един чо-
век, който посещава неделно училище,
и едновременно с това достатъчно
слоЖни, за да не могат да бъдат из-
черпани напълно и от най-напредналия
ученик. Христос е вратата. Христи-
янството не е някакво верук) или цър-
ква. То е no-скоро една Личност и Тази
Личност е Господ Исус Христос.
„През Мене ако влезе някой..." - казва

Христос. Спасението моЖе да бъде
получено само чрез Христос. ТоВа не
моЖе да направи нито кръщението,
нито Господната вечеря. Ние трябва
да Влезем през Христос със силата,
която Той дава. Поканата е към всич-
ки. Христос е Спасител както на loge-
ите, така и на езичниците. Но за да
бъде спасен един човек, той трябва да
Влезе Вътре. Той трябва да приеме
Христос чрез вяра. Това е едно лично
действие, без което няма спасение.
Онези, които влизат, се спасяват от
наказанието на греха, от Властта на
греха и най-накрая от самото присъс-
твие на греха.
След спасението те могат да вли-
зат и да излизат. Идеята моЖе би е
тази, че те влизат В БоЖието присъс-
твие чрез вяра, за да Му се поклонят,
след което излизат в света, за да сви-
детелстват за Него. ВъВ Всеки случай
това е една картина на абсол1отна си-
гурност и свобода в слуЖението на
Господа. Онези, които влизат, нами-
рат паша. Христос е не само Спаси-
телят и Този, Който дава свобода, но
също и Онзи, Който поддърЖа и заси-
ща. Неговите овце намират паша в
БоЖието Слово.
10:10 Целта на крадеца е „да отк-
радне, да заколи и да погуби". Той ид-
ва от чисто егоистични подбуди. За
да постигне Желанията си, той дори
моЖе да убие овцете. Но Господ Исус
не идва в човешкото сърце поради ня-
какъв егоистичен мотив. Той идва, за
да даде, а не за да вземе. Той идва, за
да имат хората Живот, „и да го
имат изобилно". Ние получаваме Жи-
вот в момента, в който приемем
Исус за наш Спасител. След спасение-
то обаче ние откриваме, че има раз-
лични степени на наслаЖдение В този
Живот, и колкото повече се обръщаме
към Светия Дух, толкова повече за-
почваме да се наслаЖдаваме на Живо-
та, който ни е даден. Ние не само има-

469

Йоан 10

ме Живот, но го имаме още по-изо-
билно.
Л. Исус - добрият Пастир (10:11-18)
10:11 Господ Исус много пъти използ-
Ва думите „Аз съм" - едно от названи-
ята на БоЖеството - и Всеки път, ко-
гато ги използВа, Той предявява иск за
равенство с Бог Отец. Тук Той предс-
тавя Себе Си като добрия пастир,
който дава Живота си за овцете.
Обикновено от овцете се иска да да-
дат Живота си за своя пастир. Тук
Пастирът дава Своя Живот: Господ
Исус умря за стадото си.
Когато зкертвена кръв Бог поиска,
при нашия Пастир дойде милостта.
Той застана преграда м&кду нас и
смъртта
и смъртта да посрещне вместо нас
поЖела.
Томас Кели
10:12 Наемникът е човек, който
слуЖи за пари, като например някой,
който се гриЖи за овцете от стадото
на един овчар срещу заплащане, фари-
сеите са наемници. Техният интерес
към хората се диктува от парите, ко-
ито те получават в замяна. Наемни-
кът не е собственик на овцете. Кога-
то се появи някаква опасност, той бя-
га и оставя овцете в лапите на вълка.
10:13 Нашите действия се дикту-
ват от това, което сме. Наемникът
слуЖи заради парите и не се интересу-
ва от овцете. Той се гриЖи много по-
вече за собственото си благополучие,
отколкото за благополучието на оВ-
цете. В наши дни има много наемници
8 църквата - хора, които използват
слуЖението си като удобно занимание,
без да имат истинска любов към Бо-
Жиите овце.
10:14 И отново Господ говори за Се-
бе Си като за добрия пастир. Добър
(на гръцки kalos) тук означава „идеа-
лен, достоен, избран, превъзходен".
Господ е всичко това. После Той гово-

ри за много близките взаимоотноше-
ния, които съществуват меЖду Него
и Неговите овце. Той познава Своите
Си и Своите Му познават Него. Това
е една прекрасна истина!
10:15 Тази истина намира своето чу-
десно продълЖение в думите на 15 cm.:
,,...и познавам Моите, и Моите Мене
познават, също както Отец познава
Мене и Аз познавам Отца." Господ
сравнява взаимоотношенията меЖду
Него и Неговите овце с взаимоотно-
шенията, които съществуват меЖду
Него и Неговия Отец. Същото единс-
тво, същото общение, същата бли-
зост и познание, които съществуват
меЖду Отца и Сина, съществуват и
меЖду пастира и овцете. „И Аз давам
Живота Си за овцете" - казва Исус.
Това е още едно от многото твърде-
ния на Господ Исус, 6 които личи кол-
ко силно Той очаква времето, когато
ще умре на кръста като Заместител
на грешниците.
10:16 16 cm. е ключът към цялата
глава. Другите овце, за които Господ
говори тук, са езичниците. Неговото
идване в света е свързано изцяло с ов-
цете на Израел, но Той също така
мисли и за спасението на езичниците.
Овцете от езичниците не са от ев-
рейската кошара. Но голямото и със-
традателно сърце на Господ Исус е
обърнато и към тези овце и Той има
боЖестВеното задълЖение да ги дове-
де при Себе Си. Господ знае, че те ще
бъдат по-готови от еврейския народ
да чуят гласа Му.
Последната част на стиха белеЖи
една много ваЖна промяна в посоката
на двиЖение: от „кошарата" на юдеи-
зма към „стадото" на християнство-
то. Този стих ни дава една предвари-
телна картина на факта, че в Хрис-
тос и юдеите, и езичниците ще бъдат
едно и че предишните различия меЖду
тези народи ще изчезнат.
10:17 В 17 и 18 cm. Господ Исус обяс-
нява онова, което ще направи, за да

470

Йоан 10

доведе u избраните к>деи, и избраните
езичници при Себе Си. Той с нетърпе-
ние очаква Времето на Своята смърт,
погребение и Възкресение. Тези думи
щяха да бъдат абсолк»тно неуместни,
ако Господ Исус беше един обикновен
човек. Но Той казва, че ще даде Живо-
та Си и ще го вземе чрез Своята Соб-
ствена власт. Господ моЖе да направи
това само защото е Бог. Отец лк)би
Господ Исус заради готовността Му
да умре и да възкръсне отново, за да
бъдат спасени изгубените овце.
10:18 Никой не моЖе да отнеме Жи-
вота на Господ от Самия Него. Той е
Бог и като Такъв е по-велик от всички
заговори за убийство от страна на
Неговите създания. Той има власт в
Себе Си да даде Живота Си и има
власт да го вземе пак. И все пак, нима
Господ Исус не беше убит именно от
човеци? Да, беше. Това е казано съв-
сем ясно в Деяния 2:23 и В 1 Сол. 2:15.
Господ позволи на човеците да напра-
вят това, като по този начин прояви
Своята власт да даде Живота Си. По-
късно Той предаде духа Си (Йоан
19:30), като по този начин прояви
Собствената Си сила и воля.
„Тая заповед получих от Отца Си"
- казва Исус. Отец е упълномощил или
дал указания на Господ да даде Живота
Си и отново да възкръсне от мъртви-
те. Неговата смърт и възкресение са
основни моменти в изпълнението на
волята на Отец. Затова Той стана
послушен до смърт и възкръсна отно-
во на третия ден според Писанията.
М. Разцепление меЖду logeume
(10:19-21)
10:19 Думите на Господ Исус отново
предизвикват разцепление меЖду loge-
ume. Влизането на Христос в света, в
домовете и в сърцата no-скоро дейст-
Ва като ноЖ, а не носи мир. Само кога-
то хората приемат Христос като

Господ и Спасител, само тогава те
познават БоЖия мир.
10:20, 21 Господ Исус е единствени-
ят съвършен Човек, Който е Живял,
без да каЖе лоша дума или да извърши
зло дело. Но когато Той е дошъл, гово-
рейки думи на лк>бов и на мъдрост,
покВареността на човешките сърца е
била такава, че хората са казали, че
има бяс и е луд и че не е достоен да Го
слушат. Това е наистина едно много
тъмно петно В характеристиката, на
човешката раса. Но освен тези хора е
имало и хора с други мнения, които са
признавали, че думите и делата на
Господ Исус говорят за един добър
Човек, а не за човек, обхванат от бяс.
Н. Исус доказва чрез делата Си,
че е Христос (10:22-39)
10:22 На това място разказът се пре-
късва. Господ Исус Вече не говори на
фарисеите, а на logeume като цяло.
Ние не знаем какъв период от време е
изтекъл от събитието, описано във
21 cm. go това във 22 cm., макар и тук
да е единственото място в Библията,
където е споменат празникът на ос-
вещението на храма. Всеобщо е мне-
нието, че този празник е бил основан
от Юда Макавей при повторното ос-
вещаване на храма след оскверняване-
то му от Антиох Епифан през 165 г.
пр. Хр. Той се е провеЖдал веднъЖ в
годината и е бил учреден от еврейския
народ, а не от Господ. Било е зима не
само според астрономическия кален-
дар, но и според духовния.
10:23, 24 Общественото слуЖение
на Господ е към своя край и Той скоро
ще докаЖе пълната Си посветеност
на Бог Отец чрез Своята смърт на
кръста. Соломоновият трем е покри-
та площ до храма на Ирод. Там, къде-
то е Господ, има достатъчно място,
за да се съберат около Него хора.
Тогава logeume Го заобикалят и Му
казват: „Докога ще ни дърЖиш в

471

Йоан 10

съмнение (или 6 очакване)? Ако си Ти
Христос, каЖи ни ясно."
10:25, 26 Исус отново им напомня за
Своите думи и дела. Той им е казвал
много често, че е Месията, и чудеса-
та, които извършва, доказват, че Не-
говото твърдение е истинно. И отно-
во Исус напомня на кодеите, че Той из-
вършва Своите чудеса чрез властта
на Своя Отец и за слава на Своя
Отец. Правейки това, Той показва, че
наистина е Този, Който Отец е изпра-
тил в света.
Тяхното неЖелание да приемат Ме-
сията показва, че те не са от Негови-
те овце: ако бяха отделени да Му при-
надлеЖат, щяха да покаЖат Желание
да Му вярват.
10:27 Тези няколко стиха ни учат по
един безпогрешен начин, че нито една
истинска овца на Христос няма нико-
га да загине. Вечната увереност на
вярващия е един прекрасен факт. Оне-
зи, които са истински овце на Хрис-
тос,, слушат гласа Му. Те го чуват при
проповядването на евангелието и Му
отговарят, като повярват в Него.
Оттук нататък те слушат гласа Му
всеки ден и се подчиняват на Словото
Му. Господ Исус знае овцете Си. Той
познава всяка от тях по име. Нито ед-
на овца няма да убегне от Неговото
внимание. Нито един човек няма да
бъде загубен поради недоглеЖдане или
невнимание от Негова страна. Овце-
те на Христос Го следват - първо, ка-
то показват спасителна вяра в Него,
и, второ, като вървят ,с Него и Му се
подчиняват.
10:28 Христос дава вечен ЖиВот на
овцете Си, което ще рече Живот, кой-
то ще продълЖи завинаги. Това не е
Живот, който зависи от тяхното по-
ведение. Това е вечен Живот, който
няма край. Но под „вечен Живот"
трябва да се разбира и Живот с опре-
делено качество. Това е Животът на
Самия Господ Исус - Живот, който
моЖе да се наслаЖдава както на БоЖи-

ите неща тук, на земята, така и да
бъде еднакво подходящ за нашия небе-
сен дом. Запомнете тези думи: „и те
никога32 няма да загинат". Ако някоя
от овцете на Христос моЖеше да за-
гине, Господ Исус моЖеше да бъде об-
винен, че не е спазил Своето обещание,
а това е невъзмоЖно. Исус Христос е
Бог и Той не моЖе да не успее. В този
стих Той ни обещава, че нито една Не-
гова овца няма да прекара вечността
в ада.
Това означава ли, че човек моЖе да
се спаси и след това да Живее по начин,
по който на него му е угодно? МоЖе ли
човек да се спаси и след това да про-
дълЖи да Живее в грешните удоволст-
вия на този свят? Не, човек повече не
моЖе да Живее така, защото не Желае.
Той Желае да следва Овчаря. Ние не
Живеем християнски Живот, за да ста-
нем християни или за да задърЖим спа-
сението си. Ние Живеем християнски
Живот, защото сме християни.'Ние
Желаем да Живеем свято не защото се
страхуваме, че ще загубим нашето
спасение, но от благодарност към То-
зи, Който е умрял за нас. Учението за
вечната увереност не насърчава без-
гриЖния Живот, а действа по-скоро
като силна мотивация за свят Живот.
Никой не моЖе да отнеме вярващия
от ръката на Христос. Тя е всемогъ-
ща. Тази ръка е създала света и тя се-
га го поддърЖа, за да съществува. Ня-
ма власт, която да моЖе да грабне ед-
на овца от Неговата ръка.
10:29 Вярващият не е само в ръката
на Христос; той е също така и в ръ-
ката на Отец. Това е една двойно
подсигурена гаранция за безопасност.
Бог Отец е по-велик от всички и ни-
кой не моЖе да грабне вярващия от
ръката на Отец.
10:30 Сега Господ Исус добавя още
едно твърдение за равенството Си с
Бога: „Аз и Отец едно сме." Тук сми-
сълът вероятно е в това, че Христос
и Отец са едно във властта. Исус то-

472

Йоан 10

ку-що говори за Властта, която защи-
таВа овцете на Христос. ЗатоВа Той
добаВя обяснението, че Неговата
Власт е същата като тази на Бог
Отец. Разбира се, това е Валидно и за
Всички останали атрибути на БоЖес-
тВото. Господ Исус е Бог В пълния
смисъл на тази дума и е раВен на Отец
ВъВ Всяко отношение.
10:31 Няма никакво съмнение, че
logeume много добре съзнават смисъла
на казаното от Спасителя. Те разби-
рат, че това е едно заявление за Бо-
Жественост по най-ясния възмоЖен
начин. Затова те взимат камъни, „за
да Го убият".
10:32 Преди да успеят да хвърлят
камъните, Исус им припомня многото
добри дела, които е извършил по на-
реЖдане на Своя Отец, и след това ги
пита кое от тях ги е вбесило толкова
много, че Желаят да Го убият с камъ-
ни.
10:32 Юдеите отричат, че искат да
Го убият заради някое от тези чудеса;
те смятат, че Той изрича богохулст-
во, като претендира за равенство с
Бог Отец. Те отказват да признаят,
че Исус е нещо повече от човек, но на
тях им е съвсем ясно, че що се отнася
до Неговите твърдения, Той „прави
Себе Си Бог" и те не могат да поне-
сат това.
10:34 Тук Господ Исус цитира на
logeume откъс от Псалм 82:6, като
казва, че това е част от техния за-
кон. Този цитат е взет от СЗ, който
те смятат за вдъхновеното БоЖие
Слово. Целият стих гласи следното:
»Аз рекох: Богове сте вие; всички сте
синове на Всевишния." Думите на то-
зи Псалм са отправени към съдиите
на Израел. Те са наречени „богове" не
защото наистина са такива, а защо-
то, съдейки хората, те представля-
ват Бога. Староеврейската дума за
вбогове" (elohim) означава буквално
«могъщи" и моЖе да се отнесе към
описанието на такива ваЖни качест-

ва, които се притеЖават от съдиите.
(От останалите стихове в Псалма
става ясно, че тези съдии са обикнове-
ни хора, а не богове, тъй като съдят
несправедливо, показват пристрастие
и изопачават истината.)
10:35 Господ взима този стих от
Псалмите, за да покаЖе, че Бог изпол-
зва думата „богове", за да опише хора,
при които идва БоЖието Слово. С
други думи, тези хора са БоЖии гово-
рители. Бог говори на израелския на-
род чрез тях. „Те изявяват Бог в Не-
говото полоЖение на Властник и Съ-
дия и представляват сила, назначена
от Бога." „И написаното не моЖе да
се наруши", казВа Господ, изразявайки
по този начин вярата Си във вдъхно-
веността на Старозаветните Писа-
ния. Той говори за тях като за непо-
грешими Писания, които трябва да
бъдат изпълнени и които не могат да
бъдат отречени. Всъщност не само
мислите и идеите на Писанията, но
самите техни думи са вдъхновени. Це-
лият аргумент на Господ се базира на
една-единствена дума - „богове".
10:36 В обосновката Си Господ вър-
ви от по-малкото към по-голямото.
Ако несправедливите съдии от СЗ бя-
ха наречени „богове", колко по-голямо
е правото на Исус да се нарече БоЖий
Син! Те бяха „ония, към които дойде
БоЖието Слово" докато Той беше и е
Самото БоЖие Слово. Те бяха нарече-
ни „богове" докато Той беше и е Бог.
За тях никога не моЖе да се каЖе, че
Отец ги е осветил и изпратил на све-
та защото те са родени в света като
всички останали синове на падналия
Адам. Но Исус е осветен от Бог Отец
от вечността, за да бъде Спасителят
на света, и е изпратен на света от
небето, където винаги е обитавал със
Своя Отец. Затова Исус има всякакво
право да претендира за равенство с
Бога. Следователно Той не богохулст-
ва, когато твърди, че е БоЖият Син,
раВен на Отец. Самите togeu наричат

473

Йоан 10

„богове" едни покварени човеци, които
са само говорители или съдии на Бога.
Колко по-голямо е правото на Исус да
претендира за тази титла, след като
Той е бил и е Бог!
Самктьл Грин пише така:
„Юдеите обвиняват Исус, че прави
Себе Си Бог. Той не отрича, че, казвай-
ки това, прави Себе Си Бог; но отрича,
че богохулства, като прави това на ед-
но основание, което напълно моЖе да
оправдае дори претенциите Му за Бо-
Жественост, а именно, че Той е Месия-
та, БоЖият Син, Емануил. Юдеите
разбират, че Исус ни най-малко не е
оттеглил Своите високи претенции; и
това личи от чувството на враЖдеб-
ност, което те продължават да из-
питват към Него (вЖ. 39 cm.). "33
10:37 И отново Спасителят дава
пример с чудесата, които извършва,
като доказателство за Своето небес-
но назначение. Обърнете внимание на
израза „делата на Отца Си". Сами по
себе си чудесата не са доказателство
за Божественост. В Библията могат
да се срещнат много зли същества,
които понякога имат власт да извър-
шват чудеса. Но чудесата на Господ
са делата на Неговия Отец. Те доказ-
ват, че Той е Месията, по два начина.
От една страна, това са чудеса, кои-
то са предречени В СЗ за Месията. От
друга, те са милостиви и състрада-
телни дела, които носят полза на чо-
вечеството и които не могат да бъ-
дат извършени от зъл човек.
10:38 Казаното в 38 cm. е преразка-
зано по един много убедителен начин
от Райл, който перифразира думите
на Исус така:
„Ако Аз върша делата на Отца Ми,
то дори и да не се убеЖдавате от то-
ва, което казвам, убедете се от това,
което върша. И макар да се съпротив-
лявате на свидетелството на Моите
думи, приемете свидетелството на
Моите дела. По този начин вие ще на-
учите и ще повярвате, че Аз и Моят

Отец наистина сме едно - Той в Мен и
Аз в Него - и че Аз не изричам никакво
богохулство, когато казВам, че съм
НегоВ Син."
10:39 Юдеите разбират, че вместо
да се отрече от предишните Си твър-
дения, Господ Исус още повече ги за-
силва. Затова те правят още един
опит да Го арестуват, но Той пак из-
бягва от тях. Времето, когато ще им
позволи да Го хванат, вече не е толко-
ва далече, но засега часът Му Все още
не е дошъл.
VI. Третата година от слуЖението
на Бозкия Син: Перея (10:40-11:57)
А. Оттеглянето на Исус
през Йордан (10:40-42)
10:40 Господ отново преминава Йор-
дан, за да отиде на мястото, където
е започнал Своето обществено слуЖе-
ние. Тези три години на чудни думи и
дела наблшкаВат своя край и Той ги за-
вършва там, където ги е започнал
- извън установения ред на кздеизма,
на едно отхвърлено и самотно място.
10:41 Мнозината, които идват при
Него, са вероятно истински вярващи,
които Желаят да понесат с Него уко-
ра на света, да заемат едно място за-
едно с Него извън стана на Израел. Те-
зи последователи на Исус изказват
възторЖена похвала на Йоан Кръсти-
тел. Те си спомнят, че слуЖението на
Йоан не е било особенр зрелищно или
сензационно, но е било истинно. Всич-
ко, което той е казал за Господ Исус,
се е изпълнило в слуЖението на Спаси-
теля. Тези думи могат да бъдат едно
голямо насърчение в Живота на всеки
християнин. Ние моЖе да не сме спо-
собни да извършваме велики чудеса или
да привличаме голямо обществено
внимание, но моЖем поне да свидетел-
стваме истинно за нашия Господ и
Спасител Исус Христос. Това има
много голяма стойност пред Бога.

474

Йоан 10,11

10:42 Прекрасно е да прочетем, че
макар u отхвърлен от народа на Изра-
ел, Господ Исус Все пак намира някол-
ко смирени и Възприемчиви сърца. Тук
се казва, че там мнозина са повярва-
ли в Него. Така е било и ще бъде във
всички времена. Винаги има хора, кои-
то желаят да застанат заедно с Гос-
под Исус - отхвърлени от света, мра-
зени и наскърбявани, но радващи се на
чудното общение с Божия Син.
Б. Болестта на Лазар (11:1-4)
11:1 Вече стигаме до последното голя-
мо чудо в общественото служение на
Господ Исус. В известен смисъл то
дори е и най-голямото - възкресение-
то на един мъртвец. Лазар е живял в
малкото селце Витаиия, на около две
мили от Ерусалим. Витания е извест-
на и като мястото, където са живели
Мария и сестра й Марта. Ето един
цитат от епископ Райл, взет от кни-
гата на Артър Пинк:
„Нека да отбелезким, че присъствие-
то на БоЖиите избрани деца е онова,
което прави градовете и страните из-
вестни в Бозкиите очи. Името на сел-
цето на Марта и Мария е специално
упоменато, докато Мемфис и Тибис
никъде не се срещат в Новия Завет. "34
11:2 Йоан изрично споменава, че то-
ва е същата оная Мария от Витания,
която беше помазала Господ с благо-
уханно миро и беше изтрила краката
Му с косата си. Това забележително
действие на лк)бов е подчертано спе-
циално от Светия Дух. Господ обича
доброволната л1обов на Своите деца.
11:3 Когато Лазар се разболява, Гос-
под Исус се намира на източния бряг
на река Йордан. Сестрите веднага Му
изпращат известие, в което казват,
че този, когото Той обича, е болен.
Има нещо много трогателно в начина,
по който сестрите представят проб-
лема си пред Господ. Те използват лк>-
бовта Му към Лазар като специална

причина, заради която могат да Го по-
молят да дойде и да помогне.
11:4 Когато Исус казва: „Тази бо-
лест не е смъртоносна...", Той няма
предвид това, че Лазар няма да умре, а
че смъртта няма да бъде окончател-
ният изход от „тази болест". Лазар
ще умре, но после ще бъде възкресен
отново от мъртвите. Истинската
цел на тази болест е прославянето на
Бога - „за да се прослави БоЖият Син
чрез нея". Бог позволява да се случи
това, за да дойде Исус и да възкреси
Лазар от мъртвите, като по този на-
чин покаже отново, че Той е истински-
ят Месия. Хората ще прославят Бога
за това голямо чудо.
Никъде не се споменава, че болест-
та на Лазар е резултат от някакъв
специален грях в неговия живот. Точно
обратното, Лазар е представен като
всеотдаен ученик и специален обект
на лк)бовта на Спасителя.
В. Пътуването на Исус до Витания
(11:5-16)
11:5 Когато 6 дома ни влезе някоя бо-
лест, ние не трябва непременно да
смятаме, че Бог не е доволен от нас.
Тук болестта на Лазар е пряко свърза-
на с Божията лк)бов, а не с Божия
гняв. „Когото Бог обича, него Той и
наказва."
11:6, 7 Ние, хората, сме склонни да
смятаме, че ако Господ наистина оби-
чаше тези трима вярващи, Той щеше
да остави всичко и да побърза да
тръгне за тяхната къща. Вместо то-
ва, когато чува новините, Той остава
още два дни там, където е. И така,
когато Бог отлага, Той не винаги от-
казва. Ако ние не получаваме незабав-
но отговори на молитвите си, тоВа
означава, че Той може би ни учи да ча-
каме; и ако чакаме търпеливо, ще от-
крием, че Бог отговаря на молитвите
ни по много по-чуден начин, отколко-
то сме очаквали. Даже и лк>бовта Му

475

Йоан 11

към Марта, Мария и Лазар не моЖе да
принуди Христос да действа преди оп-
ределеното Време. Всичко, което Той
праВи, е В подчинение на Волята на Не-
гоВия Отец за Него и В съгласие с Бо-
ЖестВеното разписание за Времето.
След двата дни, които на учениците
моЖе би се струват изгубено Време,
Господ Исус им предлага да отидат
пак В Юдея.
11:8 Учениците Все още пазят бо-
лезнения спомен за тоВа, как logeume
се опитаха да убият Христос с камъ-
ни, след като даде зрение на слепеца.
Те се учудват, че Той Въобще мисли за
отиване В Юдея, след като там Го ча-
ка такава опасност.
11:9 Исус им отговаря по следния
начин. Обикновено светлото време в
едно денонощие, през което хората
могат да работят, продължава двана-
десет часа. Докато човек работи през
тоВа определено Време, няма опас-
ност да се препъне или да падне, защо-
то вшкда къде ходи или какво прави.
„Виделината на тоя свят" или днев-
ната светлина го пази от случайна
смърт, ако се препъне.
Духовният смисъл на тези думи на
Господ е следният. Господ Исус върви
в съвършено подчинение на БоЖията
воля и затова за Него няма опасност
да бъде убит преди определеното вре-
ме. Той ще бъде запазен до момента, в
който Неговото дело бъде завършено.
В известен смисъл това е Вярно за
Всички Вярващи. Ако ние вървим в об-
щение с Господ и вършим НегоВата
Воля, няма Власт на земята, която да
моЖе да ни убие преди определеното
от Бога Време.
11:10 ЧоВекът, който ходи нощем, е
този, който не е Верен на Бога, а Жи-
вее по собствената си воля. Той се
препъва много лесно, защото няма
БоЖествено водителстВо, което да
осветява пътя му.
11:11 Господ говори за болестта на
Лазар като за сън. Трябва обаче да от-

белеЖим, че никъде в НЗ не се говори
за душата, че е заспала, а само за тя-
лото. В НЗ няма текст, който да учи,
че по време на смъртта душата се на-
мира в състояние на сън. След смърт-
та душата на вярващия отива там,
където ще бъде заедно с Христос, кое-
то е далеч по-добро. Тези думи на Гос-
под Исус разкриват Неговото всемо-
гъщество. Той знае, че Лазар вече е
умрял, макар че известието, което е
получил, съдърЖа само вестта, че е
болен. Господ знае това, защото е
Бог. И докато всеки моЖе да събуди
човек от физически сън, само Господ
моЖе да събуди Лазар от смъртта.
Тук Исус изразява Своето намерение
да направи точно това.
11:12 Учениците не разбират какво
иска да каЖе Исус с думите „Лазар
заспа". Те не разбират, че Той говори
за смъртта. МоЖе би те приемат съ-
ня като признак на оздравяване, мис-
лейки си, че щом Лазар моЖе да заспи
дълбоко, той сигурно е преминал кри-
тичния момент и скоро ще се възста-
нови. Стихът сигурно значи още, че
ако заспиването е единственият проб-
лем на Лазар, тогава няма нуЖда да
ходят във Витания, за да му помагат.
ВъзмоЖно е също така учениците да
се страхуват за своята собствена бе-
зопасност и да използват това изви-
нение, за да не отидат в дома на Ма-
рия и Марта.
11:13, 14 Тук става ясно, че когато
Исус е казал за Лазар, че е заспал, Той
е имал предвид, че е умрял, но ученици-
те Му не са Го разбрали. Сега вече не
моЖе да има никакво неразбиране.
Исус казва съвсем ясно: „Лазар умря."
ВиЖте колко спокойно учениците при-
емат тази вест! Те не започват да
питат Господ откъде знае тоВа, тъй
като начинът, по който Господ им съ-
общава тази новина, показва един аб-
солкзтен авторитет, който не им
позволява да се усъмнят в Неговото
знание.

476

Йоан 11

11:15 Господ Исус не се радва на
смъртта на Лазар, но се радва, че не е
бил ВъВ Витания по тоВа Време. Ако
беше там, Лазар нямаше да умре. Ни-
къде В НЗ няма записан случай, когато
някой чоВек е умрял В присъствието
на Господ. Сега учениците ще Видят
едно по-Велико чудо от чудото с пре-
дотвратяВането на смъртта. Те ще
Видят как един чоВек ще бъде възкре-
сен от мъртвите. Така Вярата им ще
бъде укрепена. Затова Господ Исус
казВа, че се радва заради тях, че не е
бил въВ Витания.
После Той добавя: „за да повярва-
те". Господ не иска да каЖе, че учени-
ците още не са повярвали в Него. Те
вярВат, но чудото, което скоро ще ви-
дят Във Витания, ще укрепи още пове-
че тяхната Вяра. Поради тази причи-
наТой ги подканя да отидат с Него.
11:16 Тома смята, че ако Господ
Исус отиде на тоВа място, Той ще бъ-
де убит от togeume; и ако учениците
отидат с Исус, те също ще бъдат
убити. И така, с дух на отчаяние и пе-
симизъм Тома подканя другарите си
да придружат Исус. Неговите думи не
са пример за голяма Вяра или смелост,
а за голямо обезсърчение.
Г. Исус - Възкресението
и Животът (11:17-27)
П:17,18 Новината, че Лазар е Вече от
четири дни В гроба, идва, за да пот-
върди факта за неговата смърт.
Обърнете внимание на това, как Све-
тият Дух Взема всички предпазни мер-
ки, за да покаЖе, че Възкресението на
Лазар наистина е едно чудо. Вероятно
Лазар е умрял скоро след като прате-
ниците тръгват да търсят Исус. Пъ-
тят от Витания до ВитаВара, къде-
то е бил Исус, продълЖава един ден.
След като Исус чува за болестта на
Лазар, Той остава там два дни. Пъту-
ването Му до Витания трае още един
ден. Всичко това прави четири дни

- Времето, през което Лазар е престо-
ял В гроба.
Както е отбелязано по-нагоре, Ви-
тания се намира на около две мили
(петнадесет стадия) източно от Еру-
салим.
11:19 Близостта на Витания до Еру-
салим позволява на много logeu да се
присъединят към Жените при Марта
и Мария, за да ги утешат. Те едва ли
разбират колко скоро тяхната утеха
ще бъде абсолкмпно ненуЖна и че този
дом на скръбта ще се превърне в дом
на радостта!
11:20 Веднага, щом чува за идване-
то на Исус, Марта излиза да Го пос-
рещне. Срещата става извън селото.
Текстът не ни казва защо Мария ос-
тава в къщата. ВъзмоЖно е тя да не
е чула вестта за идването на Исус;
възмоЖно е също така да е била тол-
кова съкрушена от мъката, че да е ос-
танала В къщата в дух на молитва и
упование. Не моЖем да каЖем със си-
гурност дали близостта и с Господ не
й е подсказала какво ще се случи.
11:21 Марта наистина вярва, че
Исус е могъл да предотврати смърт-
та на Лазар. Въпреки това вярата ii
не е съвършена. Тя си мисли, че Той е
моЖел да направи това само ако при-
съства лично, и не разбира, че Той мо-
Же както да изцели човек от разстоя-
ние, така и да възкреси човек от
мъртвите. Често пъти, когато сме в
скръб, ние се дърЖим точно като
Марта. Мислим си, че ако бяхме успе-
ли да намерим това или онова лекарс-
тво или лечение, тогава нашият бли-
зък нямаше да умре. Но всичко е в ръ-
цете на Господ и нищо не моЖе да слу-
чи без Неговото разрешение.
11:22 И отново ВиЖдаме скъпоцен-
ния блясък на Вярата на тази наша
всеотдайна сестра. Марта не знае как
точно Господ Исус моЖе да помогне,
но Вярва, че моЖе. Тя е сигурна, че Бог
ще отговори на всяко НегоВо Желание
и че Той моЖе да преВърне в радост

477

Йоан 11

gopu u тази трагедия. Но дори и сега
Марта не се осмелява да повярва, че
брат и ще бъде Възкресен от мъртви-
те. Думата „поискаш" се използва
обикновено за описание на молитва
или молба, отправена от създанието
към Създателя. Това изречение показ-
ва, че Марта Все още не съзнава Бо-
Жествеността на Господ Исус. Тя съз-
нава, че Той е Велик и необикновен Чо-
век, но за нея Той не е по-велик от
старите пророци.
11:23 За да издигне нейната Вяра до
нови висоти, Господ Исус прави удиви-
телното съобщение, че Лазар ще въз-
кръсне. Прекрасно е да се проследи на-
чинът, по който Господ се отнася към
тази изпълнена със скръб Жена и я во-
ди стъпка по стъпка, за да повярва, че
Той е БоЖият Син.
11:24 Марта знае, че Лазар ще възк-
ръсне някой ден, но не предполага, че
това ще стане точно в този ден. Тя
Вярва Във възкресението на мъртви-
те, което ще се случи, според нейните
думи, в „последния ден".
11:25 МоЖе да се каЖе, че Господ и
отговаря така: „Марта, ти не Ме
разбираш. Аз не искам да каЖа, че Ла-
зар ще възкръсне в последния ден. Аз
съм Бог и имам властта над възкресе-
нието и Живота в ръката Си. Аз мога
да възкреся Лазар от мъртвите вед-
нага и ще го направя."
След това Господ говори за Време-
то, когато Всички истински вярващи
ще бъдат възкресени. Това ще стане,
когато Господ Исус дойде отново, за
да вземе Своите хора и да ги заВеде на
небето.
Тогава ще има два Вида Вярващи:
онези, които са умрели във Вяра, и те-
зи, които ще бъдат все още Живи при
Неговото идване. За първите Той ще
бъде Възкресението, а за вторите
-Животът. Първата група от Вярва-
щи е описана В края на 25 cm.: „който
вярва в Мене, ако и да умре, ще Жи-
вее". Това означава, че вярващите, ко-

ито умрат преди идването на Хрис-
тос, ще бъдат възкресени от мъртви-
те.
Бъркет пише следните прекрасни
думи:
„О, лЬбов, по-силна от смъртта!
Дори смъртта не моЖе да раздели
Христос и Неговите приятели. Други-
те ни приятели ни придруЖават до ръ-
ба на гроба, след което ни напускат.
Нито Животът, нито смъртта не мо-
гат да ни разделят от Христовата
лЬбов."35
А Бенгел казва така:
„Голяма красота и, боЖествена хар-
люния се крият във факта, че никъде
не е записано някой да е умрял в при-
съствието на Принца на Живота."
11:26 Втората група от вярващи е
описана в 26 cm. Тези, които са ЖиВи
при идването на Спасителя, и които
вярват в Него, никога няма да умрат.
Те ще бъдат изменени в един миг, „В
миг на око", и ще бъдат грабнати В
небето с онези, които са възкресени
от мъртвите. Какви ценни истини ни
разкрива Господ в резултат на смърт-
та на Лазар! От горчивината Бог из-
ваЖда сладост и от пепелта - красо-
та! После, с цел да изпита вярата й,
Господ задава на Марта следния въп-
рос: „Вярваш ли това?"
11:27 Вярата на Марта започва да
свети като великолепно слънчево сия-
ние по обед. Тя изповядва, че Исус е
Христос, БоЖият Син, за Когото
пророците са проповядвали, че ще дой-
де на света. ЗабелеЖете, че тя праВи
тази изповед преди Исус да възкреси
брат й от мъртвите, а не след тоба!
Д. Исус плаче на гроба на Лазар
(11:28-37)
11:28, 29 Веднага след тази изповед
Марта се втурва обратно в селото и,
останала почти без дъх, отива при
Мария с вестта: „Учителят е дошъл,
и те вика." Създателят на вселената

478

Йоан 11

u Спасителят на сВета е дошъл ВъВ
Витания и Вика Мария! Същото нещо
Той прави и днес. Тази прекрасна Лич-
ност е тук и ни Вика с думите на еван-
гелието. Всеки е поканен да отбори
Вратата на сърцето си и да пусне Спа-
сителя В него. Мария откликба неза-
бавно. Тя не губи никакво Време, а
става бързо и отиВа при Исус.
11:30, 31 Сега Исус среща Марта и
Мария изВън Витания.
Юдеите не знаят, че Исус е наблизо,
тъй като съобщението на Марта е
било тайно. ЗатоВа не е чудно, че те
мислят за Мария, че е отишла да пла-
че на гроба.
11:32 Мария... пада долу при крака-
та на Спасителя. ВъзмоЖно е това да
е израз както на поклонение, така и на
прекомерната ii скръб. Също като
Марта Мария съЖалява, че Исус не е
бил ВъВ Витания, защото В този слу-
чай техният брат нямаше да умре.
11:33 Скръбта на Мария и приятели-
те ii причинява на Исус тъга и смут.
Навярно Той си спомня за всичката
мъка, страдание и смърт, дошли на
света Вследствие на греха на човека, и
това предизвиква силна мъка вътре 6
Него.
11:34 Господ, разбира се, знае къде е
погребан Лазар, но задава този въпрос,
за да събуди надеЖдите на хората, да
поощри вярата им и да ги призове към
сътрудничество. Ясно е, че групата
от скърбящи отвеЖдат Господ при
гроба с голяма настойчивост и искре-
ност.
11:35 35 cm. е най-краткият стих в
Библията на английски език.36 ТоВа е
един от трите случая В НЗ, където се
казва, че Господ се е просълзил. (Той
плака още и за град Ерусалим, а така ,
също и В Гетсиманската градина.)
Фактът, че Исус плаче, е доказателс-
тво за Неговата истинска човечност.
ВиЖдайки уЖасните резултати от
греха върху човека, Той плаче с истин-
ски сълзи на мъка. фактът, че Исус

плаче в присъствието на смъртта,
показва, че няма нищо нередно, ако
християните плачат за смъртта на
лк>бимите' за тях хора. Християните
обаче не плачат като другите хора,
които нямат надеЖда.
11:36 Юдеите виЖдат в сълзите на
Човешкия Син доказателство за лк>-
бовта Му към Лазар и това е точно
така. Те обаче не виЖдат и не успя-
ват да разберат, че Исус обича и тях
с дълбока и Вечна лк>бов.
11:37 И отново присъствието на
Господ Исус кара хората да си зада-
ват въпроси. Някои познават, че Исус
е Онзи, Който даде зрение на слепеца
и се питат защо не е направил така,
че и Лазар да не умре. Исус, разбира се,
е могъл да го напраВи, но Вместо това
Той ще извърши още по-голямо чудо,
което ще донесе още по-големи надеЖ-
ди на вярващите души.
Е. Седмото знамение: възкресението
на Лазар (11:38-44)
11:38 ИзглеЖда, че гробът на Лазар е
бил един трап под земята, в който се
е слизало с помощта на стълба или ня-
колко стъпала. Най-отгоре, на отвора
на гроба, е бил поставен камък. Гро-
бът на Лазар не е като гроба на Гос-
под Исус, който е бил издълбан в ска-
ла, така че да моЖе да се влиза напра-
во В него, без да има нуЖда от изкач-
ване или слизане.
11:39 Исус нареЖда на стоящите
отстрани да отместят камъка от
отвора на гроба. Разбира се, Той е мо-
гъл да направи това сам, като изгово-
ри само една дума, но обикновено Бог
не върши вместо хората онова, което
те сами могат да направят.
Марта изразява своя уЖас ощ ми-
сълта, че гробът моЖе да бъде отво-
рен. Тя знае, че тялото на брат и ле-
Жи в гроба вече четири дни, и се бои,
че е започнало да се разлага. Явно, ни-
кой не се е опитал да го балсамира

479

Йоан 11

npegu moBa. Според тогавашния оби-
чай Лазар е бил погребан В същия ден,
В който е и умрял, фактът, че Лазар е
престоял В гроба четири дни, е особе-
но важен, тъй като тоВа изклкзчВа
Всякаква възможност той да е заспал
или припаднал. Всички logeu са знаели,
че е бил мъртъв. Така че Възкресение-
то на Лазар може да се обясни само
като чудо.
\ 11:40 Не е ясно кога точно Исус из-
рича думите от 40 cm. В 23 cm. Той
казВа на Марта, че брат ii ще Възкръс-
не. Без съмнение думите от 40 cm. са
същината на онова, което Той й е ка-
зал преди тоВа. Обърнете Внимание на
последователността на действията В
този стих: „... повярваш... видиш...".
Все едно, че Господ казва: „Ако повяр-
Ваш, ще Видиш как извършвам едно чу-
до, което само Бог може да извърши.
Ще видиш БоЖията слава, изявена в
Мен. Но първо трябва да повярваш, и
след това ще видиш."
11:41 Тогава отместват камъка от
гроба. Преди да извърши, чудото, Исус
благодари на Своя Отец за това, че е
чул молитвата Му. Никъде преди то-
ва в тази глава не е записана молитва
на Господ Исус, но без съмнение Той
непрекъснато е говорел със Своя
Отец и се е молел Божието име да бъ-
де прославено въВ възкресението на
Лазар. Тук Исус благодари на СВоя
Отец В очакване на събитието.
11:42 Исус се моли на глас, така че
хората да могат да повярват, че
Отец Го е пратил, че Той Му е казал
какво да прави и да гоВори и че Исус
Винаги е действал в съвършена зависи-
мост от Бог Отец. Тук отново се
подчертава основното единство меж-
ду Бог Отец и Господ Исус Христос.
11:43 Това е един от малкото случаи
В НЗ, където се казва, че Господ Исус
е извикал със силен глас. Някои пред-
полагат, че ако Исус не беше назовал
Лазар по име, Всички мъртъвци щяха
да излязат от гробовете!

11:44 Как излиза Лазар? Някои смя-
тат, че той е излязъл от гроба, куцай-
ки; други си представят, че е изпълзял
на ръце и на колене; трети предпола-
гат, че тъй като тялото му е било
здраВо забинтоВано от саваните, той
не е могъл да излезе със собствените
си сили и смятат, че тялото му е ле-
тяло през Въздуха, докато краката са
докоснали земята пред Господ Исус.
Описанието, че лицето му е било за-
бинтовано с кърпа, подкрепя още вед-
нъж факта за смъртта на Лазар. Ни-
кой не е 8 състояние да остане жив че-
тири дни, ако лицето му е обвито с
кърпа по този начин. Господ отново
вклкзчВа хората да участват в дело-
то, като им нарежда да разпобият
Лазар и да го оставят да си иде. Само
Христос може да възкресява мъртви,
но Той дава на нас задачата да отмес-
тим камъните, които могат да бъ-
дат пречка или спънка, и да разповием
саВаните на предразсъдъците и суеве-
рието.
Ж. Вярващите и невярващите logeu
(11:45-57)
11:45, 46 Това чудно събитие е пот-
върждение на Божествеността на
Господ Исус Христос за много от наб-
лк>даващите и те започват да вярват
в Него. Кой друг, ако не Бог, може да
извика едно тяло от гроба, след като
е било мъртво в продължение на чети-
ри дни?
Но ефектът от едно чудо в живота
на човека зависи от неговото собст-
вено нравствено състояние. Ако сър-
цето на един човек е зло, бунтовно и
невярващо, той няма да повярва, ма-
кар и да е видял възкресение на човек
от мъртвите. Същото става и тук-
Някои от кздеите, които са свидетели
на чудото, не желаят да приемат Гос-
под Исус като свой Месия независимо
от това неопровержимо доказателст-

480

Йоан 11

Bo. Затова те отиват при фарисеи-
те, за да им кажат какво е направил
Исус Във Витания. Може би това тях-
но действие е предизвикано от надеж-
дата, че фарисеите ще се обърнат и
ще повярват в Исус? Едва ли. Вероят-
но те правят това, за да настървят
фарисеите още повече против Господ
и да ги накарат да Го преследват и да
Го умъртвят.
11:47 Тогава главните свещеници и
фарисеите се събират на официално
съвещание, за да обсъдят какво да
предприемат. Въпросът: „Какво пра-
вим ние?", означава: „Какво правим
ние във връзка с Всичко това? Защо
действаме толкова мудно? Този Чо-
век продължава да върши чудеса, а ние
нищо не правим, за да Го спрем."
Юдейските Водачи изричат тези думи
като присъда над самите себе си. Те
признават, че Господ Исус върши мно-
го знамения. Тогава защо не вярват в
Него? Защото не желаят да повярват,
защото предпочитат греховете си
пред Спасителя.
Райл казва следното:
„Това е едно много удивително приз-
нание. ДаЖе и най-големите врагове на
Господ признават, че нашият Господ
Върши чудеса, и то много чудеса. Нима
лшЖем да се съмняваме, че те щяха да
отрекат Неговите чудеса, ако моЖеха
да направят това? Но те не се и опит-
ват. Чудесата на Господ са прекалено
много, прекалено известни и прекалено
добре освидетелствани, за да се опит-
ват да ги отрекат. Добре би било, ако
съвременните безбоЖници и скептици
люЖеха да обяснят как пред лицето на
този факт те продълЖават да твър-
дят, че чудесата на Господ са мошени-
чества и измами? След като фарисеи-
ме, които са Живели по времето на
Господ и са били готови да обърнат не-
бето и земята, за да Му се противо-
поставят, никога не са се осмелили да
оспорят факта за Неговите чудеса;
колко по-абсурдно е да започнеш да от-

ричаш чудесата Му сега, след повече от
осемнадесет века!"37
11:48 Водачите разбират, че повече
не могат да останат бездейни, защо-
то това може да доведе до обръщане-
то на голяма маса от хора към Исус
вследствие на Неговите чудеса. Ако
хората признаят Исус за СВой Цар,
това ще породи проблеми с Рим. Рим-
ляните ще си помислят, че Исус е до-
шъл, за да събори тяхната империя;
ще нахлуят в Израел и ще накажат ев-
реите. Думите „ще отнемат и стра-
ната ни, и народа ни" означават, че
римляните ще разрушат храма и ще
разпръснат еврейския народ. Тези не-
ща наистина се случват през 70 г. сл.
Хр., но не защото кздеите приемат
Господ, а защото Го отхвърлят.
ф. Б. Мейър обяснява това така:
„Християнството застрашава биз-
неса; подкопава изгодната, но нечест-
на търговия; отклонява купувачите
от дяволските капища, атакува капи-
талите; изобщо обръща света наопа-
ки. Християнството е нещо, което
смущава, притеснява и действа разру-
шително върху печалбите. "38
11:49, 50 Каяфа е бил първосВеще-
ник от 26 до 36 г. сл. Хр. Той е предсе-
дателствал религиозния процес срещу
Господ Исус и е присъствал в синедри-
она на разпита на Петър и Йоан, опи-
сан в Деяния 4:6. Каяфа не е вярвал в
Господ Исус независимо от думите,
които казва тук.
Според Каяфа главните свещеници и
фарисеите не са прави, като мислят,
че logeume ще умрат заради Исус. Той
предсказва точно обратното - че
Исус ще умре заради еврейския народ.
Според него по-добре е Исус да умре
заради народа, отколкото целият на-
род да си има проблеми с римляните.
Тези думи звучат така, като че ли Ка-
яфа почти разбира истинската причи-
на за идването на Исус В света. Бихме
могли даже да си помислим, че Каяфа е
приел Исус като Заместител на греш-

481

Йоан 11,12

ниците - основната доктрина на хрис-
тиянството. Но за съжаление случа-
ят не е такъв. Това, което Каяфа каз-
ва, е истина, но самият той не Вярва,
че Исус моЖе да спаси собствената му
душа.
11:51, 52 Този стих обяснява причи-'
ната за казаното от Каяфа по-горе.
Той не е говорил от само себе си, т. е.
той не е измислил сам това, което е
казал; и то не е дошло от собствена-
та му воля а е послание с дълбоко зна-
чение, дадено му от Бога. Това е едно
божествено пророчество - „че Исус
иде умре за народа". То е дадено на Ка-
яфа, защото той е първосвещеникът
през онази година. Бог говори чрез него
не заради собствената му праВедност,
тъй като Каяфа е един грешник, а за-
ради слуЖбата, която заема.
Според пророчеството на Каяфа
Господ няма да умре само за народа на
Израел, „но и за да събере в едно"
Своите избрани от езичниците по ця-
лата земя. Някои смятат, че тук Ка-
яфа има предвид евреите, които са
разпръснати по цялата земя; но ние
считаме, че той говори за езичниците,
които ще повярват в Христос вследс-
твие проповядването на евангелието.
11:53, 54 фарисеите не са се убедили
от чудесата във Витания, а напротив,
станали са още по-ВраЖдебни към Бо-
Жия Син. От този ден нататък те
започват с нова сила да кроят загово-
ри как да Го умъртвят.
Съзнавайки растящата ненавист на
к»деите, Господ Исус отива „6 един
град, наречен Ефраим". Днес ние не
знаем точното местонахождение на
този град; знаем само, че той е бил ня-
какво откъснато и тихо място „близо
до пустинята".
11:55 Съобщението за наблшкаване-
то на к>дейската Пасха идва да ни на-
помни, че краят на слуЖението на
Господ също наблиЖава. Господ ще бъ-
де разпънат точно на тази Пасха.
Преди празника хората е трябвало да

отидат в Ерусалим, „за да се очис-
тят". Това означава, че ако някой
кздеин е бил докоснал тялото на мър-
твец например, той е трябвало да из-
върши един определен ритуал, за да се
очисти от церемониалното оскверне-
ние. Това очистване се е правело чрез
различни измивания и приношения.
ТьЖното въВ Всичко това е, че Jogeu-
те са се стремели да очистят тяло-
то си и в същото тоВа Време са крое-
ли планове как да убият Пасхалното
Агне. Какво уЖасно изобличение на
злината 6 човешкото сърце!
11:56, 57 Когато хората се събират
в храма, те започват да си спомнят
за чудесата на Онзи, Който се казва
Исус и Който се намира В тяхната
страна. Започва разговор за това, да-
ли Той ще дойде на празника или не.
Причината за предположението, че
Исус моЖе и да не дойде, е дадена в 57
cm.
Главните свещеници и фарисеите
издават Вече официални заповеди за
арестуването на Исус. Всеки, който
знае Неговото местонахождение, е
длъЖен да уведоми властите, за да Го
хванат и умъртвят.
VII. СлуЖението на БоЯшя Син
на Своите Си (12-17 гл.)
А. Помазването на Исус
във Витания (12:1-8)
12:1 Къщата въВ Витания е място,
където Исус обича да гостува. Там
Той се наслаЖдава на чудното обще-
ние с Лазар, Мария и Марта. Поглед-
нато по човешки, идването Му във
Витания по това време Го излага на
голяма опасност, тъй като намиращи-
ят се наблизо Ерусалим е главният
щаб на всички сили, които обединяват
усилията си срещу Него.
12:2 Независимо от Всичките про-
тивници на Исус има няколко съриа>
които туптят с искрена обич за Него.

482

Йоан 12

Едно от тях е сърцето на Лазар, кой-
то седи на трапезата с Господ, дока-
то Марта прислуЖВа. Писанията не
казват нищо за тоВа, което Лазар
виЖда или чуВа от Времето на смърт-
та до Възкресяването си. Вероятно
Бог му е забранил да разгласява тази
информация.
12:3 В Евангелията са записани ня-
колко случая, когато Жени помазват
Господ. Няма два случая, които напъл-
но да си съвпадат, но за този специал-
но е общоприето да се смята, че съ-
ответства на случая в Марко 14:3-9.
Лк)бовта на Мария към Христос я на-
карва да вземе този „литър от много
чист и скъпоценен нард"и да помаЯсе
краката Му. Всъщност това нейно
действие говори, че няма такова скъ-
поценно нещо, което да не моЖе да се
даде за Христос. Той е достоен за
всичко, което имаме и което сме.
Всеки път, когато виЖдаме Мария,
тя е при краката на Исус. Тук тя бър-
ше краката Му с косата си. И тъй
като косата на една Жена е нейната
слава, тя Все едно слага своята слава
при краката на Исус. Не е нуЖно да
добавяме, че самата Мария сигурно
носи благоуханието на парфкома дълго
време след това. И така, когато хора-
та се покланят на Христос, самите
те носят след това нещо от благоуха-
нието на този момент. Няма къща,
която да е изпълнена с по-приятен
аромат, от къщата, В която Исус зае-
ма полагаемото Му се място.
12:4, 5 Тук се вшкда как плътта мо-
Же да смути и най-съкровеното пре-
Живяване на един чоВек. Онзи, който
скоро ще предаде своя Господ, не мо-
Же да гледа как скъпоценното миро се
разхищава по този начин.
Юда не смята, че Исус струва
триста динария. Той смята, че пар-
фЬмът трябва да се продаде и парите
да се дадат на бедните. Целият този
протест обаче е едно чисто лицеме-
рие. Юда го е гриЖа за бедните толко-

ва, колкото и за Господа. Скоро той
ще предаде Господа, и то не за трис-
та динария, а за една десета от тази
сума.
Коментарът на Райл относно този
случай е особено красноречив:
„На пръв поглед това, че някой моЖе
да следва Христос като ученик в про-
дълЖение на три години, да виЖда
всички Негови чудеса, да слуша всички
Негови поучения, да получава от Него-
вата ръка непрекъснато благословение,
да се счита за апостол и въпреки това
да се покаЖе накрая с гнило сърце-
- всичко това изглеЖда невероятно и
невъзмоЖно; но примерът с Юда до-
казва, че то моЖе да се случи. Много са
малко нещата, които могат да се раз-
берат толкова трудно, колкото паде-
нието на човека. "39
12:6 Йоан бърза да добави, че думи-
те на Юда не са продиктувани от
обичта му към бедните, а от скъпер-
ничество и алчност. Касата за пари-
те е у Юда и той често взима от то-
ва, което пускат в нея.
12:7 Отговорът на Господ всъщ-
ност гласи следното: „Не й пречете
да извърши каквото е решила да нап-
рави. Тя е запазила това миро за деня
на Моето погребение40 и сега иска да
го излее върху Мен в знак на обич и
преклонение. Тя има право да направи
това."
12:8 Няма да има такова време, в
което да няма бедни, така че хората
винаги ще имат възмоЖност да им
засвидетелстват своята загриЖе-
ност. Но земното слуЖение на Господ
наблиЖава бързо своя край. Мария ня-
ма да има винаги възмоЖност да из-
лее мирото си върху Него и това
трябва да ни напомни, че духовните
възмоЖности отминават. Никога не
трябва да отлагаме да извършим за
Спасителя това, което моЖем да нап-
равим сега.

483

Йоан 12

Б. Заговорът срещу Лазар (12:9-11)
12:9 Вестта, че Исус е близо go Еруса-
лим, се разпространява бързо сред
logeume. Вече не е възмоЖно да се за-
пази В тайна НегоВото присъствие.
Мнозина от logeume ugBam до Вита-
ния, за да Го Видят; други идват, за да
видят Лазар, когото Той е възкресил
от мъртвите.
12:10, 11 Този стих е още една кар-
тина на безумната омраза, която мо-
Же да се породи В човешкото сърце:
главните свещеници правят заговор
?да убият и Лазар! Човек би могъл да
помисли, че Лазар е извършил дърЖав-
на измяна, като е възкръснал от мър-
твите! Макар че той не е могъл да уп-
раЖни никакво Влияние Върху това съ-
битие, свещениците смятат, че той
заслуЖава смъртно наказание.
Заради Лазар много от logeume...
повярват в Исус. Така Лазар става
Враг на установения еврейски „ред" и
трябва да бъде отстранен от пътя
им. Тези, които Водят хора при Гос-
под, винаги стават мишена за прес-
ледвания и дори мъченичество.
Някои тълкуватели смятат, че по-
неЖе главните свещеници са били саду-
кеи, които са отричали възкресение-
то, те са искали да се отърват от до-
казателството, като унищоЖат Ла-
зар.
В. Триумфалното влизане в Ерусалим
(12:12-19)
12:12, 13 Вече стигнахме до триум-
фалното влизане на Исус в Ерусалим.
Денят е неделята преди разпятието
на Христос.
Трудно е да се каЖе какво мисли
множеството за Исус - дали те наис-
тина_са разбирали, че Той е БоЖият
Син и Месията на Израел, или са гле-
дали на Него като на Цар, Който ще
ги освободи от римското Владичест-
во? ВъзмоЖно е също така те да са

били повлияни от емоционалността
на момента. Без съмнение, някои от
хората в тълпата са били истински
вярващи, но общото впечатление е, че
повечето от тях не са имали истинс-
ка лкзбов в сърцето си към Господа.
Палмовите клонки са символ на спо-
койствието и мира след скръбта
(Откр. 7:9). Възклицанието „Осанна!"
означава „Спаси сега, молим те!".
Свързвайки всички тези мисли, бихме
. могли да заклк)чим, че хората като че
ли признават Исус за Този, Когото
Бог е изпратил, за да ги спаси от рим-
ската Жестокост и да им даде спо-
койствие и мир след дългите години
на езическо подтисничество.
12:14, 15 Исус влиза в града, възсед-
нал на малко осле - обичаен начин за
пътуване по онова време. Освен това,
влизайки по този начин, Господ изпъл-
нява и едно пророчество от СЗ.
Този цитат е взет от Захария 9:9.
Там пророкът предсказва, че когато
Царят дойде в Израел, Той ще седи на
осел, роЖба на ослица. Сионовата дъ-
щеря е символичен образ на еврейския
народ, а Сион е хълм в град Ерусалим.
12:16 Учениците не разбират, че
това, което се случва, е точното из-
пълнение на пророчеството на Заха-
рия, според което Исус влиза в Еруса-
лим като законния Цар на Израел. Но
чак след като Господ се връща на не-
бето, за да се прослави отдясно на
Своя Отец, учениците Му разбират,
че тези събития изпълняват Писания-
та.
12:17, 18 В тълпата, която наблк)-
дава как Исус влиза в Ерусалим, има
хора, които са видели възкресението
на Лазар от мъртвите. Те казват на
останалите, че Този, Който язди на
ослето, е Същият, Който е Върнал
Лазар обратно В Живота. Разпростра-
нението на вестта за това забелеЖи-
телно знамение извиква още хора на-
вън, за да посрещнат Исус. За съЖале-
ние тяхното излизане е предизвикано

484

Йоан 12

от любопитство, а не от истинска
бяра.
12:19 Колкото no-големи стаВат
тълпата и интересът към Спасителя,
толкова поВече расте гнеВът на фа-
рисеите. Нищо, което те казВат или
правят, не моЖе да повлияе по какъВ-
то и да било начин Върху хората. В бе-
зумна ярост те изВикВат, че целият
сбят е отишъл след Исус. фарисеите
не могат да разберат, че интересът
на тълпата е само преходен и че тези,
които наистина Желаят да се покло-
нят на Исус като на БоЖий Син, са
много малко.
Г. Някои гърци искат да Видят Исус
(12:20-26)
12:20 Гърците, които идВат при Исус,
са обърнали се към 1одаизма езичници.
Фактът, че са дошли да се поклонят
на празника, показва, че са се отказа-
ли от религиозните практики на сВои-
те предци, фактът, че идват при Гос-
под Исус по тоВа Време, гоВори, че ко-
гато logeume отхвърлят Господ, езич-
ниците ще чуят евангелието и много
от тях ще повярват.
12:21 Тук не се споменава причина-
та, поради която гърците отиВат
при филип. ВъзмоЖно е гръцкото му
име и произходът му от галилейска
Витсаида да са привлекли тези прозе-
лити от Гърция, чиято молба е наис-
тина благородна: „Господине, искаме
да видим Исуса." Никой, който има
искрено Желание в сърцето си за Исус,
няма да бъде отблъснат от Него.
12:22 МоЖе би Филип не е съвсем си-
гУрен дали Господ иска да се срещне с
тези гърци. Христос неотдавна беше
казал на учениците Си да не отиват
пРи езичниците с евангелието и зато-
ва Филип отива при Андрей и заедно с
него - при Исус.
12:23 Защо гърците искат да видят
Исус? Ако четем меЖду редовете, ще
Видим, че те са привлечени от НегоВа-

та мъдрост и искат да Го Въздигнат
за СВой национален философ. Те знаят
за стълкновението My c logeuckume
Водачи и искат от Него да запази Жи-
вота Си и вероятно да отиде заедно с
тях в Гърция. Тяхната философия мо-
Же да се обобщи с изречението: „Съх-
рани себе си." Исус отговаря, че фило-
софията им се противопоставя пряко
на закона на Жътвата. Той ще се прос-
лави не чрез удобен Живот, а чрез Жер-
твена смърт.
12:24 Зърното никога не моЖе да да-
де плод, ако първо не падне в земята
и не умре. Господ Исус говори за Себе
Си като за Житно зърно (или семе).
Ако не умре, Той ще си остане само-
тен и ще продълЖи да се наслаЖдаВа
на небесните благословения сам, защо-
то няма да има спасени грешници, кои-
то да споделят Неговата слава. Но
ако умре, ще даде път за спасение,
чрез който мнозина ще могат да се
спасят.
Същото се отнася и за нас днес, каз-
ва Т. Г. Реглънд:
„Ако ние откаЖем да станем Литни
зърна, да паднем В земята и да умрем;
ако никога не пожертваме своите про-
екти и не рискуваме своята природа,
собственост и здраве; ако не отгово-
рим на призива да се отказкем от своя
дом или да се откъснем от своето се-
мейство заради Христос; тогава ние
ще си останем самотни. Но ако позке-
лаем да бъдем плодоносни, трябва да
последваме нашия благословен Господ,
да станем Литни зърна и да умрем; и
тогава ще дадем много плод.с>41
12:25 Много хора смятат, че ВаЖни-
те неща В този Живот са храната,
дрехите и удоволстВията. Но точно
този Вид лк>бов към Живота пречи на
тези хора да разберат, че душата е
по-ВаЖна от тялото. Пренебрегване-
то на доброто душевно състояние во-
ди до загубването на Живота. От дру-
га страна, има хора, за които целият
този ЖиВот не представлява нищо

485

Йоан 12

пред Христос. Те пренебрегват Всички
Високо ценени неща в този Живот, за
да слуЖат на Христос. Това са хора-
та, които запазват Живота си „за ве-
чен Живот". „Да мразиш Живота си"
означава „да обичаш Христос повече,
отколкото обичаш своите собствени
интереси".
12:26 За да слуЖиш на Христос,
трябва да Го следваш. Той Желае от
Неговите слуЖители да се подчиня-
ват на поученията Му и да приличат
на Него в морално отношение. Те
трябва да прилоЖат примера с Него-
вата смърт към Себе Си. Този Учи-
тел обещава непрекъснатото Си при-
съствие и защита на Своите слуЖи-
тели, и то не само В сегашния ЖиВот,
но и Във вечността. Сегашното слу-
Жение ще получи БоЖието одобрение в
един идващ ден. Всеки укор или срам,
който слуЖителят изстрада сега, ще
бъде нищо в сравнение със славата, ко-
ято ще представлява похвалата му
пред Всички от Бог Отец В небето!
Д. Исус пред лицето на близката
смърт (12:27-36)
12:27 Все повече и повече мислите на
Господ се съсредоточават Върху съби-
тията, които непосредствено Го
очакват - върху кръста и времето,
когато Той ще понесе върху Себе Си
греха на света и БоЖия гняв за наши-
те грехове. Когато си мисли за „този
час на скръбта" (ПБДЖБф), душата
Му се вълнува. Как да се моли В такъв
момент? Да помоли ли Отец Си да Го
избави от този час? Не, Той не моЖе
да се моли така, защото целта на Не-
говото идване В света е да отиде на
кръста. Той е бил роден, за да умре.
12:28 Вместо да се моли да бъде из-
бавен от кръста, Господ Исус се моли
да се прослави името на Неговия
Отец. Той е загриЖен много поВече за
прославата на БоЖието име, отколко-
то за собственото Си удобство или

безопасност. В този момент от небе-
то се чува гласът на Бога, Който каз-
ва, че е прославил името Си и пак ще
го прослави. БоЖието име е прославе-
но по време на земното слуЖение на
Исус, Тридесетте години на мълчание,
трите години на слуЖение и чудните
думи и дела на Спасителя - всичко то-
ва е една голяма прослава на Името на
Отец. Но смъртта, погребението,
възкресението и възнесението на
Христос ще донесат още по-голяма
слава на Бога.
12:29 Някои от стоящите там смя-
тат, че не са чули БоЖия глас, а гръм.
Това са такива хора, които винаги се
опитват да дадат на духовните неща
материално обяснение. Тяхното неЖе-
лание да приемат чудесата ги кара да
търсят обяснение с някакъв естест-
вен закон. Други казват, че това не е
било гръм, но въпреки това не успяват
да разпознаят БоЖия глас. Те разби-
рат, че става въпрос за свръхчовешко
явление, но единственото заключение,
до което могат да достигнат, е, че
това е бил глас на ангел. БоЖият глас
моЖе да се чуе и разбере само от тези,
на които помага Светият Дух.
Има хора, които чуват евангелието
много пъти, но ако Светият Дух не
им проговори чрез него, то моЖе да
няма за тях никакъв смисъл.
12:30 Господ обяснява на слушащи-
те, че този глас не е дошъл, за да мо-
Же Той да го чуе. Той е трябвало да
бъде доловим само заради стоящите
около Него хора.
12:31 „Сега е съдба на този
свят"- казва Господ. Светът скоро
ще разпъне Господа на Живота и сла-
вата. С това той ще осъди сам себе
си. УЖасното отхвърляне на Христос
ще донесе Върху него и уЖасна присъда.
ТоВа е значението на думите на Спа-
сителя. Скоро грешното човечество
ще бъде осъдено. „Князът на този
свят" е Сатана. Сатана действител-
но е победен окончателно на Голгота-

486

Йоан 12

Той си е помислил, че се е справил с
Господ Исус веднъЖ завинаги. Вместо
това Спасителят е спечелил път за
спасение на човеците и едновременно с
това е победил Сатана и неговото
войнство. Присъдата върху дявола не
е била изпълнена, но съдбата му е била
определена. Той продължава да върши
и сега злите си дела на света, но хвър-
лянето му в огненото езеро е вече са-
мо въпрос на време.
12:32 Първата част на този стих се
отнася до смъртта на Христос на
кръста. Христос беше закован на дър-
вения кръст и беше „издигнат от зе-
мята". Господ казва, че когато бъде
разпънат, Той ще привлече всички
при Себе Си. Тук има няколко обясне-
ния. Някои смятат, че Христос ще
привлече всички при Себе Си или за
спасение, или за осъЖдение. Други мис-
лят, че ако Христос бъде издигнат
при проповядването на евангелието,
тогава тази вест ще има голяма сила
и ще привлече души към Него. Но пра-
вилното обяснение е моЖе би това, че
разпъването на Христос ще доведе до
привличането на всякакъв Вид хора
към Него. Това не означава всички хо-
ра без изключение; а хора от всички
народи, племена и езици.
12:33 Когато Господ казва, че ще бъ-
де издигнат, Той обяснява с каква
смърт ще умре - т. е. смърт чрез раз-
пятие. Тук ние отново имаме свиде-
телство за БоЖието всезнание. Гос-
под знае предварително, че няма да
умре в леглото си или по време на ка-
тастрофа, но ще бъде прикован на
кръста.
12:34 Хората са озадачени и не раз-
бират какво означават думите на
Господ, че ще бъде издигнат от земя-
та. Те са чули твърдението Му, че е
Месията, но от СЗ знаят, че Месията
Ще Живее завинаги (8Ж. Ис. 9:7; Пс.
Н0:4; Дан. 7:14; Мих. 4:7).ЗабелеЖете,
че хората цитират думите на Исус по
следния начин: „Човешкият  Син

трябва да бъде издигнат", когато
Той Всъщност казва: „И когато бъда
Аз издигнат от земята." Разбира се,
Господ Исус много пъти е говорил за
Себе Си като за Човешкия Син и моЖе
дори да е казал, че Човешкият Син ще
бъде издигнат; така че за хората не е
трудно да направят Връзка меЖду две-
те мисли.
12:35 Когато хората питат Исус
кой е Тоя Човешки Син, Той им отго-
варя, че Той е светлината на света,
като им напомня, че още малко време
светлината ще бъде меЖду тях. Те
трябва да дойдат при Светлината и
да Вървят в Нея; иначе тъмнината
скоро ще ги настигне и ще започнат
да се препъват в невеЖеството.
Тук Господ оприличава Себе Си на
слънцето и на светлината, която то
дава. Слънцето изгрява сутрин, дос-
тига най-високата си точка по обед и
залязва зад хоризонта вечер. То грее
само ограничено време и ние трябва
да се Възползваме от него, докато го
има, защото, когато дойде нощта, Ве-
че няма да има светлина. В духовен
смисъл този, който вярва В Господ
Исус, Върви В светлината. Другият,
който Го отхвърля, върви в тъмни-
ната и „не знае къде отива". Той ня-
ма боЖествено водителство в своя
Живот и постоянно се препъва.
12:36 И отново Господ Исус предуп-
реЖдава своите слушатели да повяр-
ват в Него, докато все още има въз-
моЖност за това. Така. те ще станат
синове на светлината. Техният Жи-
вот ще има посока, която ще ги отве-
де Във Вечността. След като казва
тези думи, Господ си отива и се скри-
ва от хората за известно време.
Е. Повечето logeu не вярват в Исус
(12:37-43)
12:37 Тук Йоан спира разказа си замал-
ко, за да изрази учудването си от фак-
та, че въпреки многото велики знаме-

487

Йоан 12

ния, които Господ Исус извършва, хо-
рата пак не вярват в Него. Както
споменахме и no-горе, тяхното неве-
рие не е породено от липсата на дока-
зателства, тъй като Господ им е дал
най-убедителните свидетелства за
Своята БоЖественост, но хората
просто не Желаят да повярват. Те ис-
кат цар, който да владее над тях, но
не искат да се покаят.
12:38 Неверието на togeume идва ка-
то изпълнение на пророчеството от
Исая 53:1. Въпросът „Господи, кой от
нас е повярвал на онова, което сме
чули?" води до отговора: „Много мал-
ко от нас!" В Библията „мишцата" е
символ на власт или сила: „мишцата
Господна" символизира величествена-
та БоЖия сила. БоЖията сила се отк-
рива само на онези, които вярват на
вестта за Господ Исус Христос. И
тъй като много малко хора приемат
вестта за Месията, БоЖията сила не
се открива на мнозина.
12:39 Когато Господ Исус се пред-
стави на народа на Израел, те Го отх-
върлиха. Той много пъти отиде при
тях с предложението за спасението,
но те продълЖаваха да казват „Не!".
Колкото повече хората отказваха да
приемат евангелието, толкова по-
трудно ставаше за тях да го приемат.
Когато хората затворят очите си за
Светлината, Бог прави така, че те
все по-трудно могат да видят Свет-
лината. Бог им дава т. нар. умствена
слепота - слепота, с която Бог ги на-
казва заради това, че са отхвърлили
Неговия Син.
12:40 Този цитат е от Исая 6:9, 10.
Бог е ослепил очите на хората от Из-
раел и е закоравил сърцата им. Той не
е направил това веднага, а само след
като те сами са затворили очите си и
закоравили сърцата си. В резултат на
това упорито и доброволно отхвърля-
не на Месията те са отрязали за себе
си пътя към виЖдането, разбирането,
обръщението и изцелението.

12:41 В Исая 6 се казва, че пророкът
е видял БоЖията слава. Йоан сега до-
бавя, че той е видял славата на Хрис-
тос и че в тези стихове той говори
именно за Христос. И така, този
стих е още една ваЖна брънка във ве-
ригата от доказателства, които сви-
детелстват, че Христос е Бог.
12:42 Много от първенците на toge-
ume се убеЖдават, че Исус е Месията,
но не посмяват да споделят убеЖдени-
ето си с другите хора, за да не бъдат
отлъчени. Някои смятат, че тези хо-
ра са били истински вярващи в Господ
Исус, но ние се съмняваме, че това е
така. Там, където има истинска вяра,
има и изповядване на Христос - рано
или късно. Когато един човек наисти-
на приеме Христос за Спасител, той
не се колебае да заяви това пред всич-
ки независимо от последствията.
12:43 От този стих става ясно, че
тези хора ценят похвалата на други-
те човеци много повече, отколкото
похвалата на Бога. За тях е много по-
ваЖно да получат одобрението на чо-
веците, отколкото БоЖието одобре-
ние. МоЖе ли един такъв човек наис-
тина да вярва в Христос? Прочетете
5:44 и ще разберете отговора.
Ж. Опасността от неверието
(12:44-50)
12:44 44 cm. моЖе да се перифразира
така: „Този, който вярва в Мен,
всъщност вярва не само в Мен, но и в
Моя Отец, Който Ме е пратил." Тук
отново Господ заявява абсолк>тното
Си единство с Бог Отец. Не е възмоЖ-
но човек да вярва в Единия, без да вяр-
ва 6 Другия. Да вярваш в Христос оз-
начава да вярваш в Бог Отец. Човек
не моЖе да вярва в Отец, ако не отда-
ва равна почит и на Сина.
12:45 В известен смисъл никой не
моЖе да види Бог Отец. Той е Дух и
следователно - невидим. Но Господ
Исус дойде на света, за да ни позволи

488

Йоан 12

да познаем какъВ е Бог. С тоВа не ис-
каме да каЖем, че Той ни позВоляВа да
Го познаем физически, а че ни позболя-
Ва да Го познаем нравствено. Той ни
изявява БоЖия характер. Затова Все-
ки, който е видял Христос, е видял и
Бог Отец.
12:46 ЯВно сравнението със светли-
ната е едно от лк>бимите сравнения
на Господ. Тук Той отново говори за
Себе Си като за светлината, която
идва на света, за да не остане в тъм-
нината никой, който вярва в Него.
Отделно от Христос хората ЖиВеят
В най-дълбока тъмнина. Те нямат пра-
вилно разбиране за Живота, смъртта
и вечността. Но тези, които идват
при Христос с вяра, вече не трябва да
търсят слепешком истината, защото
намират истината В Него.
12:47 Целта на първото идВане на
Христос не е била да съди света, но
да спаси. Той не осъди тези, които
отказаха да чуят Неговите думи или
да повярват в Него. Това не означава,
че Той няма да осъди тези невярващи
в един идващ ден, а че целта на Него-
вото Първо Пришествие не е осъЖда-
нето.
12:48 Господ сега говори за един бъ-
дещ ден, когато тези, които отхвър-
лят Неговите думи, ще застанат
пред съдебния стол на Бога. Тогава ду-
мите или учението на Господ Исус ще
бъдат достатъчни, за да бъдат те
осъдени.
12:49 Това, което Господ поучава, не
е нещо, което Той Сам е измислил или
научил в човешки училища. Но като
послушен СлуЖител и Син Той говори
само това, което Отец Му Го е упъл-
номощил да говори. Този е фактът,
който ще осъди чоВеците В последния
ден. Исус говори БоЖието Слово, но
хората отказват да го чуят. Отец
Му е казал не само какво да кагке, но и
какво да говори. МеЖду двете има
разлика. Изразът „какво да каЖа" се
отнася до същността на посланието;

а „що да говоря" се отнася до думите,
които Господ трябва да използва, за
да ни научи на БоЖията истина.
12:50 Исус знае, че Отец Го е упъл-
номощил да даде вечен Живот на те-
зи, които ще повярват в Него. И та-
ка, Исус предава посланието така,
както Му Го е дал Отец.
На това място разказът рязко про-
меня посоката на своето развитие.
До този момент Господ представяше
Себе Си на Израел. Това представяне
вклк>чваше няколко отделни знамения
или чудеса, Всяко едно от които идва-
ше като ил1острация на това, което
ще се случи, ако един грешник повярва
в Христос. Нека да изброим тези зна-
мения.
1.	Превръщането на водата във вино
на сватбата в Кана Галилейска
(2:1-12). ТоВа знамение илкктрира
грешника, който е чуЖд на боЖест-
Вената радост и който се променя
вследствие на силата на Христос.
2.	Изцелението на сина на царския чи-
новник (4:46-54). ТоВа е картина на
един грешник, който е болен и се
нуЖдае от духовно здраве.
3.	Изцелението на недъгавия при къ-
палнята Витесда (5 гл.). Този не-
щастник е грешник без никакви си-
ли, абсолкнпно безпомощен и неспо-
собен да направи каквото и да би-
ло, за да облекчи полоЖението си.
Исус го изцелява от болестта.
4.	Нахранването на петте хиляди (6
гл.). Това е една картина на греш-
ник, който няма храна, гладен е и се
нуЖдае от нещо, което да му даде
сила. Господ му дава храна за душа-
та, така че да се засити.
5.	Укротяването на Галилейското
езеро (6:16-21). Тук виЖдаме един
грешник в момент на опасност.
Господ го избавя от бурята.
6.	Изцелението на слепородения мъЖ
(9 гл.). Този човек показва колко
сляпо моЖе да бъде едно човешко
същество до момента, в който то
1.	
489

Йоан 12,13

не бъде докоснато от силата на
. Христос. ЧоВек не може да Види
собствената си слепота или красо-
тата на Спасителя, докато не бъ-
де осветен от Светия Дух.
7.  Възкресяването   на  Лазар   от
мъртвите. Този случай ни показва,
че грешникът е мъртъв В своите
престъпления и грехове и че се нуж-
дае от нов живот.
Всички тези знамения имат за цел
да покажат, че Исус е Христос, Божи-
ят син.
3. Исус измива краката
на учениците Си (13:1-11)
В тринадесета глава започВа беседа-
та на Исус с Неговите ученици в гор-
ната стая. Исус вече е престанал да
ходи сред враждебно настроените
logeu. Сега Той се е оттеглил с учени-
ците Си в една горна стая в Ерусалим
за последно общение с тях преди про-
цеса и разпятието. Разказът на Йоан
от тринадесета до седемнадесета
глава е един от най-обичаните текс-
тове В НЗ.
13:1 В деня преди разпятието Гос-
под Исус вече знае, че е дошло време-
то Той да умре, да възкръсне отново и
да се върне пак в небето. Той е 8ъзлк>
бил Своите Си, т. е. онези, които иск-
рено вярват в Него; и сега, накрая на
Своето земно служение, Той докрай ги
6ъзлк)бва, като ще продължи да ги лк>-
би и през цялата Вечност. Той ги л1оби
безкрайно, както скоро ще докаже.
13:2 Йоан не уточнява за коя вечеря
става въпрос тук - за пасхалната ве-
черя, за Господната вечеря или за ня-
коя друга вечеря; но казва, че дяволът
вече е внушил в сърцето на Юда ми-
сълта, че е дошло време да предаде
Исус. Юда замисля зло против Госпо-
да от дълго време, но сега получава
сигнал, който го подтиква да осъщес-
тви подлите си замисли.

13:3 3 cm. подчертава кой е Този,
Който върши работата на слуга - не
просто един равин или учител, а Исус,
Който знае, че е Бог. Той съзнава същ-
ността на делото, което Му е дадено
да извърши, и знае, че е дошъл от Бога
и че вече е поел пътя, който Го връща
пак при Бога.
13:4 Исус много добре съзнава кой е
Той, за какво е дошъл и каква съдба Го
очаква и това е, което Го кара да се
наведе и да измие краката на ученици-
те. И така, Господ става от вечеря-
та, слага настрана горните си дрехи,
препасва една престилка и заема мяс-
тото на слуга. Повечето от нас биха
казали, че мястото на тази случка
трябва да бъде в Евангелието от
Марко - Евангелието на Съвършения
Слуга, но фактът, че тя е описана в
Евангелието на Божия Син, само под-
силва още повече нейната изключи-
телност.
Това символично действие идва да
ни напомни, че Господ е оставил не-
бесните дворци и е слязъл в този свят
като Слуга, за да служи на тези, кои-
то е създал.
13:5 В източните страни хората хо-
дят със сандали, което налага често
да си мият краката. През онези вре-
мена е било общоприето домакинът
да поставя слуга, който да измива
краката на гостите. В този случай
божественият Домакин става и Слу-
гата, който трябва да извърши тази
скромна работа. „Представете си
Исус при краката на предателя! Каква
картина - и какъв урок за нас!"
13:6 Петър е смаян от мисълта, че
Господ ще му измие краката, и е про-
тив това действие, смятайки, че не е
справедливо Един, Който е толкова
велик, да измие краката на друг, кой-
то е толкова недостоен. „Човек наис-
тина може да се обърка, когато види
Бог в ролята на слуга."
13:7 Исус сега обяснява на Петър, че
това НегоВо действие има духовно

490

Йоан 13

значение. Измиването на краката оли-
цетворява едно духовно измиване. Пе-
тър разбира, че Господ извършва едно
физическо действие, но не разбира, че
това действие има духовно значение.
Той обаче скоро ще разбере, защото
Господ ще му го обясни. Ще го разбере
и от опит, когато по-късно ще въз-
станови отношенията си с Господ,
след като се отрече от Него три пъ-
ти преди това.
13:8 Петър сега демонстрира край-
ностите на човешката природа. Той
се заклева, че Господ няма да измие
неговите крака до века, което буквал-
но означава „не и през вечността".
Господ отговаря на Петър, че ако не
го измие, той няма да моЖе да има об-
щение с Него, с което обяснява смисъ-
ла на действието с измиването на
краката. Когато християните вървят
в този свят, те влизат в контакт с
мръсотията на света и малко или
много се оскверняват. Злите приказки,
човешката подлост и работата с не-
честни хора неизбеЖно водят до из-
вестно замърсяване на вярващия. За-
това той има нуЖда от непрекъснато
очистване.
Това очистване става чрез водата
на Словото. Когато ние четем и изу-
чаваме Библията, когато я слушаме
да се проповядва, когато я обсъЖдаме
помеЖду си, тогава откриваме, че тя
ни очиства от злите влияния около
нас. От друга страна, колкото повече
пренебрегваме Библията, толкова по-
вече тези зли влияния остават в на-
шите умове и Живот, без да ги забе-
лязваме особено. Когато Исус казва
„ти нямаш дял с Мене", Той не иска
да каЖе, че Петър не моЖе да бъде
спасен, ако не го умие, а че общението
с Господ моЖе да бъде поддърЖано са-
мо чрез непрекъснатото умиващо
действие на Библията в неговия Жи-
вот.
13:9, 10 Сега Петър стига до друга-
та крайност. Само преди миг той каз-

ваше: „Никога!", докато сега казва:
„Измий ме целия!"
Когато един човек се връща от об-
ществената баня, той отново изцап-
ва краката си, но вече няма нуЖда да
се мие целия, а измива само краката
си. „Който се е окъпал, няма нуЖда
да умие друго освен нозете си, но е
цял чист." Има разлика меЖду измива-
нето в банята и в легена. Измиването
В банята говори за очистването на
човека по време на неговото спасение.
Очистването от наказанието на гре-
ха чрез кръвта на Христос става само
веднъЖ. Измиването В легена говори
за очистването от замърсяването с
греха, което се извършва непрекъсна-
то чрез БоЖието Слово. Християни-
нът минава само през една „баня", но
„мие краката си" много пъти. Думите
„вие сте чисти, но не Всички" означа-
ват, че учениците вече са минали през
банята на новороЖдението - всички с
изклкочение на Юда. Той никога не е
бил спасен.
13:11 Господ, Който има пълното
познание за всичко, знае, че Юда ще Го
предаде, и затова казва, че меЖду тях
има един, който никога не е бил окъ-
пан 8 банята на изкуплението.
И. Исус учи учениците Си
да следват Неговия пример
(13:12-20)
13:12 Христос измива краката на
Всички ученици, след което облича гор-
ните Си дрехи и сяда отново, за да им
обясни духовното значение на това
действие. Той започва разговора с
един въпрос. Въпросите, които задава
Спасителят, са много интересен
обект на изследване, тъй като пред-
ставляват един от Неговите най-
ефективни методи за обучение.
13:13, 14 Учениците са признали
Исус за свой Учител и Господ и пра-
вилно са Го признали. Но примерът,
който им дава Господ Исус, показва,

491

Йоан 13

че най-Високият ранг по отношение на
Властта В небесното царство е този
на слугата.
И ако Исус, Който е Господ и Учи-
тел, е измил краката на учениците,
могат ли те да имат някакво извине-
ние за това, че не си мият краката
един на друг? МоЖе би Господ иска да
каЖе, че учениците трябва да прие-
мат Неговите думи буквално и да си
мият краката един на друг с Вода?42
МоЖе би Той иска да ВъВеде един ноВ
ритуал за църквата? А моЖе би тези
думи имат друг, духовен смисъл? Тук
Господ казва на учениците Си, че
трябва да се пазят чисти чрез посто-
янно общение, изучавайки Словото.
Ако някой види, че неговият брат из-
стива към Словото и отиВа Все пове-
че към света, той трябва да го уве-
щае с лк)бов, използвайки помощта на
Словото.
13:15, 16 Господ е дал на учениците
Си пример или показен урок за това,
което те трябва да правят един за
друг в духовен смисъл.
Ако някаква гордост или лични ам-
биции ни попречат да се смирим и да
послуЖим на нашите братя и сестри,
трябва да си спомним, че ние не сме
по-големи от нашия Учител, Който
смири Себе Си, за да умие едни недос-
тойни и неблагодарни човеци, при то-
ва знаейки, че един от тях ще Го пре-
даде! Ти би ли се смирил да послуЖиш
на един човек, за когото знаеш, че ще
те предаде за пари? Тези, които са из-
пратени (учениците), не трябва да се
смятат за прекалено издигнати, за да
не могат да извършат вече сторено-
то от Този, Който ги е изпратил
(Господ Исус).
. 13:17 МоЖе да се случи така, че чо-
век да знае тези истини за смирение-
то и самопоЖертвуВателността и ни-
кога да не ги прилага. Ние разбираме
истинската им стойност и благосло-
вението, което се крие в тях, само ко-
гато започнем да ги упраЖняВаме!

13:18 Този урок за слуЖението не се
отнася до Юда. Той няма да бъде един
от тези, които Господ ще изпрати В
целия свят с евангелието. Исус знае,
че Писанията, които говорят за Него-
вото предаване, трябва да се изпъл-
нят (напр. Псалм" 41:9). Юда яде заед-
но с Господ в продълЖение на три го-
дини и въпреки това вдигна петата
си против Него - преносен израз, кой-
то означава, че Юда ще предаде Гос-
под. В Псалм 41 предателят е описан
като „самия ми близък приятел".
13:19 Господ предварително откри-
ва на учениците Си истината за свое-
то предаване, така че, когато това
стане, учениците да могат да позна-
ят, че Той е истинският Бог. Думите
„това, което рекох", написани с кур-
сив в края на стиха, могат де се изпус-
нат и тогава стихът ще завършва
така: „да повярвате, че Аз съм". И
така, Исус от НЗ е Йехова от СЗ. Из-
пълненото пророчество е едно от
най-големите доказателства за бо-
Жествеността на Христос, а така съ-
що - както моЖем да добавим - и за
боговдъхновеността на Писанията.
13:20 Нашият Господ знае, че Него-
вото предаване моЖе да накара учени-
ците Му да се препънат или усъмнят,
и затова решава да ги окураЖи с тези
думи. Те не трябва да забравят, че са
били изпратени с една боЖествена ми-
сия и че са много близо до Него. Така
че, който приема тях, все едно приема
Него; а грака също, който приема
Христос, все едно приема Бог Отец.
Тази близка връзка с Бог Отец и Бог
Син е много голяма утеха за ученици-
те.
Й. Исус предсказва, че ще бъде
предаден (13:21-30)
13:21, 22 Знанието, че един от Негови-
те ученици ще Го предаде, причинява
на Господ дълбоко вълнение. ИзглеЖ-

492

Йоан 13

да, че сега Исус дава на предателя пос-
ледна възможност да се откаЖе от
злия си план. Без да го разобличава от-
крито, Господ казва пред всички, че
един от дванадесетте ще Го предаде.
Това обаче не променя решението на
предателя.
Останалите ученици изобщо не по-
дозират, че става въпрос за Юда. Те
са изненадани, че един от тях моЖе да
направи такова нещо, и се питат кой
е той.
13:23 По онова време хората не са се
хранели, като са седели на столове, а
са леЖали на нещо като ниски кушет-
ки. Ученикът, когото Исус обича, е
Йоан - авторът на това Евангелие.
Той е пропуснал да спомене своето
име, но не е пропуснал да спомене спе-
циалното място, което е заемал в
сърцето на Спасителя. Господ е оби-
чал всички ученици, но Йоан се е рад-
вал на една специална близост с Него.
13:24, 25 Затова Петър се обръща
към Йоан и го помолва (вероятно с
кимване на глава) да разбере името на
предателя.
Облягайки се на гърдите на Исус,
Йоан задава шепнешком фаталния
въпрос, на който получава вероятно и
тих отговор.
13:26 Исус казва, че предателят е
онзи, на когото Той ще даде един за-
лък хляб, натопен... във виното или
соса от яденето. Някои обясняват
това действие с обичая на хората от
Изток, според който домакинът дава
хляба на почетния гост. Поставяйки
Юда в положението на почетен гост,
Господ се опитва да спечели неговото
покаяние със Своята милост и лк>бов.
Други предполагат, че Господ прави
това, защото по време на пасхалната
вечеря е имало обичай хората да си по-
дават хляба един на друг. Ако това е
така, Юда вероятно е напуснал вече-
рята по време на яденето на пасхата
още преди започването на Господната
вечеря.

13:27 Дяволът вече е влоЖил в сър-
цето на Юда да предаде Господ. Сега
Сатана влиза 6 него. В началото то-
ва е само едно предлоЖение за Юда,
което той първо приема, после харес-
ва и с което накрая се съгласява. Сега
вече дяволът поема контрола върху
него. Знаейки, че предателят вече е
взел твърдо решение, Господ му казва
да върши no-скоро това, което ще
върши. Той не го насърчава да върши
зло, а само изразява тъЖното Си съг-
ласие с неговото решение.
13:28, 29 Този стих потвърЖдава
предположението, че неотдавнашни-
ят разговор меЖду Исус и Йоан за хля-
ба не е бил чут от другите ученици.
Те все още не знаят, че Юда е тръгнал
да предаде техния Господ.
Някои от тях смятат, че Исус е ка-
зал на Юда да тръгва по-бързо, за да
купи нещо за празника или за да нап-
рави дарение за бедните, тъй като
той отговаря за касата.
13:30 Юда взима залъка хляб като
знак на особена почит и напуска група-
та на Господ и другите ученици. Сти-
хът завършва с многозначителните
думи „а беше нощ". Било е нощ не са-
мо 6 буквалния смисъл на думата, но и
в духовния смисъл - за Юда: една нощ
на тъмнина и угризения, която никога
няма да има край. Винаги е нощ, кога-
то хората обърнат гръб на Спасите-
ля.
К. Даването на новата заповед
(13:31-35)
13:31 Веднага след излизането на Юда
Исус започва един по-свободен и по-ин-
тимен разговор с учениците, без пре-
дишното напреЖение. Той казва: „Сега
се прослави Човешкият Син." Господ
очаква да дойде времето за делото на
изкуплението, което Той скоро ще из-
върши. Неговата смърт моЖе да из-
глеЖда отстрани като пораЖение, но
всъщност тя става средството за

493

Йоан 13

спасението на загубените грешници.
След смъртта следва Възкресението и
възнесението, които Го прославят до-
край. Бог Отец също се прославя чрез
делото на Спасителя. Чрез него Той се
показва като един свят Бог, Който не
може да направи компромис с греха,
както и като един лЬбящ Бог, Който
не желае смъртта на грешника. В него
се вижда, че Той може да бъде както
един справедлив Бог, така и Бог, Кой-
то оправдава грешници. Всички атри-
бути на божествеността са възвели-
чени по един превъзходен начин на Гол-
гота.
13:32 „И Бог ще Го прослави в Себе
Си": Бог ще се погрижи да бъде отда-
дена подходящата слава на Неговия
възлк)бен Син. „И скоро ще Го просла-
ви", т. е. няма да се забави. Бог Отец
изпълнява това предсказание за Гос-
под Исус, като Го възкресява от мър-
твите и Го слага да седне отдясно на
Себе Си в небето. Бог няма да чака до
установяването на царството. Той
ще прослави Сина Си веднага.
13:33 За първи път Господ Исус се
обръща към Своите ученици с думата
„Дечица..." като израз на нежност, но
използва тази дума едва след тръгва-
нето на Юда. Господ им казва, че ще
бъде с тях само още малко време и
след това ще умре на кръста. Тогава
те ще Го търсят, но няма да могат
да Го последват, защото Той ще се
върне в небето. Господ беше казал съ-
щото и на logeume, без обаче да Влага
същия смисъл. За учениците отсъст-
вието Му ще бъде временно, защото
Той отново ще дойде за тях (14 гл.).
Но за logeume отиването Му ще бъде
окончателно. Той се Връща в небето,
където те няма да могат да Го пос-
ледват поради неверието си.
13:34 По време на Неговото отсъс-
твие учениците Му трябва да се ръко-
водят от заповедта за лк)бовта. По
отношение на времето тази заповед
не е нова, тъй като Десетте Божи За-

поведи също учат на л1обов към Бога и
към ближния: тя е нова в други отно-
шения. Нова е, защото Светият Дух
ще даде сила на Вярващите да я спаз-
ват. Нова е също така, защото е по-
висша от старата. Докато старата
заповед казваше: „Обичай блшкния си"
новата гласи: „Обичай неприятелите
си."
Освен това в нея законът за лк)бов-
та към другите е обяснен с нова ясно-
та; заздравей е с нови мотиви и задъл-
жения; подкрепен е с нов пример и
изисква ново подчинение.
Той е също така нов по начина, по
който е обяснен в стиха, защото изис-
ква по-висока степен на лк)бов: „как-
то Аз ви възлк)бих, така и вие да се
лк)бите един друг".
13:35 Отличителният белег на ис-
тинския ученик на Христос не е кръс-
тът, който той носи около врата си
или на ревера си, нито някакъв опреде-
лен вид облекло. Всеки може да пре-
тендира за ученичество по този на-
чин. Истинският белег на един хрис-
тиянин е лк>бовта му към другите
християни. Тази л1обов се нуждае от
божествена сила, която се дава само
на тези, в които живее Духът.
JI. Исус предрича, че Петър
ще се отрече от Него (13:36-38)
13:36 Симон Петър не разбира, че
Исус говори за Собствената Си
смърт. Той мисли, че Исус заминава на
някакво земно пътешествие и не раз-
бира защо не може да Го последва.
Господ обяснява, че Петър не може да
Го последва сега, но че ще Го последва
по-късно - когато умре.
13:37 С типичните за него жар и ен-
тусиазъм Петър заявява, че е готов
да даде живота си за Господа. Той
мисли, че може да издържи изпитание-
то на един мъченически живот със
собствената си сила. По-късно Петър

494

Йоан 13,14

наистина умира за Господа, но след ка-
то получава сила и смелост от Бога.
13:38 Исус обуздаВа неосъзнатата
пламенност на Петър, като му казВа
нещо, което той не знае - че преди да
завърши нощта, той ще се отрече от
Него три пъти. Така Петър разбира
колко е слаб, страхлив и неспособен да
следва Господа със собствените си си-
ли дори за няколко часа.
М. Исус - Пътят, Истината
и Животът (14:1-14)
14:1 Някои свързват този стих с пос-
ледния стих от 13 гл., като смятат,
че тези думи са отправени към Пе-
тър, който - въпреки че ще се отрече
от Господ три пъти - пак получава
една утешителна дума от Него. Мно-
жественото число на местоимението
„вие" в гръцкия текст обаче подсказ-
ва, че казаното в този стих се отнася
до всички ученици. Затова ние смята-
ме, че меЖду 13 и 14 гл. вероятно има
някакво прекъсване. Мисълта тук би
могла да се изкаЖе по следния начин:
„Аз си отивам и Вие няма да моЖете
да Ме вшкдате. Но нека сърцето ви
да не се смущава: вие вярвате в Бога,
макар и да не Го вшкдате. Сега вяр-
вайте и в.Мен по същия начин." Това
е още едно ваЖно твърдение за равенс-
тво с Бога.
14:2 „Домът на Отца Ми" е място
на небето, където има много обита-
лища. Там има място за всички изкупе-
ни. Ако не беше така, Господ щеше да
ни каЖе това, нямаше да ни остави да
градим напразно надеЖди. Думите
„отивам да ви приготвя място" мо-
Же да имат две значения. Господ Исус
ще отиде на Голгота, за да приготви
място за Своите Си. Той ще им осигу-
ри това място чрез примирителната
Си смърт. Освен това Господ ще се
върне пак на небето, за да приготви
място за Своите Си там. Ние не зна-
ем много подробности относно това

място, но знаем, че всяко БоЖие дете
е осигурено - за него има „приготвено
място като за приготвен народ"!
14:3 3 cm. говори за времето, когато
Господ пак ще дойде във въздуха - ко-
гато умрелите вярващи ще бъдат въз-
кресени, а Живите - изменени, и кога-
то цялото изкупено мноЖество ще
бъде отнесено у дома, на небето (1
Сол. 4:13-18; 1 Кор. 15:51-58). Тук се го-
вори за личното, буквалното идване
на Христос. Той ще дойде отново
точно така, както си и отиде. Него-
вото Желание е да има Своите при Се-
бе Си за цялата вечност.
14:4, 5 Той отива на небето, а те
знаят пътя към небето, защото Той
им го е казвал много пъти.
Явно Тома не разбира какво иска да
каЖе Господ. Подобно на Петър, той
моЖе би си мисли за едно пътуване до
някое място на земята.
14:6 Този прекрасен стих ни изяснява
факта, че Сам Господ Исус е пътят
към небето. Той не просто показва
пътя, Той е пътят. Спасението се на-
мира в Една Личност. Приемете Тази
Личност като Своя Собствена и вие
ще имате спасение. Християнството
е Христос. Господ Исус не е един от
многото пътища. Той е единственият
Път. Никой не идва при Отца, освен
чрез Него. Пътят към Бога не минава
през Десетте БоЖи заповеди, Златно-
то Правило или членството в църква-
та, а през Христос и единствено през
Христос. Днес много хора казват, че
няма значение в какво вярваш, стига
да вярваш искрено. Те казват, че всич-
ки религии имат нещо добро в себе си
и че всички те водят в крайна сметка
до небето. Но Исус казва: „Никой не
дохоЖда при Отца, освен чрез Мене."
Освен това Господ е истината. Той
не е просто Един, Който учи на исти-
ната; Той е истината. Той е въплъще-
ние на истината. Тези, които имат
Христос, имат Истината. Тя не се
намира никъде другаде.

495

Йоан 14

Христос Исус е Животът. Той е из-
точникът на Живота - както на ду-
хоВния, така и на Вечния. Тези, които
Го приемат, имат Вечен Живот, защо-
то Той е Животът.
14:7 И още веднъЖ Господ ни говори
за тайнствения сък>з, който същест-
ВуВа меЖду Отец и Него Самия. Ако
учениците са познали кой действител-
но е Исус, те биха познали и кой е
Отец, защото Господ разкрива Отец
на хората. От този момент ната-
тък и особено след възкресението на
Христос, учениците ще знаят, че Исус
е БоЖият Син. Тогава те ще разбе-
рат, че да познаваш Христос, означа-
ва да познаваш Отец, и че да виЖдаш
Господ Исус, означава да виЖдаш Бога.
Този стих не казва, че Бог и Господ
Исус са една и съща Личност. Има
три различни Личности в БоЖество-
то, но само един Бог.
14:8 филип иска от Господ да му да-
де някакво специално откровение за
Отца, като това е единственото не-
що, което той иска. Той не разбира, че
Всичко, което Господ е, праВи и казва,
е откроВение от Отца.
14:9 Исус търпеливо го поправя. Фи-
лип е с Господа от дълго време. Той е
един от първите ученици, които Гос-
под призовава (Йоан 1:43) но въпреки
това на него Все още не му е ясна ця-
лата истина за Божествеността на
Христос и Неговото единство с
Отец. Той не знае, че, гледайки Исус,
той виЖда Един, Който по съвършен
начин изявява Отец.
14:10, 11 Думите „Аз съм в Отца и
Отец - в Мене" показват колко е
близка Връзката меЖду Бащата и Си-
на. Те са отделни Личности и едновре-
менно с това са едно по отношение на
Своите свойства и Воля. Тази истина
е трудна за разбиране, но това не
трябва да ни обезкураЖава. Никога
един човешки ум няма да моЖе да раз-
бере БоЖеството. Ние трябва да бла-
годарим на Бога затова, че ни е дал да

разберем неща, които никога не бихме
могли да разберем сами. Ако моЖехме
да Го разберем напълно, щяхме да бъ-
дем толкоВа Велики, колкото е и Той!
Исус има Власт да говори думи и да из-
ВършВа чудеса, но Той е дошъл на сВе-
та като СлуЖител на Йехова и говори
и действа В съвършено подчинение на
Своя Отец.
Учениците трябва да повярват, че
Той е едно със Своя Отец заради Не-
говото Собствено свидетелство; ако
ли не, трябва да повярват заради де-
лата, които Той върши.
14:12 Господ предрича, че онези, кои-
то вярват В Него, ще извършват дела,
подобни на тези, които Той върши, и
дори по-големи от тях. В книгата Де-
яния четем, че апостолите са извърш-
вали изцелителни чудеса, подобни на
тези на Спасителя. Но също така че-
тем и за по-големи чудеса, като нап-
ример чудото с обръщението на три-
те хиляди на Петдесетница. Без съм-
нение, когато говори за no-големи дела
от тези, Господ има предвид разпрос-
транението на евангелието по целия
свят, спасението на огромен брой ду-
ши и изграЖдането на църквата. По-
велико е да спасяваш души, отколкото
да изцеляваш тела. След връщането
на Господа на небето Той се прославя
и Светият Дух се изпраща на земята.
Именно чрез силата на Светия Дух
апостолите извършват тези Велики
дела.
14:13 Каква голяма утеха за ученици-
те трябва са били думите на Господ,
когато им казва, че дори и след като
ги напусне, те пак могат да се молят
на Отец В Негово име и да получават
отговор на молитвите си. Този стих
не означава, че Вярващият моЖе да по-
лучи Всичко, което си поиска, от Бога.
Клк)чът за разбиране на обещанието
се намира в думите „в Мое име":
„каквото и да поискате в Мое име".
Да поискаш в името на Исус не озна-
чава просто да поставиш името Му в

496

Йоан 14

края на една молитва, а да поискаш
според Неговото съгласие и воля; да
поискаш онова, което ще прослави Бо-
га, ще бъде благословение за човечест-
вото, ще бъде за наше духовно добро.
За да поискаме в името на Исус, ние
трябва да общуваме много близко с
Него: в противен случай няма да знаем
Неговото мнение. Колкото сме по-
близо до Него, толкова нашите Жела-
ния ще бъдат по-близки до Неговите.
Отец се прославя в Сина, защото Си-
нът Желае само това, което е добро
пред Бога. Произнасянето и изпълне-
нието на такива молитви носи голяма
слава на Бога.	•
14:14 Тук обещанието е повторено
още веднъЖ с цел да се подчертае не-
говата сила и още повече да се насър-
чат БоЖиите хора. И така, Живей в
центъра на Неговата воля; бъди неп-
рекъснато в общение с Господа; искай
всичко, което и Господ иска, и ще по-
лучаваш отговор на твоите молитви.
Н. Обещанието за Друг Утешител
(14:15-26)
14:15 Господ Исус скоро ще остави
учениците Си и това ще ги изпълни с
голяма скръб. Как биха могли те да из-
разят лк)бовта си към Него? Отгово-
рът на този въпрос е, че могат да
направят това, като пазят заповеди-
те Му, т. е. като Му се подчиняват, а
не като плачат. Заповедите на Гос-
под са наставленията, които Той ни
дава в Евангелията, а така също и в
целия НЗ.
14:16 Думата, която е преведена
тук като „поискам" за това, което
Господ ще поиска от Отца, не е съща-
та дума, която се използва в случаи-
те, когато този, който иска, е по-
нисш от онзи, от когото иска; а е дру-
га дума, при която меЖду този, който
иска, и онзи, от когото иска, има ра-
венство. Господ ще поиска от Отца
да изпрати „Друг Утешител". Дума-

та „Утешител" (paraclete) означава
един, който е извикан да помогне на
друг. Тя е преведена също така и като
„Ходатай" (1 Йоан 2:1). Господ Исус е
нашият Защитник или Помощник, а
Светият Дух е Друг Помощник - не
Друг по качество, а Друг от същото
естество. Светият Дух ще остане с
вярващите завинаги. В СЗ Светият
Дух идваше върху хората по различно
време, като често ги и напускаше. Се-
га Той ще дойде, за да остане завина-
ги.
14:17 Светият Дух е наречен „Ду-
хът на истината", защото Неговото
учение е истинно, и защото Той прос-
лавя Христос, Който е истината.
Светът не моЖе да приеме Светия
Дух, защото той не Го виЖда. Невяр-
ващите искат да видят, преди да по-
вярват, въпреки че нищо не им пречи
да вярват в съществуването на вятъ-
ра и на електричеството, макар че не
ги виЖдат. Неспасените нито позна-
ват, нито разбират Светия Дух. Той
моЖе да ги изобличи и за грях, и те пак
да не разберат, че е Той. Учениците
знаят Светия Дух. Те за Го познали,
когато Той е работел в собствения им
Живот, а така също са Го видели да
работи и чрез Исус Христос.
„Той пребъдва във вас и във вас ще
бъде." Преди Петдесетница Светият
Дух е слизал върху хората и е обита-
вал в тях. Но във времето след Пет-
десетница в Живота на всеки човек,
който е повярвал в Господ Исус, за-
почва да Живее Светият Дух, Който
остава завинаги в него. Молитвата на
Давид, когато казва: „Нито да отне-
меш от мене Светия Си Дух", днес ве-
че не е подходяща. Светият Дух нико-
га не се отнема от вярващия, макар че
Той моЖе да бъде наскърбен, угасен
или възпрепятстван.
14:18 Господ няма да остави Свои-
те ученици сираци или сами. Той пак
ще дойде при тях. В определен смисъл
Господ дойде при учениците Си след

497

Йоан 14

CBoemo Възкресение, но не моЖе да се
каЖе съВсем сигурно дали точно тоВа
Господ има предвид тук. В друг сми-
съл Той дойде при тях В Лицето на
Светия Дух В деня на Петдесетница,
и ние смятаме, че тук Господ говори
точно за тоВа духовно идване. „Има
нещо В Петдесетница, което я прави
ден на едно идВане на Исус." И освен
това Господ ще дойде още веднъЖ при
учениците Си при „свършека на века",
когато Той ще вземе Своите избрани
у дома на небето.
14:19 Нито един невярващ не е видял
Господ Исус след Неговото погребе-
ние. След Възкресението Му Той е бил
видян само от тези, които са Го оби-
чали. Но дори и след възнесението Му
учениците Му продължават да Го
вшкдат чрез вяра. Без съмнение това
е смисълът на думите „а вие Ме вшк-
дате". Тогава, когато светът повече
няма да моЖе да Го виЖда, Неговите
ученици ще продълЖават да Го виЖ-
дат. „ПонеЖе Аз Живея, и вие ще Жи-
веете." Тук Господ говори за Живота
Си след възкресението, който ще бъде
залог за Живот за всички, които упо-
вават на Него. ДаЖе и да умрат, тези
хора ще бъдат възкресени отново, за
да не умират повече.
14:20 Под „оня ден" Господ моЖе би
има предвид бремето на слизането на
Светия Дух, Който ще учи вярващите
на истината, че както има Жизнена
връзка меЖду Сина и Бащата, така ще
има едно удивително единство меЖду
Живота и интересите на Христос и
Неговите светии. Трудно е да се обяс-
ни как точно Христос е въВ вярващия,
а вярващият - В Христос, едновремен-
но. Обикновено тук се използва за
илкострация примерът за ръЖена в
огъня: не само че ръЖенът е в огъня,
но и огънят е в ръЖена43. Но това не е
всичко. Христос е във вярващия, в
смисъл че Той му е предал Своя Живот
и Живее във вярващия чрез Светия
Дух. Вярващият е в Христос, в смисъл

че той стои пред Бога на основание на
Личността и делото на Христос.
14:21 Истинското доказателство за
лкзбовта на вярващия към Господа е
подчинението на Неговите заповеди.
Безполезно е да говорим за лкзбов към
Господа, когато не Желаем да Му се
подчиняваме. В определен смисъл
Отец обича целия свят. Но Той обича
по специален начин тези, които оби-
чат Неговия Син. Христос също ги
обича и им се изявява по специален на-
чин. Колкото повече обичаме Спаси-
теля, толкова повече ще Го познава-
ме.
14:22 Юда, който е споменат в този
стих, е имал нещастието да се нарича
със същото име, което е имал и преда-
телят. Но БоЖият Дух с внимание
подчертава, че това е един човек, раз-
личен от Юда Искариотски. Юда не
моЖе да разбере как Господ ще се яви
на учениците, без да бъде видян и от
света. Без съмнение той си мисли за
идването на Спасителя като за идва-
не на един голям Завоевател или Ге-
рой. Той не моЖе да разбере това, че
Господ ще се яви на Своите Си по
един духовен начин. Те ще Го видят
чрез вяра в БоЖието Слово.
Всъщност чрез БоЖия Дух днес ние
моЖем да познаем Христос по-добре,
отколкото учениците тогава, когато
Той е бил на земята. Когато Христос
е бил тук, тези, които са стоели най-
отпред в тълпата, са били по-близо до
Него от онези, които са стоели най-
отзад. Но днес чрез вяра всеки един
от нас моЖе да се наслаЖдава на най-
близко общение с Христос. Отгово-
рът, който Христос дава на въпроса
на Юда, показва, че обещаното явява-
не поотделно на всеки един от Него-
вите последователи е свързано с Бо-
Жието Слово. Ако те се подчиняват
на Словото, Отец и Син ще дойдат и
ще заЖивеят във всеки един от тях.
14:23 Ако един човек наистина оби-
ча Господ, той ще иска да пази цяло-

498

Йоан 14

mo Негово учение, а не само някои от-
делни заповеди от него. Отец лк>би
тези, които Желаят да се подчиняват
на Неговия Син без съмнения и уговор-
ки. Както Бащата, така и Синът се
намират особено близо до такива лк>-
бящи сърца.
14:24 От друга страна, онези, които
не Го обичат, не пазят думите Му.
Те не само отхвърлят думите на
Христос, но и думите на Отец също.
14:25 Докато е бил с тях, Господ е
научил Своите ученици на определено
количество истини. Той не е могъл да
им разкрие повече, защото те не са
били в състояние да ги приемат.
14:26 Но Светият Дух ще им отк-
рие повече. Светият Дух беше изпра-
тен от Отец в деня на Петдесетница
в името на Христос. Духът дойде в
името на Христос, в смисъл че Той
дойде, за да представлява интересите
на Христос на земята. Той не дойде да
прослави Себе Си, а да привлече хора
към Спасителя. „Той ще би научи на
Всичко" - казва Господ. Това Той нап-
рави най-напред чрез изговореното
слово по време на слуЖението на апос-
толите, а по-късно - чрез писаното
БоЖие Слово, което ние имаме днес.
Светият Дух ни припомня всичко, на
което ни е учил Спасителят. Всъщ-
ност Господ Исус като че ли ни предс-
тавя в зародишен вид всичко, което
Светият Дух развива по-нататък в
НЗ.
О. Исус оставя Своя мир
на учениците Си (14:27-31)
14:27 Когато един човек е на път да
умре, той обикновено пише последно
завещание, в което оставя имота си
на онези, които обича. Тук Господ
Исус прави точно това. Само че Той
не ни завещава материални неща, а не-
що, което не моЖе да се купи с пари -
мир, вътрешния мир на едно съзнание,
което Живее с усещането на опростен

грях и възстановена връзка с Бога.
Христос моЖе да ни даде този мир,
защото Той го е откупил със Своята
Собствена кръв на Голгота. Той не
дава Своя мир, както дава светът
-	оскъдно, егоистично и само за крат-
ко време. Неговият подарък е вечен.
Трябва ли тогава християнинът да се
смущава или бои?
14:28 Исус вече е казал на учениците
Си, че ще ги напусне и че ще се върне
отново, за да ги вземе със Себе Си у
дома на небето. Ако те Го обичат,
това ще ги накара да се зарадват. В
определен смисъл те наистина Го оби-
чат, но все още не разбират напълно
кой е Той, поради което тяхната лк>-
бов не е толкова голяма, колкото
трябва да бъде.
„Бихте се зарадвали, загдето оти-
вам при Отца; защото Отец е по-го-
лям от Мене." На пръв поглед изглеЖ-
да, че този стих противоречи на всич-
ко, казано от Исус по отношение на
Неговото равенство с Отец. Но про-
тиворечие няма, защото текстът
обяснява смисъла. Когато е бил на зе-
мята, Исус е бил мразен, гонен, прес-
ледван и измъчван. Хората са Го хуле-
ли, ругаели и плкоели. Той е бил подло-
Жен на уЖасни униЖения от Своите
създания.
Бог Отец никога не е изтърпявал
такова Жестоко отношение от стра-
на на човеците. Той обитава в небето
-	далече от цялата тази злина на
грешниците. След завръщането Си на
небето Господ Исус ще бъде на едно
място, където няма никакви униЖе-
ния. Затова учениците Му трябва да
се радват, че Исус отива при Отца,
защото В този смисъл Отец е по-го-
лям от Него. Отец не е по-голям от
Сина като Бог, а е по-голям, в смисъл
че Той никога не е идвал на света ка-
то Човек, за да бъде оскърбен. Що се
отнася до атрибутите на БоЖестве-
ността, Синът е равен на Отец. Но
когато помислим за унизеното място,

499

Йоан 14,15

което Исус зае тук, на земята, ние
разбираме, че в този смисъл Бог Отец
е no-голям от Него. Отец е по-голям
по отношение на Неговото полоЖе-
ние, но не по отношение на Неговата
Личност.
14:29 Бащинската загриженост на
Господ за изпълнените Му със страх
ученици Го кара да им открие тези бъ-
дещи събития, за да не бъдат съблаз-
нени, обезсърчени или уплашени, а да
повярват.
14:30 Господ знае, че времето, кога-
то ще бъде предаден, наблиЖава и че
Той няма да има Вече много време да
говори със Своите Си. Сатана Вече
приблшкава, но Спасителят знае, че
врагът не моЖе да намери и следа от
грях В Него. В Христос няма нищо, ко-
ето да откликне на злите изкушения
на дявола. Думите на всеки друг, с изк-
лк)чение на Христос, щяха да звучат
нелепо, ако каЖеше, че В него не моЖе
да се намери нищо от Сатана.
14:31 Този стих моЖе да се преразка-
Же по следния начин: „Времето, кога-
то ще бъда предаден, наблиЖаВа. Аз
отивам доброволно на кръста. Това е
волята на Отца Ми за Мен. То ще по-
каЖе на света колко много обичам
Моя Отец. Затова сега Аз отивам,
без да се съпротивлявам." След тези
думи Господ помолва учениците Си да
станат и да отидат с Него. Тук не е
ясно дали те тръгВат от горната
стая или от друго място. Вероятно
останалата част от разговора про-
дълЖава, докато ВърВят.
П. Исус -истинската лоза (15:1-11)
15:1 В СЗ народът на Израел е описан
като лоза, която е посадена от Йехо-
ва. Този народ обаче се е оказал неве-
рен и безплоден, така че сега Господ
Исус представя Себе Си като истинс-
ката лоза, която е съвършеното из-
пълнение на Всички други лози преди
това. Бог Отец е земеделецът.

15:2 Има различни мнения за това,
какво трябва да се разбира под „пръч-
ка в Мене, която не дава плод". Някои
смятат, че тази пръчка олицетворява
„християнина", който вярва В Хрис-
тос само на думи. Той твърди, че е
християнин, без някога да се е съеди-
нил с Христос чрез вяра. Други мис-
лят, че тук става въпрос за истински
християнин, който загубва спасението
си, защото не принася плод. Ние смя-
таме, че това не е възмоЖно, тъй ка-
то противоречи на много други текс-
тове, които учат, че вярващият полу-
чава Вечно спасение. Според трети
тези думи описват състоянието на
отстъпилия от вярата християнин,
който се е отдалечил от Господ и е
насочил интересите си към нещата
от този свят. Този човек престава да
изявява плода на Духа - „лк>боВ, ра-
дост, мир, дълготърпение, благост,
милост, милосърдие, Вярност, кро-
тост, себеобуздание" (Гал. 5:22).
Начинът, по който Господ постъп-
ва с неплодоносната пръчка, зависи от
начина, по който превеЖдаме гръцкия
глагол airo. Той моЖе да означава „от-
рязвам" според традиционния превод
на Библията от Кинг ДЖеймс (също и
в Йоан 1:29) и тогава да се отнася до
физическата смърт на ученика (1 Кор.
11:30); но моЖе също така да означава
„вдигам, повдигам" (както в Йоан
8:59). Тогава смисълът на израза моЖе
да се тълкува положително и да се
разбира като олекотяване на неплодо-
носната пръчка, така че тя да стане
по-лека и Въздушна, за да моЖе да даде
плод.
Пръчката, която дава плод, пред-
ставлява християнина, който расте и
Все повече и повече прилича на Господ
Исус. Но дори и тази пръчка има нуЖ-
да от подрязбане и почистване. Също
както обикновената лоза трябва да се
прочиства от насекоми, плесени и гъ-
би, така и християнинът трябва да се

500

Йоан 15

почистВа от светските неща, които
се прилепват към него.
15:3 Почистващият препарат е сло-
вото на Господ. Учениците първона-
чално са очистени чрез словото по
Време на своето обръщение. Думите
на Спасителя, които Той им е говорил,
са оказали очистващо Въздействие
Върху техния Живот. И така, В този
стих става дума за оправданието и
освещението.
15:4 Да „пребъдваш" означава „да
останеш там, където си". Мястото
на християнина е в Христос: това е
неговото полоЖение. Той трябва все-
кидневно да „остава" в интимно об-
щение с Господ. Пръчката остава на
лозата, когато се храни и Живее от
нея. Така и ние пребъдваме В Христос,
като прекарваме Време в молитва, че-
тем и се подчиняВаме на НегоВото
Слово, общуваме с БоЖиите хора и Жи-
веем непрекъснато със съзнанието за
връзката ни с Него. Когато по този
начин поддърЖаме непрекъснат кон-
такт с нашия Господ, ние усещаме, че
и Той пребъдва 8 нас и ни дава духовна
сила. Пръчката моЖе да дава плод са-
мо докато е на лозата. Единственият
начин, чрез който вярващите могат
да дават духоВни плодове, е да бъдат
свързани с Христос Във Всеки миг от
сВоя ЖиВот.
15:5 Самият Христос е лозата, а
Вярващите са пръчките на лозата.
Тук не се казва, че пръчките Живеят
за Лозата, а че Лозата просто позво-
лява на Живота да тече през пръчки-
те. Понякога ние се молим така: „Гос-
поди, помогни ми да Живея Живота си
за Теб." По-добре би било да каЖем:
„Господи, Живей Живота Си чрез Мен."
Отделени от Христос, ние не моЖем
да направим нищо. Лозовата пръчка
има едно Велико предназначение - да
дава плод. Тя е абсолк>тно безполезна
за правене на мебели или строене на
къщи. Не става и за огън. Но е много

добра за раЖдането на грозде - стига
да остане на лозата.
15:6 6 cm. е причинил доста различия
В мненията по неговото тълкуване.
Някои Вярват, че тук става Въпрос за
човек, който е Вярващ, но изпада в
грях, вследствие на което бива загу-
бен. Такова едно тълкуване е в пряко
противоречие с много стихове от
Библията, които казват, че нито едно
истинско БоЖие дете няма никога да
погине. Други мислят, че тук става
въпрос за човек, който само на думи е
изповядал, че е християнин, без някога
да е бил новороден. Често като при-
мер за такъв човек се използва Юда.
Ние вярваме, че тук става въпрос за
искрено вярващ християнин, понеЖе
като цяло тази част от главата разг-
леЖда състоянието на истинските
християни. В този стих се говори за
пребъдВането и даването на плод, а не
за спасението. Когато един христия-
нин проявява лекомислие и престане
да се моли, той загубва връзката си с
Господ. В резултат на това той из-
вършва някакъв грях и неговото свиде-
телство се унищоЖаба. И понеЖе не е
пребъдвал в Христос, той бива изх-
върлен навън като пръчка - не от
Христос, а от хората. Тези пръчки се
събират и се хвърлят в огъня, където
се и изгарят. Това не се праВи от Бо-
га, а от хората. Какъв е смисълът то-
гава? Смисълът е този, че хората за-
почват да се подиграват на отклони-
лия се християнин: те хвърлят името
му В калта и изгарят свидетелството
му на християнин в огъня. Животът
на Давид илкгстрира много добре този
случай. Той е бил истински вярващ, но
е показал лекомислено отношение към
Господ, като е извършил прелк)бодей-
стВо и убийство. Това е накарало вра-
говете на Господ да богохулстват.
Дори и днес атеистите се подиграват
с името на Давид (и с името на ДаВи-
довия Бог също). Те го хвърлят, така
да се каЖе, в огъня.

501

Йоан 15

15:7 В пребъдването се крие тайна-
та на успеха на молитвения Живот.
Колкото повече се приблиЖаваме до
Господ, толкова по-добре се научаваме
да мислим Неговите мисли. Колкото
повече опознаваме Господ чрез Слово-
то Му, толкова по-добре започваме да
разбираме волята Му. И колкото по-
вече нашите воли се съгласяват с Не-
говата воля, толкова по-сигурни мо-
Жем да бъдем, че ще получим отговор
на молитвите си.
15:8 Когато БоЖиите деца изявяват
образа на Христос на света, тогава се
прославя и Отец. Хората са принуде-
ни да признаят, че Той е един велик
Бог, след като моЖе да превърне та-
кива паднали грешници в светии. Забе-
леЖете развитието на идеята за да-
ването на плод в тази глава: давам
плод (2 cm.), давам повече плод (2 cm.),
принасям много плод (8 cm.).
„И така ще бъдете мои ученици."
Тези думи означават, че ние доказва-
ме, че сме ученици на Христос, кога-
то пребъдваме в Него. Само тогава
другите хора могат да видят, че сме
Негови истински ученици и че прилича-
ме на Него.
15:9 Лк>бовта на нашия Спасител
към нас е същата като лк)бовта на
Отец към Сина. Сърцата ни би тряб-
вало да се преклонят пред тези думи.
Лк>бовта на Спасителя има същото
качество и е също толкова велика,
колкото лк>бовта на Отец: тя е „ог-
ромна, широка, дълбока, неизмерима и
неизследима от човека"; толкова
„дълбока, че всички наши мисли могат
да потънат в нея". „Пребъдвайте 6
Моята лк)бо6". - казва Господ. Това
означава, че ние не трябва да преста-
ваме да осъзнаваме Неговата лк>бов и
да й се наслаждаваме в нашия Живот.
15:10 Първата половина от 10 cm.
ни казва как да пребъдваме в Господ-
ната л!обов. Това става, като пазим
Неговите заповеди. „Няма друг начин
да си щастлив в Христос, освен като

се доверяваш и уповаваш на Него."
Втората половина на стиха поставя
пред нас Съвършения Пример на Гос-
под Исус, Който е опазил заповедите
на Своя Отец. Всичко, направено от
Господа, е подчинено на БоЖията во-
ля. Той непрекъснато пребъдва в нас-
лаЖдението от л1обо6та на Отца.
Няма такова нещо, което някога да е
попречило на това чудно общение в
лк>бов.
15:11 Исус намира Своята най-дъл-
бока радост в общението с Бог Отец
и иска учениците Му също да имат
тази радост, която идва от това да
бъдеш зависим от Него. Той иска Не-
говата радост да бъде и тяхна. Чо-
вешката представа за радост е ра-
достта от един Живот, в който Бог
не присъства, в който Бог е прогонен.
Господ смята, че истинската радост
идва тогава, когато човек допусне Бо-
га колкото е възмоЖно повече в своя
Живот: и тогава неговата радост ще
стане пълна или ще се изпълни. Ра-
достта на учениците Му ще стане
пълна, когато те пребъдват в Хрис-
тос и пазят Неговите заповеди. Мно-
го хора използват тази глава от Йоан,
за да проповядват съмнения относно
увереността на вярващия в спасение-
то. Те смятат, че предишните стихо-
ве учат, че една БоЖия „овца" моЖе
накрая да погине. Но от този стих ние
виЖдаме, че целта на Господ не е „ва-
шите съмнения да станат пълни", а
„вашата радост да стане пълна".
Р. Заповедта да се лк>бим
един другиго (15:12-17)
15:12 Господ скоро ще напусне Своите
ученици и те ще останат в един враЖ-
дебен за тях свят. С увеличаване на
напреЖението ще се увеличава и опас-
ността от съперничество меЖду уче-
ниците. Затова Господ ни оставя та-
зи неотменима заповед: „да се лк>бите
един друг, както Аз ви възлк)бих".

502

Йоан 15

15:13 Лк>боВта ни трябва да бъде
такаВа, че да моЖем да дадем Живота
си един за друг. Хората, които Жела-
ят да сторят тоВа, не си съперничат
един на друг. Най-Великият пример за
човешка самоЖертва е, когато някой
умре за своите приятели. Христос
призоВаВа учениците Си на такъВ Вид
посвещение. Някои от тях наистина
дават ЖиВота си за другите; други
прекарват целия си Живот В неуморно
слуЖение на БоЖиите хора. Техният
Пример е Господ Исус. Той даде Живо-
та Си за Своите приятели. Когато
Той умря за тях, те все още бяха Не-
гови неприятели, но след спасението
станаха Негови приятели. Следова-
телно моЖем да каЖем, че Господ
Исус умря както за Своите приятели,
така и за Своите врагове.
15:14 Ние показваме, че сме Негови
приятели, ако вършим това, което ни
заповядва. ТоВа не е начинът, по кой-
то ставаме Негови приятели, а по-
скоро начинът, по който показВаме на
света, че сме Негови приятели.
15:15 Тук Господ подчертава разли-
ката меЖду слуги и приятели. На слу-
гите си чоВек дава да вършат само
определената за тях работа докато
на приятелите си се доверява. На тях
той разкрива бъдещите си планове,
споделя поверителни неща... В извес-
тен смисъл учениците Винаги ще про-
дълЖават да бъдат слуги на Господ,
но те ще бъдат и нещо повече от слу-
ги - ще бъдат Негови приятели. Дори
и В този момент Господ им разкрива
неща, които е чул от Отца Си - За
Своето Собствено отиване, за идва-
нето на Светия Дух, за Второто Си
идване и за отговорността, която те
носят към Него, докато Го няма. Ня-
кой беше казал много сполучливо, че
като „пръчки" ние получаваме (5 cm.),
като ученици - следваме (8 cm.), a ка-
то приятели - общуваме (15 cm.).
15:16 В случай че учениците Му се
обезкураЖат или поискат да се преда-

дат, Исус им напомня, че Той е Този,
Който ги е избрал. Това моЖе да озна-
чава, че Той ги е избрал, за да имат
Вечно спасение, за да Му бъдат учени-
ци и за да принасят плод. Исус е изб-
рал учениците Си за работата, която
е определил за тях. Те трябва да изля-
зат и да принасят плод. Под „плод"
могат да се разбират благословения-
та на християнския Живот - лк>бов,
радост, мир и т. н. Под „плод" могат
да се разбират и спечелените души за
Господ Исус Христос, Тези две неща
са свързани помеЖду си: само когато
ние започнем да даваме първия вид
плод, само тогава ще моЖем да дава-
ме и втория.
Думите „и плодът ви да бъде тра-
ен" ни карат да смятаме, че под
„плод" тук трябва да се разбира спасе-
нието на души. Господ е избрал учени-
ците, за да излязат и да принесат
траен плод. Той не се интересува от
хора, които само на думи признават,
че вярват В Него, а от наистина спа-
сени хора. Според Чейфър тази глава
ни дава наставления за ефективната
молитва (7 cm.), небесната радост (11
cm.) и вечния плод (16 cm.). „Та какво-
то и да поискате..." - ето това е
тайната на ефективното слуЖение:
молитвата. Исус изпраща учениците
Си с гаранцията, че Отец ще им даде
каквото и да поискат в името на
Христос.
15:17 След малко Господ ще предуп-
реди учениците Си за враждебността
на този свят към тях. Но преди това
Той им казва, че те трябва да се оби-
чат един друг, да се дърЖат здраво
един за друг и да не се разединяват
срещу врага.
С. Исус предсказва, че светът ще
мрази учениците Му (15:18-16:4)
15:18,19 Учениците на Исус не трябва
да се изненадват или обезкуражават,
ако светът ги мрази. („Ако" тук не

503

Йоан 15

означава съмнение, че това ще се слу-
чи, а сигурност.) Светът намрази
Господ и е съвсем сигурно, че ще нам-
рази и тези, които са като Него.
Хората от света обичат онези, кои-
то Живеят като тях, които злосло-
вят или се отдават на страстите на
плътта, или са образовани хора, но
Живеят само за себе си. Християните
ги осъЖдат със собствения си свят
Живот - затова светът ги мрази.
15:20 Тук „слугата" означава „слуга"
в буквалния смисъл на тази дума. Един
ученик на Христос не моЖе да очаква
от света по-добро отношение от то-
ва, което светът показа към Неговия
Учител. Той ще бъде преследван точ-
но така, както беше преследван и
Христос. Неговото слово ще бъде от-
хвърляно точно така, както беше от-
хвърляно и словото на Спасителя.
15:21 Но тази омраза и това прес-
ледване ще бъдат „поради Моето
име": поради това, че вярващият е
свързан с Христос; поради това, че
Христос го е отделил от света; и по-
ради това, че носи Христовото име и
образ. Светът не знае нищо за Бога:
хората не знаят, че Отец е изпратил
Господ в света, за да бъде негов Спа-
сител. Но незнанието не е извинение.
15:22 Господ не проповядва тук, че
ако Той не беше дошъл, хората няма-
ше да бъдат грешни. След Адам всич-
ки хора са грешни. Господ иска да ка-
Же, че техният грях нямаше да бъде
толкова голям, колкото е сега. Тези
хора видяха БоЖия Син и чуха Негово-
то чудно слово, и не моЖаха да наме-
рят какъвто и до било недостатък в
Него; но въпреки това Го отхвърлиха.
Точно това прави техния грях толко-
ва голям. И така, смисълът на тези
думи трябва да се търси в контекста
на сравнението: сравнени с уЖасния
грях на отхвърлянето на Господа на
слабата, всички техни други грехове
изглеЖдат като несъществуващи. Се-
га, след като са отхвърлили Светли-

ната на света, те вече нямат извине-
ние за греха си!
15:23 Тези, които мразят Христос,
мразят и Неговия Отец. Те Двамата
са Едно. Хората не могат да каЖат,
че обичат Бог, защото - ако наистина
Го обичаха - щяха да обичат и Този,
Когото Той е пратил.
15:24 Хората са отговорни не само
заради това, че са чули Христовото
учение, но и заради това, че са видели
Неговите чудеса. Всичко това увели-
чава тяхното осъЖдение. Те са видели
дела, които никой друг не е извър-
шил. За отхвърлянето на Христос при
наличието на такива доказателства
няма никакво извинение. Господ съпос-
тавя всички техни останали грехове с
този един грях и казва, че те са нищо
в сравнение с него. Поради това, че
мразят Сина, те мразят и Неговия
Отец и това е тяхното уЖасно осьЖ-
дение.
15:25 Господ съзнава, че отношение-
то на човека към Него е точно изпъл-
нение на едно пророчество. В Псалм
69:4 е предсказано, че Христос ще бъ-
де намразен... без причина. Сега, след
като всичко това се случва, Господ
посочва, че точно този СЗ, който те-
зи хора ценят толкова много, е пред-
сказал тяхната безсмислена омраза
към Него. фактът, че това е било
пророкувано, не означава, че тези хора
е трябвало да намразят Христос. Те
са Го намразили Вследствие на своя
съзнателен избор, докато Бог само е
видял предварително, че това ще се
случи, и е накарал Давид да го напише
в Псалм 69.
15:26 Въпреки че хората ще отхвър-
лят Христос, свидетелството за
Христос ще продълЖи, защото Уте-
шителят, Светият Дух ще свидетел-
ства за Него. Тук Господ казва, че Той
ще изпрати Духа от Отец. В Йоан
14:16 се казВа, че Отец е Този, Който
праща Духа; Това е още едно доказа-
телство за равенството меЖду Сина

504

Йоан 15, 16

u Бащата. Кой, ако не Бог, моЖе да из-
прати Един, Който е Бог? „Духът на
истината... изхозкда от Отца." ТоВа
означава, че Той непрекъснато се из-
праща от Бог, а Неговото идване В де-
ня на Петдесетница е един специален
случай, когато тоВа стаВа. Духът
свидетелства за Христос: това е Не-
говата велика слуЖба. Той няма за цел
да кара хората да се занимават с Не-
го, макар че е една от трите Личнос-
ти на Триединството; но насочва вни-
манието както на грешника, така и на
светията към Господа на слабата.
15:27 Духът ще свидетелства пряко
чрез учениците. Те са били с Господ
от началото на общественото Му
слуЖение и имат специалното право
да говорят за Неговата Личност и де-
ло. Ако има някой, който да моЖе да
намери някакво несъвършенство в
Господ, то това трябва да е този,
който е бил с Него най-дълго време.
Учениците на Господ никога не са Го
видели да извършва някакъВ грях и мо-
гат да свидетелстват, че Той е безг-
решният БоЖий Син и Спасителят на
света.
16:1 Учениците Вероятно Живеят с
надеЖдата, с която Живее целият ев-
рейски народ - че Месията ще устано-
ви Своето царство и че те ще бъдат
освободени от римското владичество.
Вместо това Господ им казва, че Той
ще умре, ще Възкръсне и ще се върне
отново в небето; че ще дойде Свети-
ят Дух и че учениците ще излязат В
сВета и ще свидетелстват за Хрис-
тос; и че ще бъдат мразени и преслед-
вани заради това. Господ им казва
Всичко това предварително, за да не
се разочароват, съблазнят или сму-
тят.
16:2, 3 Отлъчването от синагогата
се е смятало от повечето logeu за ед-
но от най-лошите неща, които могат
да им се случат. Но тук Исус казва, че
точно това ще се случи на онези logeu,
които станат Негови ученици. Ще

дойде време, когато християнската
вяра ще бъде до такава степен мразе-
на, че онези, които се опитват да я
сразят, ще мислят, че правят нещо
угодно на Бога. Тези думи показват
как човек моЖе да бъде много искрен,
много усърден и едновременно тована
много грешен път.
В корена на всичко това леЖи отка-
зът да се признае Божествеността на
Христос. Отказвайки да приемат
Христос, кодеите отказват да прие-
мат и Отец.
16:4 Господ предупреждава ученици-
те Си предварително, за да не се тре-
воЖат, когато това стане. Тогава те
ще си спомнят, че Господ им е предс-
казал всичко това, и ще знаят, че тези
преследвания са част от плана за тех-
ния Живот. Той не им е казал това по-
рано, тъй като е бил заедно с тях. То-
гава не е било нуЖно да ги безпокои
или да отвлича вниманието им от
другите неща, на които ги е учел. Но
сега, когато ги напуска, Той трябва да
ги предупреди за тоВа, което им пред-
стои.
Т. Идването на Духа на истината
(16:5-15)
16:5 5 cm. изразява разочарованието на
Господа от слабия интерес на учени-
ците Му към това, което Го очаква.
Макар и да Го попитаха къде отива,
те не изглеЖдаха много загриЖени.
16:6 Учениците са много повече заг-
ршкени за собственото си бъдеще, от-
колкото за Неговото. Пред Него сто-
ят кръстът и гробът; пред тях -
преследванията заради слуЖението им
на Христос. Но техните сърца са из-
пълнени със скръб много повече зара-
ди собствените им съдби, отколкото
заради съдбата на Христос.
16:7 Те обаче няма да бъдат оставе-
ни без помощ и утеха. Христос ще из-
прати Светия Дух за техен Утеши-
тел. За тях ще бъде по-добре, когато

505

Йоан 16

gouge Утешителят. Той ще им gage
сила и смелост, ще ги учи и ще им по-
могне да разберат истинския Христос
повече от когато и да било друг път.
Утешителят няма да дойде, преди
Господ Исус да отиде отноВо В небе-
то и да се прослави. Светият Дух е
идвал в света и преди това, но сега
Той ще дойде по един съвършено ноВ
начин - за да обвини сВета и за да слу-
Жи на изкупените.
16:8 Светият Дух ще обвини света
„за грях, за правда и за съдба". Пове-
чето хора смятат, че това означава,
че действието на Светия Дух кара
всеки отделен човек да осъзнае вът-
решно тези неща. И макар това да е
вярно, ние мислим, че то не отразява
точно значението на този стих. Све-
тият Дух обвинява света със самия
факт на Своето присъствие. Защото
не Той трябва да е тук, а Господ Исус
трябва да е тук и да царува над света.
Но светът отхвърли Господ Исус и
Той се върна обратно на небето. Све-
тият Дух е тук вместо отхвърления
Христос, което показва виновността
на света.
16:9 Духът обвинява света „за
грях", защото не повярва в Христос,
Който беше достоен за това. В Него
нямаше нищо, което да попречи на хо-
рата да повярват. Но те сами отказа-
ха да повярват 8 Него. Така че присъс-
твието на Светия Дух в света свиде-
телства за тяхната вина.
16:10 Спасителят твърдеше, че е
праведен, докато хората говореха, че
имал бяс. Последната дума беше каза-
на от Бога. Тя всъщност означаваше
следното: „Моят Син е праведен и Аз
ще докаЖа това, като Го Възкреся от
мъртвите и Го Взема обратно В небе-
то." Светият Дух свидетелства, че
Христос е прав, а светът - грешен.
16:11 Присъствието на Светия Дух
обвинява света и за идващия съд. фак-
тът, че Той е тук, означава, че дяво-
лът вече е осъден на кръста и че всич-

ки, които отхвърлят Спасителя, ще
споделят неговия уЖасен съд в един
бъдещ ден.
16:12 Има още... много други неща,
които Спасителят трябва да каЖе на
учениците Си, но те все още не могат
да ги приемат. Това е един много ва-
Жен принцип при обучението. ПърВо
трябва да се усвои едно определено ни-
во, преди да се премине към някои по-
сложени истини. Господ никога не пре-
товарваше учениците Си със Своето
учение. Той им го даваше „заповед след
заповед, правило след правило".
16:13 Делото, започнато от Господ,
ще бъде продълЖено от „Духа на ис-
тината". Той ще ги упътва във вся-
ка истина. В известен смисъл „всяка
истина" беше дадена на учениците,
докато още бяха Живи, която те на
свой ред записаха на хартия, така че
днес ние я имаме в нашия НЗ. Този НЗ,
прибавен към Стария, завършва БоЖи-
ето откровение за човечеството.
Вярно е също така, че Във всички вре-
мена Светият Дух упътва БоЖиите
хора „на Всяка истина". ТоВа Той пра-
ви чрез Писанията.
Той ще говори само това, което Му
е дадено да говори от Отец и Син. „И
ще ви извести за идните неща." Това,
разбира се, вече е направено в НЗ, и
най-вече в книгата Откровението на
Йоан, където ни е открито бъдеще-
то.
16:14 Основната задача на Светия
Дух е да прославя Христос. По този
начин ние моЖем да изпитваме всяко
учение и проповядване. Ако то води до
възвеличаването на Спасителя, тога-
ва е от Светия Дух. Думите „от Мое-
то ще взема" означават, че Светият
Дух ще приема от великите истини,
които се отнасят до Христос, и това
ще бъдат нещата, които Той ще разк-
рива на вярващите. МоЖе да се каЖе,
че тези истини никога няма да се из-
черпят!

506

Йоан 16

16:15 Всички атрибути на Отца
принадлежат и на Сина. ТоВа са тези
съвършени качества, за които Хрис-
тос говори В 14 cm. Духът откри на
апостолите славните съвършенства,
служби, милости и пълнота на Господ
Исус.
У. Скръбта ще се превърне в радост
(16:16-22)
16:16 Времето на действието, описа-
но в 16 cm., не е много сигурно. То мо-
же би означава, че Господ ще отсъст-
ва от учениците Си В продължение на
три дни и след възкресението Си ще
се пояВи отново при тях. Може да оз-
начава също така, че Той ще се върне
при Отец Си в небето и след извест-
но време (настоящия век) ще дойде
отново при тях (Второто Му пришес-
твие). Стихът може да означава съ-
що, че „още малко" няма да Го Вшк-
дат с телесните си очи, но след идва-
нето на Светия Дух на Петдесетница
ще могат да Го виждат чрез вяра по
начин, по който не са Го виждали ни-
кога преди това.
16:17 Учениците са объркани. При-
чината за това са думите на Спаси-
теля от 10 cm., където Той казва:
„Отивам при Отца и няма да Ме виж-
дате вече"; докато сега казва: „Още
малко, и няма да Ме вшкдате; и пак
малко, и ще Ме видите." Те не могат
да открият съответствието между
тези две твърдения
16:18 и започват да се питат какво
означават думите „още малко".
Странно защо, но ние срещаме съща-
та трудност и днес. Трудно е да се ка-
же дали тези думи се отнасят за три-
те дни преди възкресението на Исус,
за четиридесетте дни преди Петде-
сетница или за повече от 1900-те го-
дини преди Неговото Второ Идване!
16:19, 20 Като Бог Господ Исус мо-
же да чете мислите на Своите учени-
ци. Въпросите, които им задава, по-

казват, че Господ знае всичко за тях-
ното объркване. Той не им отговаря
на проблема директно, а като им дава
допълнителна информация за това
„още малко". Светът ще се зарадва,
че са разпънали Господ Исус, а учени-
ците ще заплачат и ще заридаят. Но
това ще бъде за малко време, защото
тяхната скръб ще се обърне в ра-
дост. И това наистина става - първо,
при възкресението, и, второ, при идва-
нето на Духа. И накрая, за всички уче-
ници от всички векове скръбта ще се
превърне в радост, когато Господ
Исус дойде отново.
16:21 Нищо не е по-забележително
от това, колко бързо една майка заб-
равя болките, след като роди детен-
цето. Същото ще стане и с ученици-
те. Болките, свързани с отсъствието
на техния Господ, ще бъдат забравени
много бързо, когато Го Видят отново.
16:22 И отново трябва да кажем, че
не знаем кое време има предвид Гос-
под, когато казва: „Аз пак ще ви ви-
дя." Дали това се отнася до Неговото
Възкресение, дали до изпращането на
Духа на Петдесетница или до Второ-
то Му Пришествие? Във всичките
три случая резултатът води до ра-
дост, и то радост, която не може да
бъде отнета.
ф. Молете се на Отца в името
на Исус (16:23-28)
16:23 До този момент учениците ид-
ваха при Господ с всички свои въпроси
и молби. „В онзи ден" (века, който за-
почва със слизането на Духа на Пет-
десетница) Той няма вече да бъде с
тях с тялото Си, така че те няма ве-
че да могат да Му задават въпроси.
Но това дали означава, че няма да
имат никого, при когото да отидат?
Не, „в онзи ден" те ще бъдат облаго-
детелствани да се молят на Отец,
Който ще удовлетвори молбите им
заради Исус. Нашите молби ще полу-

507

Йоан 16

чат отговор не защото сме достойни,
а защото Господ Исус е достоен.
16:24 Преди тоВа учениците никога
не са се молили на Бог Отец В името
на Господ. Сега те имат праВо да сто-
рят тоВа. И когато получат отговор
на молитвите си, тяхната радост ще
бъде пълна.
16:25 Значението на голяма част от
учението на Господ не Винаги може да
се разбере от самия текст. Много
често Той използва притчи и преносни
изрази. Дори и В тази глава не Винаги
можем да бъдем сигурни за точното
значение. След идването на Светия
Дух учението за Отец става по-ясно.
В Деянията и в Посланията истината
Вече не се разкрива чрез притчи, а чрез
преки твърдения.
16:26 „Оня ден" е отново векът на
Светия Дух, в който ние живеем сега.
Ние сме облагодетелствани да се мо-
лим на Отец в името на Господ Исус.
„Не ви казвам, че Аз ще поискам от
Отца за бас", заявява Исус, с което
иска да каже, че Отец не се нуждае от
увещание, за да отговори на нашите
молитви. Господ няма нужда да Го
умолява. Но ние не трябва да забравя-
ме, че Господ Исус е Посредникът
между Бога и човека и че именно Той
се застъпва за Своя народ пред Божия
трон.
16:27 Отец лк>би учениците, понеже
са приели Христос и са Го 8ъзлк>били,
и повярвали в Неговата божестве-
ност. Поради тази причина Господ ня-
ма нужда да умолява Отец. След идва-
нето на Светия Дух те ще се радват
на нова близост с Отец, ще могат да
се приближат към Него с нова увере-
ност - и всичко това, защото са въз-
лк>били Сина Му.
16:28 Тук Господ повтаря твърдени-
ето Си за равенството Си с Бог
Отец. Той не казва, че е излязъл от
Бога, както би казал един пророк, кой-
то е изпратен от Бога; а казва: „Из-
лязох от Отца." Това означава, че Той

е вечният Син на вечния Отец, Който
е равен на Бог Отец. Той дойде на све-
та като Един, Който е живял някъде
другаде преди това. След възнесение-
то Си Той напусна света и се върна
при Отец. ТоВа са едни кратки биог-
рафични данни за Господа на слабата.
X. Скръб и мир (16:29-33)
16:29, 30 Учениците на Исус мислят,
че сега най-сетне са успели да Го раз-
берат. Те казват, че Той вече не гоВо-
ри с притчи, и смятат, че сега са разб-
рали тайната на Неговата личност;
че сега са сигурни, че Той има цялото
знание и че е дошъл от Бога. Но Той
беше казал, че е дошъл от Отца. Дали
те разбират какво значи това? Дали
разбират, че Исус е една от Личнос-
тите на Божеството?
16:31 Този въпрос изразява предполо-
жението на Исус, че тяхната вяра все
още не е съвършена. Той знае, че те Го
обичат и Му се доверяват, но дали на-
истина знаят, че Той е Бог, изявен в
плът?
16:32 Съвсем скоро Той ще бъде
арестуван, изправен на съд и разпъ-
нат. Учениците ще Го изоставят и
ще избягат по домовете си. Но Той
няма да остане сам, защото Отец ще
бъде с Него. Точно това единство
между Него и Бог Отец те не могат
да разберат. Тази именно Връзка ще
бъде това, което ще Го подкрепя, ко-
гато всички те се разпръснат от
страх за живота си.
16:33 Целта на тази беседа с учени-
ците е те да имат мир. Когато за-
почнат да бъдат мразени, гонени,
преследвани, лъжливо обвинявани и до-
ри измъчвани, те ще могат да имат
мир В Него. Защото Исус победи све-
та на кръста на Голгота. Независимо
от скърбите, учениците могат да бъ-
дат спокойни заради увереността, че
те са от страната на победителя.

508

Йоан 16,17

Освен това след идването на Све-
тия Дух те ще получат нови сили, за
да издърЖат, и нова смелост, с която
да се изправят срещу врага.
Ц. Исус се моли за Своето слуЖение
(17:1-5)
Стигнахме вече до така-наречената
първосвещеническа молитва на Господ
Исус. В тази молитва Той се застъпва
за Своите хора. Тя представлява една
картина на Неговото настоящо слу-
Жение на небето, където Той се моли
за Своя народ.
Маркъс Рейнзфорд пише така:
„Цялата молитва е един прекрасен
пример за това, как нашият благосло-
вен Господ се застъпва за нас от дяс-
ната страна на Бога. В нея няма нито
една дума против Неговите хора, нито
едно напомняне за техните неуспехи
или недостатъци... нищо такова. Той
говори за тях като за такива, какви-
то Отец ги е замислил; за такива,
каквито са, когато са свързани с Него;
за такива, каквито са като приемници
на пълнотата, която Той слезе да им
даде от небето... Всички специални
молби на Господ по отношение на Не-
говия народ са свързани с духовни неща:
всички те се отнасят до небесни бла-
гословения. Господ не иска за Своите
хора богатства или почести, световно
влияние или големи привилегии, но се
моли най-усърдно те да бъдат пазени
от злото; да бъдат отделени от све-
та; обучени да Му слузкат и доведени
безопасно у дома на небето. Най-добро-
то благоденствие е благоденствието
на душата: то е показателят на ис-
тинското преуспяване. "*4
17:1 Часът вече е дошъл. Много пъ-
ти враговете на Исус не моЖеха да Го
хванат, защото часът Му още не бе-
ше дошъл; но сега времето за смърт-
та на Господ вече е дошло. Спасите-
лят започва Своята молитва с думи-
те: „Отче... прослави Сина Си." Той

вече очаква смъртта на кръста. Ако
Господ остане като другите хора в
гроба, светът ще знае, че Той е прос-
то един човек като всички останали.
Но ако Бог Го прослави, като Го възк-
реси от мъртвите, това ще бъде до-
казателство, че Той е БоЖият Син и
Спасителят на света. Бог отговори
на молитвата, на Господ Исус, като
Го възкреси на третия ден и после Го
взе обратно в небето и Го увенча със
слава и почит.
„За да Те прослави и Синът Ти",
казва Господ по-нататък. Значението
на тези думи е обяснено в следващите
два стиха. Исус прослави Отец, като
даде вечен Живот на тези, които вяр-
ват в Него. Всяко обръщане на безвер-
ните мъЖе и Жени към Господ Исус и
изявяване на Неговия Живот на земя-
та носи голяма слава на Бога.
■ 17:2 В резултат на изкупителното
дело на Господ на кръста Бог даде
власт на Сина Си над цялото човечес-
тво. Тази власт Му даде право да да-
де вечен Живот на всички, които Му е
дал Отец. Тук отново ние имаме едно
напомняне за това, че преди още све-
тът да е бил създаден, Бог е опреде-
лил някои хора, които да принадлеЖат
на Христос. Не забравяйте обаче, че
Бог предлага спасение на всеки, който
приеме Исус Христос. Няма човек,
който да не бъде спасен, ако се довери
на Спасителя.
17:3 Този стих представлява едно
просто обяснение за това, как се полу-
чава вечен Живот. Той се получава
чрез познаването на Бог и Исус Хрис-
тос. „Единият истинен Бог" няма ни-
що общо с идолите, които са фалшиви
богове. Това не означава, че Исус
Христос не е истинен Бог. фактът,
че Неговото име е споменато заедно с
това на Отец като общ източник на
вечен Живот, означава, че Те са равни.
Тук Господ нарича Себе Си Исус Хрис-
тос. Христос означава същото като
Месия. Така че тези думи опроверга-

509

Йоан 17

Bam обвинението, че Исус никога не е
твърдял, че е Месия.
17:4 Когато Господ изрича тези ду-
ми, той говори така, като че ли вече е
умрял, бил е погребан и е възкръснал.
Той прославя Своя Отец с безгрешния
Си Живот, с чудесата Си, със страда-
нията Си и с Възкресението Си. Гос-
под е свършил делото на спасението,
което Отец Му е дал да върши.
Райл дава следния коментар:
„Разпятието донесе слава на Отец,
като прослави Неговата мъдрост, вер-
ност, святост и лкзбов. То показа мъд-
ростта Му чрез плана, в който Той се
изяви като свят Бог и едновременно с
това като Бог, Който оправдава греш-
ници. То показа верността Му в това,
че Бог спази обещанието Си, според ко-
ето потомството на жената ще на-
рани главата на змията. То Го показа
като свят Бог в това, че спази изиск-
ванията на закона чрез нашия велик
Заместник. Показа Го и като лЬбящ
Бог, давайки ни такъв Посредник, та-
къв Изкупител и такъв Приятел на
грешния човек като Неговия Син, ве-
чен като Самия Него.
Разпятието донесе слава и на Сина.
То прослави Неговата милост, Него-
вото търпение и Неговата сила. То ни
показа голямата Му милост в това,
че умря за нас, че пострада вместо
нас, че позволи да бъде счетен за гре-
шен и проклет вместо нас и че купи
нашето изкупление с цената на Собст-
вената Си кръв. То ни показа Негово-
то търпение в това, че вместо да ум-
ре обикновено, като повечето човеци,
Той се предаде доброволно на такива
мъки и неизвестни страдания, какви-
то никой човешки ум не може да си
представи; макар че само с една дума
можеше да извика ангелите на Своя
Отец и да бъде свободен. Показа ни и
Неговата сила в това, че понесе това-
ра на всички престъпления на света и
че покори Сатана, като Му отне пляч-
ката. 1<45

17:5 Преди Христос да дойде в све-
та, Той е обитавал в небето заедно с
Отец. Когато ангелите са гледали
Господ, те са вшкдали цялата слава на
Божеството. Но когато Христос дой-
де сред човеците, Неговата слава бе-
ше забулена. Той пак беше Бог, но то-
ва не беше явно за хората, които гле-
даха. Те Го вшкдаха само като Сина на
дърводелеца. Сега Господ се моли Бог
да възстанови видимото проявление
на Неговата слава, което Той е имал в
небето. Думите „...прослави Ме, От-
че, у Себе Си" означават „...прослави
Ме в Твоето присъствие в небето.
Нека първоначалната слава, която аз
споделях с Теб преди Моето превъплъ-
щение, бъде възстаноВена". Тези думи
съвсем ясно говорят за съществуване-
то на Христос преди Неговото Първо
Идване на земята.
Ч. Исус се моли за учениците Си
(17:6-19)
17:6 Исус изяви името на Своя Отец
на учениците. Под „името на Бога" в
Библията трябва да се разбират Лич-
ността, характеристиките и харак-
тера на Бога. Христос напълно изяви
истинската природа на Отец. Учени-
ците са дадени на Сина, след като са
взети „от света". Те са отделени от
невярващото човечество и са опреде-
лени да принадлеЖат на Христос. Дзк.
Белет казва, че „те са избрани от
Отец „преди създанието на света", и
са подарени на Христос от Отец, ка-
то са били купени чрез кръв."
„Те опазиха Твоето слово" - казва
Господ. Независимо от всички техни
неуспехи и недостатъци, Господ казва,
че учениците Му са повярвали и са се
подчинили на Неговото слово. Рейнс-
форд ни обръща внимание, че тук
„Исус не казва нито дума срещу Свои-
те хора, нито намек за това, което са
направили или ще направят: за това,
че ще Го изоставят".

510

Йоан 17

17:7, 8 Спасителят изяВяВа съВърше-
но СВоя Отец. Той обяснява на учени-
ците Си, че Той нито е говорил, нито
е действал чрез Собствената Си
власт, а само според наставленията
на Отец. Така те знаят, че Отец е
изпратил Сина.
Освен това Христос не е измислил
Сам Своята мисия. Той дойде в подчи-
нение на Волята на Отец. Той е съвър-
шеният Слуга на Йехова.
17:9 Като ПърВосвещеник Исус не се
моли за света; Той се моли за ученици-
те. Това не означава, че Христос ни-
кога не се е молил за света: на кръста
Той се помоли, като каза: „Отче,
прости им; защото не знаят какво
правят."
Но тук Той се моли като Един, Кой-
то представлява вярващите пред Бо-
Жия престол. Там Той моЖе да се моли
само за Своите Си.
17:10 Този стих ни показва съвърше-
ната връзка меЖду Син и Отец. Нито
един обикновен човек не моЖе да каЖе
тези думи и те да бъдат истина. Ние
бихме могли да каЖем на Бог: „Всичко
Мое е Твое", но не бихме могли да ка-
Жем: „Всичко Твое е Мое." Единстве-
но равенството меЖду Отец и Син
позволява на Сина да каЖе това. В те-
зи стихове (6-9) Исус представя Свое-
то бедно и изостанало стадо; и като
облича всяко агне в многоцветна
дрешка, заявява: „И Аз се прославям в
тях."
17:11 И отново Господ говори за
връщането Си в небето. Той се моли
така, като че това е станало вече.
Обърнете внимание на обръщението
„Отче свети". Определението „свят"
говори за Един, Който е безкрайно ви-
соко. Нарицанието „Отец" говори за
Един, Който е изклЬчително близко.
Когато Исус казва „за да бъдат ед-
но", Той се моли за единството на
християнския характер. Както Отец
и Син са Едно в нравствения Си облик,
така и вярващите трябва да бъдат

единни В тоВа отношение, трябВа да
приличат на Христос.
17:12 Докато беше с учениците,
Спасителят ги пази 8 името на Отец
- т. е. чрез Неговата сила и власт, за
да останат верни на Него. „Нито
един от тях не погина, казва Исус, ос-
вен сина на погибелта" - т. е. освен
Юда. Но това не значи, че Юда е бил
един от тия, които Отец е дал на Си-
на или че той е бил истински вярващ.
Смисълът на това изречение е следни-
ят: „Тези, които Ти Ми даде, опазих и
нито един не погина; но синът на поги-
белта погина, за да се изпълнят Писа-
нията." Названието „синът на поги-
белта" означава, че Юда е предаден на
вечна гибел или осъЖдение. Юда не бе-
ше принуден да предаде Христос, за да
изпълни пророчеството, но той избра
да предаде Спасителя и, правейки то-
ва, изпълни Писанията.
17:13 Господ обяснява защо се моли
в присъствието на учениците Си. Той
все едно им казва: „Това са молитви, с
които Аз никога няма да престана да
се застъпвам за вас пред Бога в небе-
то. Но сега се моля в света, където
чувате, за да моЖете по-добре да раз-
берете какво е Моето съдействие за
вашето благополучие, за да моЖете да
станете в по-голяма степен участни-
ци в Моята радост."
17:14 Господ даде БоЖието слово на
учениците Си и те го приеха. В резул-
тат на това светът се обърна срещу
тях и ги намрази. Те носеха характе-
ристиките на Господ Исус и затова
светът ги презря. За тях нямаше мяс-
то в плановете на света.
17:15 Господ не се моли Отец да
вземе вярващите Веднага на небето, а
се моли те да бъдат оставени тук, за
да растат в благодат и да свидетелс-
тват за Христос. Но молитвата на
Христос е те да бъдат пазени от лу-
кавия. Той говори не за бягство, а за
съхранение.

511

Йоан 17

17:16 Християните не са от сВета,
така както и Христос не е от света.
Не трябВа да забравяме тоВа, когато
се изправим пред изкушението да учас-
тваме В някое светско забавление или
В някоя световна асоциация, в която
името на Исус не е добре дошло.
17:17 „Да осветя" означава „да от-
деля". Божието Слово действа осве-
щаващо върху Вярващите. Когато
Вярващите четат Божието Слово и
му се подчиняват, те биват отделени
като почтени съдове, полезни на Сто-
панина. В тази молитва Господ Исус
се моли точно за това. Той иска да
има един народ, който да е отделен
от света за Бога и да е полезен на Бо-
га. „Твоето слово е истина" - казВа
Исус. Той не казВа като много хора
днес: „Твоето слово съдърЖа истина",
а казва: „Твоето слово Б истина."
17:18 Отец изпрати Господ Исус в
света, за да разкрие Божия характер
на хората. Докато се моли, Господ
знае, че скоро ще се върне обратно в
небето. Но освен това Той знае, че бъ-
дещите поколения ще имат нужда от
някой, който да им свидетелства за
Бога. Тази задача Той възлага на вяр-
ващите, които ще свидетелстват за
Бога чрез силата на Светия Дух. Раз-
бира се, християните никога няма да
могат да представляват Бога така
съвършено като Христос, тъй като
те никога няма да бъдат равни на Бо-
га; но независимо от това те също
могат да представляват Бога и пора-
ди тази причина Исус ги изпраща в
света.
17:19 „Да освещавам" не означава
непременно „да направя свят". Господ
е свят по отношение на Своя личен ха-
рактер. Тук Господ иска да каже, че се
е отделил за делото, което Отец Му
Го е изпратил да извърши, т. е. за
жертвената Си смърт. Тези думи мо-
гат също да означават, че Той се е
отделил, заемайки едно място извън
сВета и Влизайки В слабата. Вайн каз-

Ва, че „Неговото освещение е образе-
цът и силата за нашето". Ние трябва
да бъдем отделени от света и да спо-
делим Неговия дял.
Ш.Исус се моли за всички вярващи
(17:20-26)
17:20 Сега Първосвещеникът разширя-
ва обхвата на молитвата Си, като се
моли за още неродените поколения.
Всъщност всеки вярващ, който проче-
те този стих, може да каже: „Исус се
моли за мен преди повече от 1900 го-
дини."
17:21 Исус се моли за единство меж-
ду вярващите като вече спасени греш-
ници. Това единство не е въпрос на
външна връзка между членовете на
църквата, а единство, основаващо се
на нравствена прилика. Той се моли
вярващите „да бъдат... едно" в изявя-
ването на характера на Бога и на
Христос, защото именно това ще на-
кара света да повярва, че Той е бил
изпратен от Бога, и да каже: „Виж-
дам Христос В тези християни така,
както Отец бе Видян В Христос."
17:22 В 11 cm. Господ се моли за
единство в общението; в 21 cm. се мо-
ли за единство в свидетелстването.
Сега Той се моли за единство в слава-
та. Това отнася думите Му към Вре-
мето, когато светиите ще получат
прославените си тела. „Славата, коя-
то Ти Ми даде", е славата на възкре-
сението и Възнесението.
Ние все още нямаме тази слава. Тя
ни е дадена само до известна степен,
доколкото това отговаря на Божии-
те цели, но ние няма да я получим, пре-
ди Спасителят да се върне, за да ни
вземе на небето. Тази слава ще бъде
изявена на света, когато Христос се
върне, за да установи Своето царство
на земята. Тогава светът ще разбере
жизненоважното единство между От-
ца и Сина и между Сина и Неговия на-
род и ще повярва (само че прекалено

512

Йоан 17, 18

късно), че Исус е Този, Когото Бог е
пратил.
17:23 Светът не само ще разбере, че
Исус е БоЖият Син, но ще разбере съ-
що, че Бог обича Вярващите така, как-
то обича и Христос. Идеята, че Бог
ни обича толкова много, изглеЖда поч-
ти невероятна, но това наистина е
факт!
17:24 Синът Желае Неговият народ
да бъде там, където е и Той, в слава.
Всеки път, когато умре един вярващ,
Господ получава отговор на тази Своя
молитва. Ако моЖем да разберем то-
ва, ще имаме голямо утешение в
скръбта си. Да умреш означава да
отидеш там, където е Христос, и да
видиш Неговата слава. Тази слава не
е само славата на БоЖеството, която
Той е имал с Бога преди създанието на
света; но и слабата, която Той е полу-
чил като Спасител и Изкупител. Тази
слава е доказателство за това, че Бог
е 8ъзлк)бил Христос преди създаване-
то на света.
17:25 Светът не моЖа да види, че
Бог е изявен в Христос; но няколко
ученици моЖаха и повярваха, че Той Го
е изпратил. Вечерта преди разпятие-
то при Исус остават от човечество-
то само няколко човека с верни сърца,
но дори и те скоро Го изоставят!
17:26 Господ Исус яви името на
Отец на учениците Си, докато беше с
тях. ТоВа означава, че Той им откри
Отец. Неговите думи и дела бяха ду-
мите и делата на Отца. Учениците
видяха в Христос съвършеното прояв-
ление на Отец. Исус продълЖи също
така да изявява името на Отец чрез
слуЖението на Светия Дух. От деня
на Петдесетница досега Духът учи
вярващите на всичко, свързано с Бог
Отец. Ние моЖем да знаем какъв е
Бог най вече чрез БоЖието Слово. Ко-
гато приемем Отец така, както ни
Го е изявил Господ Исус, ние ставаме
специални обекти на лкобовта на
Отец. И понеЖе Господ Живее във

всички вярващи, Отец моЖе да гледа
на тях и да се отнася към тях така,
както гледа и се отнася към Своя
единствен Син. Ройс пише следното:
„Бозкията лЪбов, която преди създа-
ването на материалния свят е имала
за свой достатъчен обект Личността
на Сина, след създаването на новия ду-
ховен свят намира свой обект във
всички, които са съединени със Сина.1<46
А Годет добавя:
„Това, което Бог е искал, изпращай-
ки Своя Син тук, на земята, е да съз-
даде за Себе сред човечеството едно се-
мейство от деца като Него.1<47
Точно защото Господ Исус е във
вярващия, Бог моЖе да го обича така,
както обича Христос.
Толкова скъп,
толкова скъп съм на Бога,
че по-голяма лЬбов не мозке да има
към мен:
лЬбовта, с която
Синът бе възлЬбен от Бога,
с тази съща лЬбов Той възлЬби и
мен!
Гейтби ПедЖит
Молбите, които Христос отправя
към Бога за Своя народ, „се отнасят"
според Рейнзфорд „за духовни неща, за
небесни благословения. Той не се моли
те да бъдат богати, нито да имат по-
чести, нито световно влияние, а да
бъдат освободени от злото, отделени
от света, обучени да изпълняват дъл-
га си и приети безопасно в небето"4*.
VIII. Страданието и смъртта на
БоЖия Син (18 и 19 гл.)
А. Юда предава Господа (18:1-11)
18:1 Събитията от 13 до 17 глава
стават в Ерусалим. Сега Исус напуска
града и тръгва на изток по посока на
Елеонския хълм; пресича потока Кед-
рон и стига до Гетсиманската гради-
на, която се намира на западния склон
на Елеонския хълм.

513

Йоан 18

18:2, 3 Юда знае, че Господ прекарва
дълго Време В градината В молитва, и
знае, че ако Го потърси там, където
се моли, ще има най-голяма възмож-
ност да Го намери. Четата от бой-
ници е най-Вероятно римска чета, до-
като слуЖителите са евреи, предста-
вители на главните свещеници и фа-
рисеите. Те идват с „фенери, факли и
оръзкия": „идват с фенери, за да уло-
Вят Светлината на сВета".
18:4 Господ излиза напред, за да ги
посрещне, без да чака те да Го потър-
сят. ТоВа показВа колко голяма е Не-
говата решимост да отиде на кръста.
Войниците са могли да оставят, оръ-
Жията си у дома, тъй като Спасите-
лят няма да им се съпротивлява. Въп-
росът: „Кого търсите?", има за цел
да ги провокира да каЖат каква е цел-
та на тяхната мисия.
18:5 Те търсят Исус от Назарет и
едва ли съзнават, че Той е техният
Създател и Крепител - най-добрият
Приятел, Когото някога са имали.
Исус отговаря: „Аз съм", което озна-
чава, че Той не е само Исус от Наза-
рет, но и Йехова. Както споменахме
по-преди, A3 СЪМ е едно от Имената
на Йехова В СЗ. Дали тези думи не са
накарали Юда отноВо да се зачуди, до-
като стои с другите В тълпата?
18:6 За един кратък миг Господ Исус
се разкрива на хората с думите „A3
СЪМ", Всемогъщият Бог, и това отк-
ровение е толкова зашеметяващо, че
те се дръпват назад и падат на зе-
мята."
18:7 Господ пак ги пита да Му ка-
Жат кого търсят и отговорът пак е
същият, независимо от реакцията на
думите на Христос.
18:8, 9 Господ пак отговаря, че това
е Той и че Той е Йехова: „Рекох ви, че
съм Аз." И след като търсят Него,
нека оставят учениците да си оти-
дат. Прекрасно е да се види тази ба-
щинска загршкеност, която Господ
проявяВа към другите В момент, кога-

то Неговият Живот е в опасност. Та-
ка се изпълняват думите, записани в
Йоан 17:12.
18:10 Симон Петър обаче смята, че
е дошло времето да използва насилие,
за да спаси Учителя Си от тълпата.
Без Господ да му е казал нищо, той из-
ваЖда ноЖа си и удря слугата на пър-
восвещеника. Той сигурно иска да убие
този човек, но една Невидима Ръка
отклонява ноЖа и Петър само отряз-
ва дясното ухо на слугата.
18:11 Исус смъмря Петър за прибър-
заното му старание. Чашата на стра-
данието и смъртта е дадена на Исус
от Неговия Отец и Той възнамерява
да я изпие до дъно. Лекарят Лука спо-
менава в своето Евангелие как на то-
ва място Господ докосва и изцелява
ухото на Малх (22:51).
Б. Исус е арестуван и вързан
(18:12-14)
18:12, 13 Сега за пръв път е позволено
на злите човеци да хванат Исус и да
върЖат ръцете Му.
Анна е един от бившите първосве-
щеници. Тук не стаВа ясно защо заВеЖ-
дат Исус първо при него, вместо при
Каяфа, неговия зет, който е първос-
вещеник по онова време. По-ваЖно е
да се види, че Исус е изправен на съд
първо пред евреите, където се опит-
ват да докаЖат вината Му като „бо-
гохулник" и „еретик". Този съд предс-
тавлява така нареченият религиозен
процес. След това Исус е изправен на
съд пред римските власти, където се
прави опит да се докаЖе, че е враг на
Цезар. Това е граЖданският процес.
Тъй като евреите са били под римско
управление, трябвало е да действат
чрез римските съдилища. Така напри-
мер те не са моЖели да изпълняват
смъртни наказания. ТоВа е моЖело да
стане единствено чрез Пилат.
18:14 Йоан обяснява, че този първос-
вещеник е същият онзи Каяфа, който

514

Йоан 18

беше изрекъл пророчеството, че един
човек трябва да умре за народа (ВЖ.
Йоан 11:50). Скоро той ще вземе учас-
тие в изпълнението на това пророчес-
тво. ДЖеймс Cmtoapm казва следно-
то:
„Това е човекът, който се е считал
за пазач на душите на този народ, кой-
то е бил отделен от другите за висш
тълкувател и представител на Бога,
на когото е била поверена великата
привилегия да влиза веднъЖ в година-
та в пресвятото място. И точно то-
зи първосвещеник стана човекът, кой-
то осъди БоЖия Син. Историята не ни
предлага по-впечатляваща илЬстра-
ция на истината, че и най-добрите ре-
лигиозни възможности, и най-обещава-
щото образование не могат да гаран-
тират спасението на човека или сами
по себе си да облагородят неговата ду-
ша. „Тогава видях - казва ДЖон Бънян,
завършвайки книгата си, - че дори и
от портите на рая има път за ада.<<48
В. Петър се отрича от своя Господ
(18:15-18)
18:15 Повечето изследователи на Биб-
лията смятат, че другият ученик, за
когото се говори тук, е самият Йоан
и че неговата скромност му е попре-
чила да спомене името си, особено на
фона на срамното отричане на Петър
от Господа. Ние не знаем как Йоан е
станал познат на първосвещеника, но
знаем, че това познанство му позволя-
ва да бъде допуснат до двора.
18:16, 17 Петър не е допуснат вът-
ре, преди Йоан да излезе и да говори с
вратарката. Когато се връщаме на-
зад към всичко това, започваме да се
питаме дали Йоан наистина е напра-
вил добра услуга на Петър, като е из-
ползвал влиянието си по този начин.
ВаЖно е да се отбелеЖи, че когато
Петър се отрича за пърВи път от
Господ, той не прави това пред някой
силен и страшен войник, а пред едно

обикновено момиче слугинче, което
пази на вратата. И така, той отри-
ча, че е ученик на Исус.
18:18 Сега Петър се смесва с враго-
вете на Господ и се опитва да скрие
своята самоличност. Като много дру-
ги ученици, той отива да се грее на
този огън от света.
Г. Исус пред първосвещеника
(18:19-24)
18:19 Тук не става ясно дали първосве-
щеникът е Анна или Каяфа. Ако е бил
Анна, което е най-вероятно, то той е
наречен първосвещеник само от лк>-
безност - заради това, че някога е зае-
мал тази длъЖност. Първосвещени-
кът пита Исус за Неговите ученици
и Неговото учение, като че ли те
представляват заплаха за Мойсеевия
закон и римското правителство. Ста-
ва ясно, че тези хора нямат никакви
истински обвинения срещу Господ и
затова се опитват да си измислят ня-
какви.
18:20 Исус му отговаря, че Негово-
то слуЖение е открито пред всички и
че няма какво да крие. Както и в си-
нагогите, така и в храма Исус винаги
е поучавал в присъствието на logeu и
не е правел нищо тайно.
18:21 Тези думи са едно предизвика-
телство към някои от к>деите, които
са Го слушали. Те могат да излязат и
да Го обвинят, ако искат. Ако Той е
направил или казал нещо лошо, нека да
свидетелстват за това.
18:22 Предизвикателството явно
раздразня logeume, тъй като те оста-
ват без обвинение. Затова те прибяг-
ват към обиди. Един от служителите
удря плесница на Исус за това, че бил
отговарял така на първосвещеника.
18:23 Със съвършено спокойствие и
неопроверЖима логика Спасителят
изобличава несправедливостта на
тяхната позиция. Те не могат да Го
обвинят, че говори зло, и за да си изка-

515

Йоан 18

pam яда, Го удрят за тоВа, че гоВори
истината.
18:24 Предишните стихове описват
разпита при Анна! Разпитът при Кая-
фа не е описан от Йоан. Той се е със-
тоял по Време на събитията, описани
от 24 до 28 стих.
Д. Петър се отрича от Господ за
втори и за трети път (18:25-27).
18:25 Разказът сега се Връща отново
към Симон Петър. В мраза на утрин-
ните часове той стои и се топли край
огъня. Облеклото и акцентът му го
издават, че е рибар и че е от Галилея.
Човекът, който стои до него, го пита
дали и той не е ученик на Исус, но Пе-
тър отново се отрича от Господа.
18:26 Този път към Петър се обръ-
ща един роднина на Малх, който е ви-
дял как Петър му е отрязал ухото.
„Нали те видях аз в градината с Не-
го?"
18:27 Петър се отрича за трети
път от Господ и веднага след тоВа
чуВа кукуригането на петел. Това му
припомня думите на Господ: „Пете-
лът няма да е пропял, преди да си се
отрекъл три пъти от Мене." От дру-
гите Евангелия знаем, че на това мяс-
то Петър излиза навън и горчиво пла-
че.
Е. Исус пред Пилат (18:28-40)
18:28 Религиозният процес заВършВа,
но скоро след него започва граждански-
ят процес. Мястото, където се разви-
ва това събитие, е съдебната зала или
преторията на управителя. Юдеите
не искат да Влязат В преторията на
един езичник, защото смятат, че ще
се осквернят и че поради тази причи-
на няма да могат да ядат пасхата.
Изглежда, че мисълта за заговора про-
тив жиВота на Божия Син изобщо не
ги Вълнува. За тях влизането в един
езичнически дом е цяла трагедия, но
убийството - някаква дреболия. Ав-
густин възкликва следното:

„О, нечестива слепота! Тези хора
смятат, че ще се омърсят, като Вля-
зат В едно Жилище, което не е тяхно,
и че ще останат неосквернени от прес-
тъпление, което е Вътре В тях. Те се
боят, че ще се оскВернят от претория-
та на един чуЖд за тях съдия и че ще
останат чисти от проливането на
кръвта на един невинен брат.1<49
А Хол изразява отношението си та-
ка:
„Горко на вас, свещеници, кншкници,
старейшини, лицемери! Нима има по-
мръсен покрив от вашите собствени
гърди? Не стените на преторията на
Пилат, а Вашите собствени сърца са
нечисти. Не е ли убийството ваша по-
ръчка и не е ли заразата вътре Във вас?
Бог ще ви смаЖе вас, стени варосани!
Вас, които копнеете да се изцапате с
БоЖията кръв! Вас, които се боите да
не се оскверните от допира с претори-
ята на Пилат! Вас, чиито гърла се за-
давиха от такова дребно нещо, макар
че моЖеха да поглъщат огромни ками-
ли от злина! Излезте от Ерусалим,
вие, лъЖливи невярващи - за да не се
оскверните! Пилат има много по-голя-
мо основание от вас да се бои за сте-
ните си да не се осквернят от присъс-
твието на такива гигантски чудови-
ща на нечеспшето. "50
И Пул отбелязва: „Няма нищо по-
често срещано от хора - фанатици по
отношение на религиозните ритуали,
които са изкл/очително небреЖни по
отношение на морала. "51 Думите „та
да не могат да ядат пасхата" вероя-
тно означават, че те няма да могат
да участват В празника, който идва
след Пасхата, защото самата Пасха
бе чествана предишната вечер.
18:29 Пилат, римският управител,
се предава пред религиозните скрупули
на logeume и излиза вън при тях. Там
той започва разпита с въпроса: „В
какво обвинявате Тоя Човек?"
18:30 Техният отговор е едновре-
менно дързък и нагъл. Всъщност те

516

Йоан 18

му казВат, че Вече са разгледали слу-
чая и са намерили обвиняемия за вино-
вен. Така че тоВа, което те искат от
Пилат, е да произнесе присъдата.
18:31 Пилат се опитВа да избегне
отговорността и да я прехвърли об-
ратно на logeume. Щом като Вече са
разпитали Исус и са Го намерили за
Виновен, защо не Го осъдят според
техния закон? Отговорът на logeume
е много ВаЖен. Той означава следното:
„Ние не сме независима дърЖава, а сме
подчинени на римската власт. Граж-
данското управление на страната ни
не е в наши ръце и ние нямаме власт
да осъдим на смърт никого." Този
отговор свидетелства за това, че ев-
рейският народ не е независим народ,
а е подвластен на една езичническа
власт. Освен това той показва, че
logeume Желаят да прехвърлят отго-
ворността за отвратителното прес-
тъпление със смъртта на Исус върху
Пилат.
18:32 32 cm. моЖе да има две различ-
ни значения: (1) В Матей 20:19 Исус
беше пророкувал за Себе Си, че ще бъ-
де предаден на езичниците, за да бъде
убит, и сега logeume изпълняват това
пророчество. (2) На много места Гос-
под казва, че ще бъде „издигнат" (Йо-
ан 3:14; 8:28; 12:32, 34), имайки предвид,
че ще бъде разпънат. При изпълняване
на смъртно наказание евреите обикно-
вено са убивали осъдения с камъни, до-
като разпъването на кръст е било
римското наказание. И така, чрез от-
каза си да изпълнят смъртната присъ-
да, logeume, без да съзнават, изпълня-
ват тези две пророчества за Месията
(вЖ. също и Псалм 22:16).
18-33 Пилат влиза отново в прето-
рията и извиква Исус на личен разпит,
където Му задава пряко въпроса: „Ти
logeucku Цар ли си?"
18:34 Отговорът на Исус означава
следното: „Като управител някога
чул ли си да съм искал да сваля римско-
то управление? Някога да са ти казва-

ли, че съм се обявил за цар, който Же-
лае да подкопае империята на Цезар?
Ти лично знаеш ли нещо за това обви-
нение, или само това, което си чул от
тези к>деи?"
18:35 Думите на Пилат са изпълнени
с презрение: „Че аз 1одеин ли съм?" То-
зи въпрос означава, че Пилат се счита
за прекалено ваЖна личност, за да се
занимава с такива дребни проблеми
като тези на местните Жители; но
също така той означава и признание,
че самият Пилат няма никаква инфор-
мация за истинско обвинение на Исус
освен това, което е чул от logeume.
18:36 Тогава Исус признава, че Той е
Цар; но не такъв цар, за какъвто Го
смятат logeume; нито цар, който зап-
лашва римската Власт. Царството на
Христос не се установява с човешки
оръЖия, иначе учениците Му щяха да
се борят, за да попречат на logeume да
Го хванат. Царството на Христос не
е от тук, то не е от този свят. То не
получава силата си и властта си от
света и неговите цели не са материал-
ни.
18:37 Когато Пилат пита Исус дали
е цар, Исус му отговаря: „Ти право
казваш, защото Аз съм цар." Само че
Неговото царство се утвърждава с
истина, а не с меч и щит. Исус точно
затова е дошъл на света - за да сви-
детелства за истината. „Истина-
та" тук означава истината за Бога,
за Самия Христос, за Светия Дух, за
човека, за греха, за спасението и за
всички останали големи доктрини на
християнството. Всеки, който обича
истината, слуша Неговия глас и по
този начин царството Му расте.
18:38 Трудно е да се каЖе какво точ-
но има предвид Пилат, когато казва
на Исус: „Що е истина?" Дали това
означава недоумение или сарказъм, или
заинтересованост? Това, което със
сигурност моЖем да каЖем, е, че Съ-
вършената Истина стоя пред него и
той не Я позна. След това Пилат из-

517

Йоан 18,19

лиза отноВо при logeume, за да им ка-
Же, че не намира никаква вина В Исус.
18:39 При logeume е имало обичай по
време на Пасхата да искат от римля-
ните да им освободят по един еврейс-
ки затворник. Пилат решава да изпол-
зва този обичай В стремеЖа си да
удовлетбори logeume и едновременно с
това да освободи Исус.
18:40 Замисълът му обаче пропада.
Юдеите не Желаят да се освободи
Исус; те искат Варава, който е прес-
тъпник. Вместо собствения му Съз-
дател злото сърце на човека го накара
да предпочете един разбойник.
Ж. Присъдата на Пилат: невинен,
но осъден (19:1-16)
19:1 Това, че Пилат бие Исус, е изклю-
чително несправедливо от негоВа
страна; но той моЖе би се надява, че
това наказание ще удовлетвори logeu-
me и те ще престанат да искат смър-
тно наказание за Исус. Боят е римско
наказание: затворникът е бивал бит с
бич или пръчка. Бичът е бил направен
от косми с Вплетени 8 тях метални
пластинки или парчета от кост, кои-
то са причинявали дълбоки рани в тя-
лото.
19:2, 3 Войниците се подиграват на
твърдението на Исус, че е Цар, и на-
бързо сплитат един „царски венец":
„венец от тръни"! Този венец сигурно
е причинявал големи болки на Спаси-
теля, тъй като те са го натиснали
върху главата Му. Тръните са символ
на проклятието, което грехът донесе
на чоВечестВото. Тук ние ВиЖдаме ед-
на картина на Господ Исус, Който по-
несе венеца на проклятието заради на-
шите грехове, за да моЖем ние да по-
несем венеца на славата. Моравата
мантия също е подигравка със Спаси-
теля. Моравият цвят е цветът на
царствеността. Той също ни напомня
за това, че мантията на нашите гре-

хове беше облечена от Исус, за да мо-
Жем ние да облечем мантията на Бо-
Жията правда.
Колко е тъЖно, когато си предста-
вим как вечният БоЖий Син е бил бит
от ръцете на Своите създания; как
устните, които Той е създал, са произ-
насяли подигравки на Своя Създател!
19:4 Тогава Пилат пак излиза при
тълпата и им съобщава, че ще доведе
Исус навън при тях, но че не намира
никаква вина в Него. Така Пилат се
осъЖда от собствените си думи: той
не намира никаква вина в Христос, но
въпреки това не го освобоЖдава.
19:5 Когато Исус излиза навън с
„трънения венец и моравата дреха",
Пилат Го представя с думите: „Ето
Човека." Трудно е да се каЖе дали той
казва това с подигравка, със съчувст-
вие или без да влага никакво чувство.
19:6 Главните свещеници забеляз-
ват колебанието на Пилат и започ-
ват яростно да крещят: „Разпни Го!
Разпни Го!" Обърнете внимание, че ре-
лигиозните водачи играят водещата
роля в убиването на Спасителя. През
всички векове едни от най-Жестоките
гонители на истинските вярващи са
били църковни слуЖители. Пилат изг-
леЖда отвратен от тази безпричинна
омраза към Исус и казва нещо, което
моЖе да се изтълкува по следния на-
чин: „Ако вие мислите така, защо не
Го вземете и не Го разпънете? Що се
отнася до мен, аз смятам, че Той е не-
винен." Пилат знае, че logeume не мо-
гат да убият Исус, тъй като нямат
власт за такова нещо - само римляни-
те са имали право да изпълняват
смъртни присъди по онова време.
19:7 Когато logeume разбират неус-
пеха си да докаЖат, че Исус представ-
лява опасност за управлението на Це-
зар, те излизат с религиозно обвине-
ние срещу Него. Христос твърдеше,
че е равен на Бога, като казваше, че е
Бсикият Син. За logeume това е бого-

518

Йоан 19

хулстВо, което трябВа да се накаЖе
със смърт.
19:8, 9 ВъзмоЖността Исус да е Бо-
Жият Син уплашВа Пилат. Той Вече е
обзет от безпокойство, което още
повече се засилва от тази възмоЖ-
ност.
Пилат отвеЖда Исус обратно 6
преторията или съдийската зала и Го
пита откъде е. Във всички тези съби-
тия Пилат е една много трагична фи-
гура. Той признава със собствените си
уста, че Исус е невинен, но няма мо-
ралната смелост да Го освободи зара-
ди страха си от logeume. Защо Исус не
му дава никакъв отговор? МоЖе би
Той знае, че Пилат не Желае да дейст-
Ва според светлината, която има в се-
бе си. Така Пилат пропуска своята го-
ляма възмоЖност. Той повече няма да
получи светлина, тъй като не е отго-
ворил на светлината, която му е била
дадена.
19:10 Пилат се опитва да накара
Господ да говори, като Го заплашва.
Той припомня на Исус, че като римски
управител има власт както да Го ос-
вободи, така и да Го разпъне.
19:11 Самообладанието на Господ
Исус в този момент е забележително.
Той е по-спокоен от Пилат. Господ
отговаря на Пилат, че каквато и
власт да притеЖава Пилат, тя му е
дадена от Бога. Всички управления са
дадени от Бога и всяка власт - също,
независимо дали е граЖданска или ду-
ховна.
„Оня, който Ме предаде на Тебе"
моЖе да се отнася до: (1) първосвеще-
ника Каяфа; (2) предателя Юда; или
(3) еврейския народ като цяло. Мисъл-
та на Господа е, че тези к>деи е тряб-
вало да знаят по-добре. У тях са Писа-
нията, В които е пророкувано идване-
то на Месията. Те са били длъЖни да
Го разпознаят, когато е дошъл. Въп-
реки това те са Го отхвърлили и сега
викат, като искат Живота Му. Този
стих ни показва, че виновността има

степени. Пилат е виновен, но Каяфа,
Юда и всичките зли кздеи са по-винов-
ни от него.
19:12 Точно когато Пилат решава
да освободи Исус, logeume използват
най-силния си аргумент: „Ако пуснеш
Тогова, не си Кесарев приятел." (Ке-
сар или Цезар е официалната титла
на римския император.) Тези хора
изобщо не се интересуват от съдбата
на Кесаря; точно обратното: те го
мразят и искат да го унищоЖат и да
се освободят от неговата власт. Въп-
реки това тук те претендират, че за-
щитават неговата империя от запла-
хата на Исус, Който твърди, че е цар!
Еврейският народ поЖъна плодовете
на това лицемерие през 70 г. сл. Хр.,
когато римските легиони нападнаха
Ерусалим и го унищоЖиха напълно, из-
бивайки всичките му Жители.
19:13 Пилат не моЖе да устои на
това обвинение в нелоялност и капи-
тулира пред исканията на тълпата.
Сега той изВеЖда Исус на едно откри-
то място, познато под името „Ка-
менно настлание", където обикновено
се решават подобни въпроси.
19:14 Всъщност празникът на Пас-
хата е приклк>чил миналата вечер.
„Денят на приготовлението на пас-
хата", за който се говори тук, е де-
нят за приготовлението на празника,
който следва Пасхата. „Около шес-
тия час" вероятно означава 6.00 ч.
следобед, но това не е много сигурно,
тъй като все още има неразрешени
въпроси по отношение на Времето В
Евангелията. „Ето вашият Цар!"
- казва Пилат, опитвайки се да раз-
дразни и предизвика logeume. Без съм-
нение той ги обвинява заради това, че
са го принудили да осъди Исус.
19:15 Юдеите продълЖават да нас-
тояват Исус да бъде разпънат. Пи-
лат им се присмива с въпроса: „Вашия
Цар ли да разпна?", при което logeume
проявяват най-голямата си низост,
като казват: „Нямаме друг цар освен

519

Йоан 19

Кесаря." БезбоЖен народ! Отказал се
от сВоя Бог заради един зъл монарх-
езичник!
19:16 Пилат поЖелава да угоди на
к>деите и предаВа Исус на Войниците,
за да Го разпънат. Той обиква поВече
похвалата на човеците от похвалата
на Бога.
3.   Разпятието (19:17-24)
19:17 Думата, преведена като
„кръст", се е употребявала за обозна-
чение на предмет от едно дървено
парче (нещо като кол) или от две пар-
чета, съединени едно с друго. Обикно-
вено той е имал такива размери, че
човек е моЖел да го носи. Исус е носил
кръста си на известно разстояние,
след което - според другите Еванге-
лия - са го дали на някакъв мъЖ на име
Симон от Киринея, който е продъл-
Жил да го носи. „Мястото, наречено
Лобно", Вероятно е получило това име
поради една от следните две причини:
(1) Самото то е приличало на череп,
особено ако е било някакъв хълм с пе-
щери в него. Подобно място е Гордон-
ската Голгота в днешен Израел. (2)
Или е било място за екзекуции на прес-
тъпници, където е имало черепи и кос-
ти. Това е малко Вероятно да е така,
като се има предвид Мойсеевият за-
кон за погребването на мъртъвци.
19:18 Господ Исус е бил разпънат на
кръста, като са закоВали ръцете Му и
краката Му. След тоВа са издигнали
кръста и са го забили в една дупка В
земята. Единственият съвършен Чо-
Век, Който някога е Живял, е бил пос-
рещнат по този начин от Своите Си!
Ако ти никога не си приел Исус като
Свой Господ и Спасител, няма ли да
направиш това сега, когато четеш
този простичък разказ за това, как
Той е умрял за теб? Едновременно с
Господ са били разпънати двама раз-
бойници - от едната и от другата

Му страна, което е станало в изпъл-
нение на пророчеството на Исая 53:12:
„И към престъпници биде причислен."
19:19 Обикновено над главата на
разпънатия са слагали табела с над-
пис, който е опоВестявал престъпле-
нието. Пилат е предлоЖил да напи-
шат на табелата: ИСУС НАЗАРЯ-
НИН, ЮДЕЙСКИЯТ ЦАР.
19:20 Александър изразява чувства-
та си по отношение на този надпис
със следните думи:
„Надписът е бил на староеврейски
- свещения език на патриарсите и про-
роците; на гръцки - златния език на
музиката, който дава душа на нещата
от материалния свят и тяло на абст-
рактните неща от философията; и на
латински - езика на един народ, който
е бил първоначално най-силният от
всички човешки народи. Трите езика
представляват трите човешки общес-
тва и техните идеи: откровението,
изкуството, литературата; прогреса,
войната и правото. Навсякъде, където
съществуват тези три стремления на
човешката раса, навсякъде, където мо-
зке да се предават съобщения на човеш-
ки език, навсякъде, където има сърце,
което греши, език, който говори, и очи,
които четат, Кръстът моЖе да отне-
се своето послание. "52
„Мястото... беше близо до града."
Господ Исус е бил разпънат извън
очертанията на града. Точното мяс-
то не е известно със сигурност.
19:21 Главните свещеници не харе-
сали надписа: те предпочитали той да
звучи като претенция от страна на
Христос, а не като факт (който
всъщност и е).
19:22 Пилат не поЖелал да смени на-
писаното. Той вече нямал търпение с
togeume и не искал да прави повече от-
стъпки. Жалко, че не беше показал
тази своя решителност по-рано!

520

Йоан 19

19:23 При Всички тези екзекуции на
войниците се е разрешавало да си раз-
делят личните Вещи на разпънатите.
Тук ние четем как те са си разделили
дрехите на Христос. ЯВно Всичките
те са били пет на брой. Войниците са
си разделили четири от тях - без гор-
ната дреха, която е нямала ръб и не е
моЖела да се нареЖе, без да се унищо-
Жи.
19:24 ЗатоВа те решили да хвърлят
Жребий за дрехата, след което тя
отишла при неназоВания победител.
ЕдВа ли някой от тях е съзнаВал, че
участВа В изпълнението на едно про-
рочество, написано хиляда години по-
рано (Пс. 22:18)! Изпълнението на те-
зи пророчества отноВо ни напомнят
за това, че Библията е вдъхновена от
Бога и че Исус Христос наистина е
обещаният Месия.
И.  Исус поверява майка Си на Йоан
(19:25-27)
19:25 Много ученици на Библията смя-
тат, че в този стих са споменати че-
тири Жени: (1) Мария, майката на
Исус; (2) Саломия, сестрата на Мария
и майката на Йоан; (3) Мария, съпру-
гата на Клеопа; и (4) Мария Магдали-
на.
19:26, 27 Независимо от Своите
Собствени страдания Господ е изпит-
вал неЖна лк)бов към другите. ВиЖ-
дайки майка Си и ученика Си Йоан,
Той се е обърнал към нея и и е предс-
тавил Йоан като един, който ще и бъ-
де като син оттук нататък. Когато
Господ казва на майка Си: „Жено...",
Той не показва липса на уваЖение. Ин-
тересно е обаче, че Той не я назовава
„майко". Това не е ли показателно за
онези, които се изкушават да издиг-
нат Мария на по-високо място от то-
ва, което и се полага - т. е. да започ-
нат да и се покланят като на богиня?
Исус сега казва на Йоан, че той тряб-

ва да се гриЖи за Мария като за своя
собствена майка. Йоан се подчинява
на думите на Исус и прибира Мария у
дома си.
Й.  Краят на делото на Христос
(19:28-30)
19:28 МеЖду 27 и 28 cm. са изминали
три часа от тъмнина - от обед до
3.00 часа следобед. Точно тогава Исус
е бил изоставен от Бога, за да понесе
наказанието за нашите грехове. Него-
вият Вик: „Жаден съм!", говори за ис-
тинска, физическа ЖаЖда, изострена
още повече от мъките на разпятието.
Но той също така говори и за една по-
голяма ЖаЖда от тази - за духовната
Му ЖаЖда за спасението на човешки-
те души.
19:29 Войниците са дали на Исус да
пие оцет, като вероятно са завързали
една гъба, напоена с оцет, на исоп и са
я притиснали до устните Му. (Исо-
път е растение, което се е използвало
и по време на Пасхата, Изх. 12:22.) То-
зи оцет е различен от оцета, смесен с
Жлъчка, който Му е бил даден по-рано
(Мат. 27:14), и който Той не е изпил,
за да не Му подейства като обезболя-
ващо средство. Исус е искал да понесе
нашите грехове в пълно съзнание!
19:30 „Свърши се!" Свърши се дело-
то, което Неговият Отец Му даде да
извърши! Свърши се приносът на въз-
лиянието на Неговата душа за наши-
те, грехове! Свърши се делото на из-
куплението и примирението! Наисти-
на Той все още не е бил умрял, но Не-
говата смърт, погребение и Възнесе-
ние са били толкова сигурни, че все ед-
но са били извършени. Затова Господ е
могъл да възвести пред всички, че пъ-
тят за спасение на грешниците вече е
открит. Днес ние благодарим на Бога
за свършеното дело на Господ Исус на
кръста на Голгота!

521

Йоан 19

Някои изследователи на Библията
мислят, че когато Исус е навел глава-
та Си, Той Всъщност я е навел назад.
Вайн пише, че „тук не става Въпрос за
едно безпомощно отпускане на глаВа-
та след смъртта, а за съзнателно на-
веЖдане на глаВата В полоЖение на по-
чивка".
Думите „предаде дух" подчертават
факта, че смъртта на Исус е била акт
на Неговата Собствена воля. Той Сам
е определил Времето на Своята
смърт: изцяло Владеейки Своите спо-
собности, Той Сам е предал духа Си
- действие, което един обикновен чо-
Век не моЖе да извърши.
К.   ПробоЖдането на ребрата на
Спасителя (19:31-37)
19:31 И отново ние вшкдаме загршке-
ността на тези религиозни к>деи по
отношение на подробностите при из-
вършването на такова хладнокръвно
убийство: те са прецеЖдали комара, а
са поглъщали камилата. Юдеите не са
искали да оставят телата на кръс-
товете до съботния ден, тъй като са
мислели, че това няма да е прилично, а
освен това в града е щяло да има рели-
гиозен празник. Затова те са помоли-
ли Пилат да нареди да се пречупят
краката на тримата разпънати, за да
се ускори смъртта им.
19:32 Писанията не ни казват как са
били пречупени пищялите на разпъна-
тите, но най-вероятно това е било
направено на много места, тъй като
пречупването на едно-единствено мяс-
то не е могло да доведе до смърт.
19:33 Войниците, за които се споме-
нава тук, са били хора с голям опит в
тези неща. Те са знаели, че Исус... е
бил умрял вече. Не е било възмоЖно да
е бил припаднал или загубил съзнание.
Затова не са Му пречупили краката.
19:34 Текстът не ни казва защо
един от войниците е пробол ребрата

на Исус. МоЖе би това е бил последни-
ят изблик на злобата в неговото сър-
це. „Това прилича на последния враЖ-
дебен изстрел на победения враг след
края на битката, издаващ дълбоката
омраза, която таи човешкото сърце
към Бога и Неговия Христос." Изсле-
дователите нямат единно мнение по
отношение на значението на кръвта
и водата. Някои приемат това като
признак, че Исус е умрял от разрив на
сърцето, но ние смятаме, че това не е
ВъзмоЖно, след като смъртта на Исус
е един волеви акт. Други смятат, че
това е символ на кръщението и Гос-
подната вечеря, което ни се струва
прекалено пресилено. Кръвта означа-
ва очистване от вината на греха; до-
като водата олицетворява очистване
от осквернението от греха чрез Сло-
вото. Тази мисъл е изразена много
сполучливо в следния стих:
Нека водата и кръвта,
изтекли от прободената Ти страна,
спасят мене от греха,
от вината на греха и мощта.
Огастъс Топлейди
19:35 35 cm. свидетелства или за то-
ва, че краката на Исус не са били пре-
чупени, или за пробоЖдането на ребра-
та Му, или за сцената на разпятието
като цяло. „Тоя, който видя", без
съмнение е Йоан, авторът на този
разказ.
19:36 Този стих идва, за да подкрепи
33 cm. като изпълнение на пророчест-
вото от Изход 12:46: „Кост Негова
няма да се строши." Тези думи се от-
насят за агнето по Време на Пасхата.
Според нареЖдането на Бога костите
на агнето е трябвало да останат це-
ли. Христос е истинското Пасхално
Агне, осъществяващ този символичен
образ с най-голяма точност.
19:37 37 cm. подкрепя 34 cm. Макар и
войникът да не е съзнавал това, него-
вото действие е било едно чудно из-

522

Йоан 19,20

пълнение на друго пророчество от Пи-
санието (Зах. 12:10). „Човекът проявя-
ва своята злина, Бог проявява Своята
воля." Пророчеството на Захария се
отнася до един бъдещ ден, когато вяр-
ващите кздеи ще видят идването на
Господа на земята. „И те ще поглед-
нат на Мене, Когото прободоха. И ще
плачат за Него, както плаче някой за
едничкия си син."
JI.  Погребението в гроба на Йосиф
(19:38-42)
19:38 С този стих започва разказът за
погребението на Исус. До този мо-
мент Йосиф от Ариматея е вярвал
тайно в Исус. Страхът от logeume го
е възпирал от открито признание. Се-
га той излиза пред всички и смело иска
тялото на Исус, за да го погребе. Така
той излага себе си на отлъчване, гоне-
не и насилие. Единственото нещо, за
което момеем да съзкаляваме, е, че той
не е поЖелал да защити тази своя по-
зиция, докато Исус още е проповядвал
на хората.
19:39, 40 Читателите на Йоан вече
познават Никодим, тъй като са се
срещали с него преди това - веднъЖ,
когато той дойде при Исус през нощ-
та (3 гл.); и Втори път, когато Нико-
дим настоя пред Синедриона да се от-
несе по-справедливо към Исус и да Го
изслуша (7:50, 51). Сега той се присъе-
динява към Йосиф и донася „сто лит-
ри смес от смирна и алой". Вероятно
тези аромати са били във вид на прах,
с който е било поръсено тялото. След
това тялото е било увито с ленено
платно.
19:41 Почти всяко изречение от то-
зи текст е изпълнение на някакво про-
рочество. Исая беше предсказал, че хо-
рата ще искат да погребат Месията
„меЖду злодеите", но че в смъртта
Си Той ще.бъде „при богатия" (Ис.
53:9). Един „нов гроб" в градината

моЖе да принадлежи само на богат чо-
век. От Евангелието на Матей науча-
ваме, че той е бил на Йосиф от Ари-
матея.
19:42 Тялото на Исус вече е полоЖе-
но 6 гроба. Юдеите са искали да се
отърват от тялото, за да могат
„спокойно" да празнуват приготви-
телния ден, който е започвал след за-
лез слънце. Но Бог вече е бил решил
тялото да бъде в сърцето на земята
в продълЖение на три дни и три нощи.
В тази връзка бихме искали да споме-
нем, че според начина, по който logeu-
me са броели дните, всяка част на де-
ня се е брояла като един ден. От това
следва, че пророчеството в Матей
12:40 за това, че Исус ще бъде в гроба
три дни, наистина е изпълнено.
IX. Победата на Човешкия Син
(20 гл.)
А. Празният гроб (20:1-10)
20:1 Първият ден на седмицата е не-
деля. Мария Магдалена отива на гро-
ба преди зазоряване. Вероятно гробът
е представлявал малка стаичка, издъл-
бана В земята или в скалата на някак-
во възвишение. Камъкът е имал фор-
мата на монета - кръгъл и сплескан
от двете страни. Той се е слагал В ня-
каква вдлъбнатина или канал, издъл-
бан пред входа на гроба и с търкулване
е заставал точно отпред като врата.
Когато Мария стига там, камъкът
вече е махнат. Това, меЖду другото,
се е случило след възкресението на
Христос, както научаваме от Матей
28.
20:2 Мария незабавно изтичва при
Петър и Йоан, за да им съобщи, че са
махнали камъка и са извадили тялото
на Господ от гроба. Тя не знае кой
точно е направил това, но употребява
местоимението „те" като безлично
местоимение, просто за да обясни слу-
чилото се. Нека обърнем внимание на

523

Йоан 20

Верността u посВетеността на Жени-
те по Време на разпъването и Възкре-
сението на нашия Господ. Учениците
изоставиха Господ и избягаха, докато
Жените останаха до Него, без да мис-
лят за собствената си безопасност.
Всичко това не е без значение.
20:3, 4 Трудно е да се каЖе какво са
си мислели Петър и Йоан, докато са
излизали от града и са тичали към гра-
дината близо до Голгота. Йоан Вероя-
тно е бил по-млад от Петър и е стиг-
нал пръв при гроба.
20:5 Сигурно входът на гроба е бил
доста нисък и, за да моЖе чоВек да
погледне Вътре, е трябвало да се наве-
де. Йоан се навеЖда и вшкда „плаща-
ниците слозкени". Дали те са били
развити от тялото или са стояли ВъВ
формата, която са заемали, докато са
били убити около тялото, не моЖем
да каЖем със сигурност, макар че Вто-
рото е по-Вероятно. Йоан не влиза в
гроба.
20:6, 7 Тук вече Петър настига Йо-
ан и влиза В гроба, без да се колебае. В
неговата импулсивна природа има не-
що, което ни кара да го чувстваме ка-
то една сродна на нас душа. Той също
Вшкда „плащаниците слоЖени", но
Спасителят не е там.
Тази подробност с кърпата е доба-
вена, за да покаЖе, че излизането на
Господ е било спокойно и е станало с
ред. Ако тялото е било откраднато,
крадецът едва ли би се заел да сгъва
внимателно някаква си кърпа!
20:8 Йоан влиза В гроба и вшкда вни-
мателно подредените платна и кърпа
и повярва. Когато се казва „и видя, и
повярва", се има предвид нещо повече
от физическото ВиЖдане. Това означа-
ва разбиране. Пред него е стояло дока-
зателството за Възкресението на
Христос. То му е показало това, кое-
то се е случило, и той... е повярвал.
20:9 До този момент учениците не
са разбирали старозаветното Писа-
ние, което казва, че Месията трябва

да възкръсне от мъртвите. Сам Гос-
под им каза това няколко пъти, но те
не го разбраха. Йоан е първият, който
го разбира.
20:10 След това учениците се връ-
щат на мястото, където са отседна-
ли - найтвероятно в Ерусалим. Без
съмнение те идват до извода, че няма
смисъл да чакат при гроба и че ще бъ-
де по-добре, ако отидат и каЖат на
другите ученици това, което са Виде-
ли.
Б.   Христос се явява
на Мария Магдалена (20:11-18)
20:11 Първите две думи на този стих
са впечатляващи: „А Мария..." Други-
те двама ученици са си отишли в къ-
щи, а Мария... Тук отново виЖдаме ог-
ромната лк)бов и посветеност на една
Жена. На нея беше простено много, за-
това тя и обичаше много. Тя продъл-
Жава своето бдение вън, пред гроба,
плачейки, тъй като си мисли, че тяло-
то на нейния Господ е откраднато, и
то вероятно от Неговите противни-
ци.
20:12 Този път, когато поглеЖда в
гроба, Мария вшкда два ангела, седна-
ли на мястото, където е леЖало тя-
лото на Исус. Удивителното е, че те-
зи грандиозни събития са разказани
толкова спокойно и без никакви особе-
ни емоции.
20:13 Мария не изглеЖда да се е упла-
шила или изненадала. Тя отговаря на
техния въпрос така, като че ли това,
което ii се случва, е нещо нормално.
От нейния отговор личи, че тя все
още не разбира, че Исус е Възкръснал и
е отново Жив.
20:14 В този момент нещо я накарва
да се обърне назад. Там стои Самият
Исус, макар че тя не Го разпознава.
Все още е рано сутринта и моЖе би
утрото не е настъпило. Освен това
от непрекъснатото плачене, очите ii
сигурно са били премреЖени. ВъзмоЖ-

524

Йоан 20

но е също така Бог ga u е попречил да
Види Господ до момента, В който е
дошло Времето за тоВа.
20:15 Господ знае отговорите на те-
зи Въпроси, но иска да ги чуе от нейни-
те уста. Тя предполага, че Той е гра-
динарят. Спасителят на света моЖе
да бъде много близко до хората и те
Въпреки тоВа да не Го познаят. Обик-
новено Той идва преоблечен в скромни
дрехи, а не като един от богаташите
на тази земя. В отговора си Мария не
нарича Господ по име. И трите пъти,
когато споменава Исус, тя използва
местоимението „Го". В този момент
тя мисли само за една-единстВена
Личност и не чуВстВа нуЖда да уточ-
нява повече коя е Тя.
20:16 Сега Мария чува познатия
глас, който я вика: „Марийо!" Този
глас не моЖе да се сгреши с никой друг:
това е Исус! Тя Го нарича „Равуни!",
което означава „мой велики Учите-
лк>". Всъщност Мария все още мисли
за Исус като за Великия Учител, Ко-
гото тя е познавала. Тя не разбира, че
сега Той е нещо повече от неин Учи-
тел - Той е неин Господ и Спасител.
Затова Господ се подготвя да й обяс-
ни по-новия и по-пълен начин, по който
тя ще Го познава оттук нататък.
20:17 Мария е познавала Исус лично
като Човек. Тя е Видяла да се случват
много чудеса, докато Той е бил в тя-
лото Си на земята. Затова тя си мис-
ли, че ако Исус не е при нея, така че да
моЖе да Го виЖда с физическите си
очи, тя не моЖе да има никаква надеЖ-
да за благословение. Господ трябва да
коригира това нейно мислене. Той ii
казва: „Не Ме приемай само като
един Човек в плът. Аз Все още не съм
се възнесьл при Моя Отец. Когато се
върна в небето, Светият Дух ще бъде
изпратен долу на земята. Когато дой-
де, Той ще Ме открие на твоето сър-
це така, както никога досега не си Ме
виЖдала. Аз ще ти бъда по-близък и
по-скъп, отколкото досега."

После Исус й казва да отиде при Не-
говите братя и да им каЖе за новия
ред, който Той е Въвел. За пърВи път
Господ нарича учениците Си „братя-
та Ми". Сега Вече те могат да знаят,
че Неговият Отец е и техен Отец и
че Неговият Бог е и техен Бог. До то-
зи момент вярващите не са били „си-
ноВе" и „БоЖии наследници".
Господ Исус не казва „Нашия Отец",
а „Моят Отец и вашият Отец".
Причината за това е, че Бог е НегоВ
Отец по различен начин, отколкото е
наш Отец. Бог е Отец на Господ Исус
още от Вечността. Христос е Синът
с Вечно потекло. Синът е равен на
Отец, докато ние сме синове по оси-
новение. ТоВа е една Връзка, която за-
почва от момента на нашето спасе-
ние и няма да свърши никога. Като Бо-
Жии синове ние не сме равни на Бога и
никога няма да бъдем.
20:18 Мария Магдалена се подчиня-
ва на поръчението, което и е дал Гос-
под, и става „апостол на апостоли-
те", както я беше нарекъл някой. Има
ли някой, който да се съмнява, че тази
голяма привилегия й е била дадена ка-
то награда за голямата и привърза-
ност към Господ?
В.   Христос се явява
на учениците Си (20:19-23)
20:19 Вече е неделя Вечер. Учениците
са се събрали заедно вероятно в горна-
та стая, в която бяха и преди три но-
щи. Вратите са затворени поради
страха от logeume. ИзведнъЖ те вшк-
дат Исус, че стои по средата, и чуват
гласа Му, който им казва: „Мир вам!"
Ясно е, че Господ е влязъл в стаята,
без да отваря вратите. Това е едно
чудо. Не трябва да забравяме, че Не-
говото възкресено тяло е истинско
тяло от плът, кръв и кости. Въпреки
това Той е имал власт да минава през
различни бариери и да се дърЖи незави-

525

Йоан 20

симо от природните закони. Думите
„Мир Вам!" носят сега ново значение,
тъй като Христос установи този мир
чрез кръвта, която проля на Своя
кръст. Онези, които се оправдават
чрез вяра, имат мир с Бога.
20:20 След като им казва: „Мир
вам!", Спасителят показва на учени-
ците Си белезите от раните, с които
е спечелил този мир. Те вшкдат беле-
зите от пироните и раната от копие-
то. Сърцата им се изпълват с радост
веднага щом разбират, че това е наис-
тина Господ. Той изпълни това, което
беше казал, че ще направи: Възкръсна
от мъртвите! Възкръсналият Господ
е източникът на радостта на христи-
яните.
20:21 21 cm. е един много хубав стих.
Господ не иска от Вярващите да се
наслаждават на тази радост егоис-
тично, а очаква от тях да я споделят
с другите хора. ЗатоВа Той ги изпраща
В света, така както и Неговият
Отец Го беше изпратил:
Христос дойде на света като един
Бедняк.
Той дойде като Слуга.
Даде Всичко от Себе Си.
Върши Волята на Отца Си.
Идентифицира Себе Си с човека.
Навсякъде Вършеше добро.
Правеше всичко със силата
на Светия Дух.
Неговата цел беше кръстът.
Сега Той казва на учениците Си:
„Така и Аз изпращам вас."
20:22 Това е един от най-трудните
стихове В цялото Евангелие. Той ни
казва, че Исус духва Върху учениците
и им казва: „Приемете Светия Дух."
Проблемът е в това, че Светият Дух
е даден малко по-късно, В деня на Пет-
десетница. Как тогава Господ казва
тези думи, без събитието да стане
незабавно?

ВъВ Връзка с този стих има няколко
обяснения. (1) Някои смятат, че Гос-
под само изрича едно обещание за то-
ва, което те ще получат в деня на
Петдесетница. За нас това не е дос-
татъчно добро обяснение. (2) Други
мислят, че това, което казва Спаси-
телят, не е: „Приемете Светия Дух",
а no-скоро: „Приемете Свят Дух." От
това те правят заклкзчение, че тога-
ва учениците не получават Светил
Дух напълно, а само част от функции-
те на СВетия Дух, като например по-
добро познаване на истината или сила
и ВодителстВо за тяхната собствена
мисия. Според това мнение учениците
получават само гаранция или предв-
кусване на Светия Дух. (3) Трети
твърдят, че в този момент Господ е
излял изцяло СВетия Дух Върху учени-
ците Си, което ни се струва много не-
вероятно в светлината на такива
стихове като Лука 24:49 и Деяния 1:4,
5, 8, където за идването на СВетия
Дух се говори все още като за едно бъ-
дещо събитие. От Йоан 7:39 става яс-
но, че Духът не е могъл да дойде В
пълнота преди прославянето на Исус,
т. е. преди връщането Му на небето.
20:23 Това е още един труден стих,
въВ Връзка с който има големи споро-
ве. (1) Едно от мненията е, че Исус
наистина дава на Своите апостоли (и
техните предполагаеми последовате-
ли) властта да прощават грехове или
да задърЖат грехове. Това мнение оба-
че пряко противоречи на учението на
Библията, според което само Бог мо-
Же да прощава грехове (Лука 5:21). (2)
Гейбелин цитира едно друго мнение по
този въпрос: „Обещаната сила и даде-
ната Власт са ВъВ връзка с проповяд-
ването на евангелието, въВ Връзка с
което ние моЖем да съобщаваме на
хората при какви условия греховете
им могат да бъдат простени и, ако те
не приемат тези условия, да им казва-
ме, че греховете им си остават." (3)
Според третото мнение (което е дос-

526

Йоан 20

ma близко да Второто) и което прие-
маме ние, Господ даВа праВо на учени-
ците да заявяват на хората, че грехо-
вете им са простени.
Нека да илюстрираме това трето
мнение. Учениците отиват В сВета и
пропоВядВат евангелието. Някои хора
се покайват за своите грехове и прие-
мат Господ Исус. Учениците имат
праВо да им каЖат, че греховете им са
простени. Други отказват да се пока-
ят и не Желаят да повярват в Хрис-
тос. Учениците им казват, че те про-
дълЖават да ЖиВеят В сВоите грехове
и че като умрат, ще загинат завинаги.
Като допълнение на това обяснение
бихме искали да отбелеЖим още, че
Господ дава на учениците специална
власт при някои грехове. Така напри-
мер В Деяния 5:1-11 Петър използва
тази власт, в резултат на което Ана-
ния и Сапфира умират. В 1 Коринтяни
5:3-5, 12, 13 ВиЖдаме как Павел задър-
Жа греха на един човек и опрощава гре-
ха на друг човек Във 2 Кор. 2:4-8. Във
всички тези случаи става въпрос за
прощаване на наказанието от тези
грехове в този Живот.
Г.   Съмнението се превръща
във вяра (20:24-29)
20:24 Не трябва да изпадаме в край-
ности и да обвиняваме Тома за това,
че не е бил там по това време. Тук не
се казва нищо, което да покаЖе причи-
ната за неговото отсъствие.
20:25 Тома обаче моЖе да бъде обви-
нен за своето отношение на неверие;
за това, че той е искал да има видимо,
осезателно доказателство за възкре-
сението на Господ, иначе не би повяр-
вал. Такова е и отношението на много
хора днес, макар да не е много разум-
но. Дори и учените Вярват на много
неща, които не могат нито да Видят,
нито да пипнат.
20:26 След една седмица Господ от-
ново се появява на учениците Си. Този

път и Тома е там. Господ Исус отно-
во Влиза В стаята по един свръхестес-
твен начин и отново ги поздравява с
думите „Мир вам!".
20:27 Господ се дърЖи внимателно и
неЖно със Своя невярващ последова-
тел. Той го кани да се увери в реал-
ността на Неговото възкресение, ка-
то слоЖи ръката си върху раната на
прободените Му от копието ребра.
20:28 Най-после Тома се убеЖдава.
Ние не знаем дали той наистина слага
ръка върху ребрата на Господ, но зна-
ем, че разбира, че Господ наистина е
възкръснал и че е както Господ, така
и Бог. ДЖон Бойс прави следния кра-
тък и красив коментар на това съби-
тие: „Тома призна Божествеността,
която не виЖдаше, по раните, които
виЖдаше."
20:29 ВаЖното, което трябва да
отбелеЖим тук, е, че Исус прие да Му
се поклонят като на Бог. Ако Той бе-
ше само човек, щеше да откаЖе това
поклонение. Вярата на Тома обаче не е
най-угодната вяра за Господ. ТоВа е
една Вяра, основаваща се на виЖдане.
По-блазкени са ония, „които без да
видят, са повярвали".
Най-сигурното доказателство за на-
шата вяра е БоЖието Слово. Ако Бог
каЖе едно нещо, ние изразяваме по-
читта си към Него, като го вярваме,
и не Му отдаваме почит, когато иска-
ме от Него допълнителни доказателс-
тва. Ние трябва да Му вярваме прос-
то защото Той го е казал и защото
Той не моЖе да лъЖе или да греши.
Д.   Целта на Евангелието от Йоан
(20:30,31)
Не всички чудеса на Исус са записани в
Евангелието от Йоан. Светият Дух е
избрал онези чудеса, които могат да
послуЖат най-добре на Неговата цел.
Тук ние четем каква е била целта на
Йоан, за да напише тази книга. Той е

527

Йоан 20, 21

искал неговите читатели да повяр-
ват, че Исус е истинският Месия и
БоЖият Син. Вярвайки това, те ще
имат „вечен Живот в Неговото име".
А ти повярва ли?
X.   Епилог. Възкръсналият Син със
Своите Си (21 гл.)
А.   Христос се явява на Своите
ученици в Галилея (21:1-14)
21:1 Мястото на действието сега е
Тивериадското (Галилейското) езеро.
Учениците са отишли на север, към
домовете си в Галилея. Господ Исус ги
среща там. Думите „ето как им се
яви" означават, че Йоан е на път да
опише начина, по който Христос се е
явил на учениците Си.
21:2 По това време там са се събра-
ли заедно седем от учениците - Пе-
тър, Тома, Натанаил, Яков и Йоан
(Зеведеевите синове) и още двама, чи-
ито имена не знаем.
21:3 Симон Петър решава да отиде
на езерото, за да лови риба, и другите
се съгласяват да отидат с него. Това
е едно много естествено решение, ма-
кар че някои изследователи на Библия-
та смятат, че това тяхно пътуване
не е било по БоЖията Воля и че те са
отишли там, без първо да се помолят.
През оная нощ учениците не улавят
нищо. ТоВа едва ли са първите рибари,
които ловят цяла нощ без никакъв ус-
пех! Този случай показва безполезност-
та на чоВешките усилия без БоЖията
помощ, особено когато става Въпрос
за лоВ на души.
21:4 На сутринта Исус ги чака на
брега, докато те гребат, макар че не
Го познават. МоЖе би е прекалено
тъмно или учениците не могат да Го
познаят поради БоЖията намеса?
21:5 Господ пита учениците Си дали
имат нещо за ядене, но те разочарова-
ни Му казват, че нямат.

21:6 Според тях Той е само един не-
познат, който се разхоЖда на брега.
Въпреки това по Негов съвет ученици-
те хвърлят мреЖата от дясната
страна на лодката и - каква изнена-
да! - мреЖата се напълва с риба. Риба-
та е толкова много, че те не могат
да изтеглят мреЖата. Това показва,
че Господ Исус има съвършено знание
за местоположението на рибата в
езерото. То също така ни учи, че кога-
то Господ ръководи нашето слуЖение,
няма да има повече празни мреЖи. Гос-
под знае къде има готови за спасение
души и Желае да ни насочи към тях
- стига само да Му позволим.
21:7 Йоан пръв познаВа Господ и вед-
нага казва на Петър, който препасва
връхната си дреха и тръгва по вода-
та (както предполагат някои).
21:8 Другите ученици се премест-
ват от лодката в една малка ладийка
и издърпват рибата на сушата за ос-
таналото разстояние от триста
крачки.
21:9 Спасителят вече им е пригот-
вил закуската - печена риба и хляб.
Ние не знаем дали Господ е уловил сам
тези риби или ги е получил по някакъв
необикновен начин, но знаем, че Той не
е зависим от нашите Жалки усилия.
Без съмнение, когато отидем на небе-
то, ще научим, че докато много хора
са били спасени чрез проповядване и
лични свидетелства, много други ще
бъдат спасени от Самия Господ без
човешка помощ.
21:10 Сега Господ нареЖда на учени-
ците Си да донесат рибите с мреЖа-
та, но не за да ядат от тях, а за да ги
преброят. Правейки Всичко това, те
разбират, че „тайната на успеха е да
работят по Негова заповед и да дейс-
тват В изрично подчинение на Слово-
то Му".
21:11 В Библията се дава точният
брой на рибите в мреЖата - сто пет-
десет и три. Във връзка с тази цифра
има доста интересни предположения:

528

Йоан 21

(1) Тя означава броя на езиците в све-
та по онова време. (2) Показва броя на
народите или племената в света, до
които ще достигне евангелието. (3)
Посочва броя на различните видове
риби в Галилейското езеро или в све-
та. Няма съмнение обаче, че тази циф-
ра говори за многообразието на тези,
които ще бъдат спасени чрез пропо-
вядването на евангелието - хора от
всеки народ и език. фактът, че мре-
Жата не се скъсва, е забележителен за
рибарите. Това е още едно доказател-
ство за това, че „за БоЖието дело, из-
вършено по БоЖия начин, винаги ще
има достатъчно БоЖии ресурси". Бог
ще се погриЖи мреЖата да не се скъса.
21:12 Поканата за закуска е приета
и учениците се събират около огъня,
за да споделят добрите неща, които
Господ е приготвил за тях. Когато
виЖда накладения огън, Петър сигурно
си спомня някои неща, които се отна-
сят лично до самия него: моЖе би си
спомня за огъня, на който се топлеше,
когато се отрече от Господ? Учени-
ците са обхванати от едно странно
чувство на страхопочитание и тър-
Жественост в присъствието на Гос-
пода. Той стои сред тях в Своето въз-
кресено тяло и те могат да Му зада-
дат колкото въпроси си искат, но не
смеят. Те знаят, че това е Господ, и
дори усещат известно чувство на
тайнственост около Неговата Лич-
ност.
21:13 Исус им дава да ядат и това
сигурно им напомня за един подобен
случай, когато Господ нахрани пет хи-
ляди души с няколко хляба и риби.
21:14 Това е третият път, споме-
нат от Йоан, когато Исус се явява на
учениците Си. От другите Евангелия
става ясно, че е имало още такива
случаи. В това Евангелие се казва, че
Той се е явил на учениците Си за първи
път вечерта, след като е възкръснал;
после още веднъЖ - една седмица по-

късно; и за трети път - сега, на брега
на Галилейското езеро.
Б.   Възстановяването на Петър
(21:15-17)
21:15 Най-напред Господ взема мерки
да осигури физическите нуЖди на уче-
ниците Си, а след това - след като ги
стопля и нахранва - се обръща към Пе-
тър, за да се занимае с духовни въпро-
си. Петър се отрече публично от Гос-
под три пъти, след което се покая и
възстанови отношенията си с Него. В
следващите стихове това възстано-
вяване е признато пред всички и от
Господ.
Тук почти винаги се посочват двата
различни синонима на думата „оби-
чам", използвани в тези стихове. 15
cm. моЖе да се перифразира така: „Си-
моне, сине Йонов53, лк)биш ли Ме по-
вече, отколкото Ме лк>бят тези, дру-
гите ученици?" Петър Му отговаря:
„Да Господи, Ти знаеш, че те оби-
чам." Петър вече няма да се похвали,
че няма да изостави Господ, дори и
всички останали да Го изоставят. Той
е научил своя урок.
„Паси агънцата Ми" - му казва
Исус, като посочва един много прак-
тичен начин на показване на лк)бов:
Петър ще покаЖе, че обича Господ, ка-
то храни младите хора в стадото Му.
Интересно е да се отбелеЖи, че разго-
ворът се прехвърля от темата на ри-
болова към темата на пастирството.
Първата говори за делата на еванге-
лизирането; втората - за ученето и
пастирската гриЖа.
21:16 За втори път Господ пита
Петър дали Го лк>би. Петър за втори
път отговаря с искрено недоверие към
себе си: „Да, Господи, Ти знаеш, че Те
обичам." Този път Господ му казва:
„Паси овцете Ми." В стадото на
Христос има и агнета, и овце, които

529

Йоан 21

имат нуЖда от един, който да лк>би
ОВчаря.
21:17 Тъй като Петър се отрече от
Господ три пъти, сега Господ му даВа
Възможност три пъти да Го изповяда.
Този път Петър се позовава на фак-
та, че Исус е Бог, и следователно знае
всичко. И третия път той казВа: „Ти
знаеш, че Те обичам." И за последен
път Господ казВа на Петър, че той
трябВа да покаЖе тази сВоя лк)боВ, ка-
то храни Христовите овце. В целия
този пасаЖ основният мотив е любов-
та към Христос като единствения
приемлив мотив за слуЖение.
В.   Исус предрича смъртта
на Петър (21:18-23)
21:18 Когато Петър е бил по-млад,
той е имал голяма свобода да ходи, къ-
дето си иска. Но Господ му казва, че
на края на Живота си той ще бъде
арестуван, вързан и отведен на екзе-
куция.
21:19 Този стих е обяснение на пре-
дишния стих. Петър ще прослави Бо-
га, като умре като мъченик. Този,
който се отказа от Господ, ще получи
такава смелост, че ще даде Живота си
за Него. Това ни напомня, че ние мо-
Жем да прославим Бога не само в Жи-
вота, но и В смъртта. След това Исус
казва: „Върви след Мене." МоЖе би в
този момент Той вече си е тръгвал.
21:20 ИзглеЖда, че Петър тръгва
след Господ, след което се обръща u
вшкда, че Йоан също върви след него.
Тук Йоан спира за малко, за да обясни,
че той е този, който се е облегнал на
гърдите на Господ по време на Пас-
халната вечеря и Го е попитал за име-
то на предателя.
21:21 Когато Петър виЖда Йоан,
вероятно си мисли следното: „Ами
Йоан? Дали и той ще умре като мъче-
ник или ще бъде Все още ЖиВ, когато
Господ дойде отново?" Тогава той пи-
та Господ какво ще стане с Йоан.

21:22 Господ казва на Петър, че не
трябва да се гриЖи за това, което ще
стане с Йоан. Дори и Йоан да остане
Жив до Второто пришествие на Хрис-
тос, какво от това? Много от неуспе-
хите в християнското слуЖение идВат
от това, че учениците се занимават
много повече един с друг, отколкото
със Самия Господ.
21:23 Много често тези думи на Гос-
под се цитират погрешно. Той не каз-
ва, че Йоан ще бъде все още Жив, кога-
то Той се върне отново. Господ само
казва, че дори и да бъде така, това не
трябва да засяга Петър. Много изсле-
дователи виЖдат някакво значение
във факта, че тук Исус свързва Йоан
със Своето Второ пришествие и че
Йоан е този, който получава привиле-
гията да напише Откровението на
Исус Христос, разказвайки за послед-
ните времена с големи подробности.
Г.   Последното свидетелство
на Йоан за Исус (21:24,25)
21:24 Най-накрая Йоан добавя своето
лично свидетелство за точността на
това, което е написал. Някои хора
смятат, че това е свидетелство на
старейшшште от Ефеската църква за
Евангелието от Йоан.
21:25 Ние не се страхуваме да прие-
мем 25 cm. буквално! Исус е Бог и сле-
дователно - безкраен. Няма край на
значението на Неговите думи или на
броя на Неговите дела. Докато Той е
бил тук, на земята, Той е продълЖавал
да бъде Крепителят на всичко - слън-
^цето, луната и звездите. Има ли ня-
кой, който да моЖе някога да опише
всичко, което вклк>чва поддърЖането
на двиЖението на цялата вселена? До-
ри и по отношение на Неговите чудеса
на земята ние имаме описано само
най-основното. В едно-единствено из-
целение само е 8клк)чено толкова мно-
го: помислете си за нервите, мускули-
те, кръвните телца и всички остана-

530

Йоан 21
ли елементи, които Исус контролира.	Ето че стигнахме go края на нашия
Помислете си за тоВа, как Той упраВ-	коментар на Евангелието от Йоан.
ляВа зародишите, рибите, животинс-	Сега може би разбираме малко по-доб-
кия свят; как ръководи делата на чо-	ре защо то е една от най-обичаните
веците. Помислете си за контрола,	книги в Библията. Със сигурност чо-
който Той упражнява Върху атомната	Век не може да я прочете с разум и мо-
структура на всяко късче от матери-	литва, без отново да се влк>би в бла-
ята във вселената. Може ли целият	гослоВената Личност, описана от то-
свят да побере книгите, които опис-	Ва Евангелие,
ват Всички тези подробности? Отго-
ворът е едно решително „Не!".
531

Йоан - Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(1:18) В някои от ръкописите
(като критическия (НО) текст
например) се казва „Единородни-
ят Бог" Вместо „Единородният
Син". Традиционното „Единород-
ният Син" се среща 8 повечето
ръкописи, а така също и в 3:16.
2)	(1:29) J. Cynddylan Jones,  Studies
in the Gospel According to St. John,
p. 103.
3)	(1:45) James Steward, The Life and
Teaching of Jesus Christ, pp. 66, 67.
4)	(1:51) Само Йоан използва „двой-
ното „Амин" („Истина, истина
ви казвам ..."). Другите Еванге-
лия, които явно предават думи-
те на нашия Господ по-сбито, из-
ползват само веднъЖ думата
„Амин" („Истина ви казвам...").
5)	(2:4) George Williams, The Student's
Commentary on the Holy Scriptures,
p. 194.
6)	(2:11) Jones, Studies, p. 148.
7)	(3:1) Гръцкият сък)з „de" моЖе да
означава „и", „а", „но" и т. н. Съв-
ременните Библии на английски
език показват тенденция да не
употребяват този сък>з. Това е
едно от малкото места, където
и ПБКДЖ е направил това, кое-
то се е отразило и в НИПБКДЖ.
8)	(3:5) Едно друго логично тълку-
ване на този стих, което отго-
варя на контекста на сравняване
на духовното раЖдане с физичес-
кото, е това, че Водата се отна-
ся до физическото раЖдане, дока-
то Духът - до Светия Дух. РаВи-
ните са използвали думата „во-
да" за обозначаване на мъЖкото
семе, като освен това тя моЖе
да означава и матката с околоп-
лодните Води, която се пуква при
раЖдането на детето.
9)	(3:16) F. W. Boreham, повече ин-
формация не ни е известна.

10)	(4:41, 42) В критическия (НО)
текст е изпуснато името Хрис-
тос.
11)	(4:48) Това личи от формата на
глагола В гръцкия език, който е
употребен във 2 л. мн. ч.
12)	(5:2) В критическия (НО) текст
е употребено названието Витса-
ида, но археологията потвърЖда-
ва като правилно традиционно-
то име Витесда, използвано в
мноЖеството ръкописи, както и
вПБКДЖ.
13)	(5:3) James Gifford Bellet, The
Evangelist, p. 50.
14)	(5:18) J. Sidlow Baxter, Explore the
Book, V:309.
15)	(5:24) Има други стихове В Биб-
лията, които учат, че един ден
вярващият ще застане пред съда
на   Христос (Рим. 14:10; 2 Кор.
5:10). Тогава въпросът с негови-
те грехове няма да бъде повдиг-
нат с цел да бъде наказан, тъй
като този Въпрос е бил разрешен
на Голгота. Пред Христовото
съдилище ще бъде направен прег-
лед на Живота и слуЖението на
вярващия и той или ще получи
награда, или ще претърпи загуба.
Следователно там няма да ста-
ва въпрос за спасението на душа-
та му, а за това, доколко плодо-
носен е бил неговият Живот.
16)	(5:29) Ако това беше единстве-
ният стих в цялата Библия за
възкресението, човек моЖеше да
си помисли, че всички мъртви ще
възкръснат по едно и също вре-
ме. Но ние знаем от други места
8 Библията, и най вече от Отк-
ровение 20, че двете възкресения
са разделени едно от друго от
един период от най-малко хиляда
години. Първото възкресение е
възкресението на спасените чрез
вяра в Христос, докато Второ-
то Възкресение 6клк)чва Всички,
които са умрели като невярващи.
10)	
532

Йоан - Крайни белеЖки

17)	(5:39) формата на гръцкия гла-
гол, преведен като „изследвате",
не е много ясна. Тя моЖе да бъде
употребена както 6 повелително
наклонение („изследвайте", спо-
ред ПБКДЖ), така и в изявител-
но наклонение („изследвате", спо-
ред НИПБКДЖ). Контекстът
обаче подкрепя втория превод.
18)	(5:47) Guy King, To My Son, p. 104.
19)	(6:11) W. H. Griffith Thomas, The
Apostle John: His Life and Writings,
pp. 173, 74.
20)	(6:15) Frederick Brotherton Meyer,
Tried by Fire, p. 152.
21)	(6:31) Манната е била храна във
формата на малки бели топчета,
която Бог е давал на израилтяни-
те по някакъв свръхестествен
начин, докато са били в пустиня-
та. Те е трябвало да събират
манната от земята всяка сут-
рин през първите шест дена на
седмицата.
22)	(6:55) Текстът на НИПБКДЖ
гласи „храна наистина..." и „пи-
тие наистина...", което обаче
има същия смисъл на реалност,
както-критическия (НО) текст:
„истинска храна..." и „истинско
питие...".
23)	(6:59) Синагогата е местна сгра-
да за среща на религиозните
togeu, която се е различавала от
храма 8 Ерусалим, тъй като той
е бил единственото място за
принасяне на Жертви от Живот-
ни.
24)	(6:69)    Критическият    (НО)
текст гласи само: „Ти си Хрис-
тос, Светият БоЖий."
25)	(7:1) Полезно е да се знае, че
гръцката дума за к>деи (ioudaios)
моЖе да означава: (1) Ьдеин, а не
галилеянин; (2) всеки евреин
(вклкзчително и този, който при-
ема Христос); и (3) всеки про-
тивник на християнството, и
особено религиозният водач. Йо-

ан използва тази дума най-вече в
последния смисъл, макар че сами-
ят той е бил 1одеин във втория
смисъл.
26)	(7:7) Meyer, Tried, p. 129.
27)	(7:8) В критическия (НО) текст
е изпусната думата „още", което
не е много сполучливо, тъй като
води до допускане на измама от
страна на Господ.
28)	(8:5) J. N. Darby, повече информа-
ция не ни е известна.
29)	(8:11) Текстът от 7:53 до 8:11
липсва в повечето древни ръкопи-
си на Евангелието от Йоан, ма-
кар и да присъства в повече от
900 гръцки ръкописа (в голямото
мнозинство от тях). Има съмне-
ние, че тези стихове не предс-
тавляват част от оригиналния
текст. Ние смятаме, че те са
част от боговдъхновеното Бо-
Жие Слово, защото поуките от
тях са в съвършено съгласие с ос-
таналия текст на Библията. Ав-
густин смята, че стремеЖът на
някои хора да изклк>чат този
текст от Библията е предизви-
кан от страх той да не насърчи
някои идеи, които да доведат до
по-голяма морална разпусна-
тост.
30)	(8:45)   R.   С.   Н.   Lenski,   The
Interpretation     of    Colossians,
Thessalonians,   Timothy,   Titus,
Philemon, pp. 701, 02.
31 (9:35) Критическият (НО) mekcm
тук гласи „Човешкия Син" вмес-
то „БоЖия Син", което не съот-
ветства изцяло на контекста на
преклонение, както и на
повечето ръкописи.
32) (10:28) В гръцкия език (за разлика
от официалния английски) има
двойно отрицание, което подсил-
ва още повече идеята за невъз-
моЖност.

533

Йоан - Крайни беле^ски

33)	(10:36) Samuel Green, „Scripture
Testimony to the Deity of Christ", p.
7.
34)	(11:1) Arthur W. Pink, Exposition of
the Gospel of John, III: 12.	43)
35)	(11:25) Burkitt, поВече информа-
ция не ни е известна.
36)	(11:35) Най-краткият стих В Но-
вия ЗаВет на гръцки език се нами-
ра на другия край на емоционал-
ния спектър: „Винаги се радВай-
те" (Pantote chairete; 1 Сол. 5: 16).        44)
37)	(11:47)  J.   С.  Ryle, Expository
Thoughts on the Gospels, St. John, II:       45)
295.	46)
38)	(11:48) Meyer, Tried, p. 112.
39)	(12:5) Ryle, John, 11:309,10.	47)
40)	(12:7) Прочитът на критическия
(HO) текст, който гласи „за да      48)
го запази" Вместо „го е запази-
ла", противоречи както на кон-      49)
текста, така и на факта, че Ма-
рия е отсъствала при гроба на      50)
сутринта на Възкресението.      51)
НМВ разрешава този проблем,      52)
като перифразира текста.
41)	(12:24) Т. G. Ragland, поВече ин-      53)
формация не ни е известна.
42)	(13:13, 14) Има случаи (най-вече в
източните страни), когато ня-

кой човек наистина измива кра-
ката на друг човек, но това е са-
мо пример за смирение от стра-
на на първия.
(14:20) Има и други популярни
ил!острации, които обясняват
този стих, като дават пример с
птичката В небето, вътре в коя-
то също има въздух; или с рибата
в морето, вътре в която също
има вода.
(17:1) Marcus Rainsford, Our Lord
Prays for His Own, p. 173.
(17:4) Ryle, John. 111:40,41.
(17:26) F. L. Godet, Commentary on
the Gospel of John, 11:345.
(17:26 Rainsford, Our Lord Prays, p.
173.
(18:14) Steward, Life and Teaching,
p. 157.
(18:28) Augustine, Quoted by Ryle,
John, 111:248.
(18:28) Bishop Hall, Ibid.
(18:28) Poolc, Ibid.
(19:20) Alexander, повече инфор-
мация не ни е известна.
(21: 15) В критическия (НО)
текст името на бащата на Пе-
тър е Йоан, а не Йона (както и В
16 и 17 cm.).

534

Йоан - Библиография

Библиография
Godet, F. L.,
Commentary on the Gospel of John,
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1969 (Reprint of 1893 ed., 2 vols.
in one).
Hole, F. B.,
The Gospel of John Briefly Expounded,
London: The Central Bible Truth Depot,
n.d.
Ironside, H. A.,
Addresses on the Gospel of John,
New York: Loizeaux Bros., 1956.
Jones, J. Cynddylan,
Studies in the Gospel According to St. John.
Toronto: William Briggs, 1885.
Kelly, William,
An Exposition of the Gospel of John
London: C. A. Hammond Trust Bible
Depot, 1966.
Lenski, R. C. H.,
The Interpretation of St. John's Gospel,
Mineapolis: Augsburg Publishing House,
1942.
Macaulay, J. C,
Obedience Unto Death: Devotional Studies
in John's Gospel,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1942.
Pink, Arthur W.,
Exposition of the Gospel of John,
Vol. III. Swengel, Pensylvannia: Bible
Truth Depot, 1945.

Rainsford, Marcus,
Our Lord Prays for His Own,
Chicago: Moody Press, 1955.
Ryle, J. C,
Expository Thoughts on the Gospels, St.
John,
London: James Clarke and Co., Ltd.,
1957.
Tasker, R. V. G.,
The Gospel According to St. John,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1968.
Tenney, Merrill C,
JOHN: The Gospel of Belief,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1948.
Thomas, W. H. Griffith,
The Apostle John: Studies in His Life and
Writings,
. Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1968.
Van Ryn, A.,
Meditations in John,
Chicago: Moody Press, 1949.
Vine, W. E.,
John, His Record of Christ,
London: Oliphants, 1957.
Westcott, B. F.,
The Gospel According to St. John,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1954.

535

Вилхелм Буш	шгжшшшшшл
Вилхелм Буш:
Исус" Й	Исус
наша съдба	жжъ * ^
м^гмба-гамЬ       Т«* « f ■ уаст и у
НАША СЪДБА
Издателство CLV
Издателство ВЕРЕН
266 стр.
Една заВладяВаща по сВоята непосредственост u езикоВа свеЖест книга.
В нея без Всякакво напрежение човек получава отговор на такива вълну-
Ващи Въпроси, като: За какво Живея? Защо Бог мълчи? Как ще се справим
с Живота, когато другите ни лазят по нерВите? ТрябВа да е другояче, но
как? и т. н.
Авторът, Вилхелм Буш, дългогодишен младеЖки пастор в големия град,
говори със заразяващо възхищение за своя Господ и за своите срещи с хо-
ра от най-различни социални групи, на които той е помогнал да поглед-
нат към Исус - наш единствен шанс и наша съдба.

Вернер Гшшп
Карл Хайнц Ванхайден
Ако укиВотните
моукеха
да говорят...
Издателство CLV
ИздателстВо ВЕРЕН
126 стр.

ЖиВотните имат много ефикасни комуникационни системи, с които се
разбират помеЖду си. Но те не могат да си гоВорят с нас на чоВешки
език. ЗатоВа авторите са се вЖивели В тях и са се преВърнали 8 техни
говорители. В един мислен разгоВор Животните поВдигат въпроси и сами
им отговарят. По този начин aBmopume представят материала Живо,
развлекателно и Въпреки това безупречно от научна гледна точка.
Тази книга е интересна за Всички - младеЖи и Възрастни, специалисти и
неспециалисти, вярващи и невярващи. Тя е подходяща особено за съмня-
ваши се и търсещи хора, на които моЖе да покаЖе пътя, по който тряб-
ва да тръгнат, за да се запознаят лично със Създателя.

Вернер Гшшп
Въпроси,
които се задават
много често
Издателство CLV,
ИздателстВо ВЕРЕН
160 стр.

Всеки, който започне да се занимаВа с християнската Вяра, се сблъскВа с
мнозкестбо Въпроси, които се повтарят със забележителна честота
почти при Всеки търсещ.
Целта на аВтора е била да се съберат и формулират отговорите на те-
зи Въпроси В кратка, но достатъчно ясна форма. Общото за Всички разг-
ледани В книгата Въпроси е, че те са дейстВително задаВани от хората.
Така че тази книга не представлява въпроси и отговори, обясняващи
Библията от гледната точка на един християнин, а се опитва да се от-
несе сериозно към проблемите, които действително вълнуват търсещи-
те, питащите и съмняващите се хора. Тук не става дума за сборник от
остроумни теологични въпроси или за теоретичен списък от възмоЖни
проблеми, а за основни Въпроси на търсещи хора, събрани през дългого-
дишната лекционна практика на аВтора. Отчасти са разгледани и ориги-
нални самостоятелни въпроси.

Волфганг Б1оне
Игра с огъня
Издателство CLV,
Издателство ВЕРЕН
347 стр.

„Огнено кръщение", „Огнени конференции", „Огънят на съЖивлението
над Африка и ЕВропа", „ЕВангелизации с чудеса и знамения" - тези и дру-
ги подобни понятия са много популярни В църкви, групи и общества, кои-
то са били „докоснати от трите Вълни на СВетия Дух".
Под тези „три Вълни" се разбира историята на петдесетното дбшкение
(приблизително от началото на Века), харизматичното двшкение (от
около 1960 г.) и накрая - „еВангелизмът на силата" („power evagelism")
като „третата Вълна на СВетия Дух", която В момента придобива Все
по-голямо Влияние, за да доведе чрез знамения и чудеса до „най-голямото
съЖивление В историята на църквата".
В тази книга се разглеЖда историята на „трите Вълни", техните прили-
ки и разлики, особености, слабости и отклонения от НоВозаветните
учения, но същевременно и породеното от тях предизвикателство от-
ново да се замислим за същността и действието на Светия Дух.
С тази книга авторът Желае да даде информация, да покаЖе подозрител-
ния произход на някои учения и практики, да обърне внимание върху някои
съмнителни връзки и преди всичко да призове към искрена самооценка в
светлината на Светото Писание.

ДЖийн Гибсън

Тренировка по
християнство
ОсноВен курс
ИздателстВо CLV
Издателство ВЕРЕН
143 стр.

-0

ТРЕНИРОВКА;

§|*Основен кураЩШш

Християнската Вяра, християнското мислене и зкиВот се осноВаВат Вър-
ху БоЖието СлоВо. Целта на тази книга, пърВата от една серия от пет
курса, е да представи В общ план схващания на Библията, състаВляВащи
основата на християнската Вяра.
Материалът е разработен преди около десет години В църквата
Fairheaven Bible Chapel В Сан Леандро, Калифорния, от автора ДЖийн
Гибсън (местна църкВа по ноВозаветен образец, В която, меЖду другото
работи, и известният аВтор на редица книги Върху ученичество, биб-
лейска консултация, пастирство и др. Уилиям Макдоналд). От шест го-
дини серията курсове „Тренировка по християнство" е широко разпрост-
ранена В Западна и Източна ЕВропа. От 1991 г. насам „Курс 0" беше ос-
новата за серия много успешни евангелизационни библейски лекции В Со-
фия.
Теми, разгледани В книгата:
Твоето Слово е истина; Личността на Бога; БоЖието същество; Какво е
човекът; Проблемът за греха; За вечността; Исус, Месия - БоЖият спа-
сителен план; Кръстът на Исус; НовороЖдението; Спасение по благодат;
За вярата в Исус Христос; Сигурност в спасението; Новият Живот.

ТРЕНИРОВКА*

Дзкшш Гибсън
Тренировка по
християнство
Курс за начинаещи
Издателство CLV,
Издателство ВЕРЕН
172 стр.

-1

Втората книжка от серията от пет курса е предназначена главно за но-
ВопоВярВали християни. Тя започВа с кратък преглед на основното хрис-
тиянско учение и разглежда подробно елементите, необходими за един
християнски жиВот.
Книгата може да бъде от полза както за самостоятелна работа, така и
при провеждане на библейски обучения, особено за млади християни. Тя не
носи В осноВата си доктринална насоченост. След Всяка тема са предло-
жени Въпроси, които спомагат за практическото усвояване на материа-
ла. Книгата може да служи както като учебник, така и като методичес-
ко ръководство за учителя.
Теми, разгледани в книгата:
Панорама на Евангелието; Преглед на Христовото учение; Христос като
Господ; Погребани в кръщението; Вечно спасение; Животът в църквата;
Преодоляване на изкушенията; Имам среща с Бога; Божието Слово като
храна; Научи ни да се молим, Ние сме Негови свидетели; Личното свиде-
телство; Господната вечеря.

Уилиям Макдоналд
Христос
и църквата

Уилиям Макдоналд
ХРИСТОС
ЦЪРКВАТА

Издателство CLV,
ИздателстВо ВЕРЕН
123 стр.

В нашето Време Възникват съВсем ноВи Въпроси към учението на СВето-
то Писание за църквата. Хората, които са открили, че изпълването на
техния Живот със смисъл се състои 6 тоба да открият БоЖията Воля за
себе си, я търсят сериозно и задълбочено. Една от най-Важните области
В тоВа отношение е църквата. Тази книга се опитВа да даде ясни,
разбираеми и достъпни за Всеки отговори на широкия спектър от
Въпроси, които Възникват.
Уилиям Макдоналд, аВтор и съаВтор на на мноЖестВо библейски курсове
на задочното библейско училище Емаус в Оук Парк, Илинойс, САЩ, сис-
тематизира В тази книга основните духовни принципи на новозаветна-
та църква. В своето изследване той се придърЖа тясно към текста на
Библията и ясно отделя всичко, което е добавено от хората и няма ос-
ноВа В БоЖието СлоВо.

На тридесетгодишна Възраст Уипиям Макдоналд дал едно обещание
на Господа - да напише коментар, които стих по стих да обяснява
разбираемо целия Ноб Завет. Настоящият коментар е изпълнението
на тоба обещание и плодът на побече от четиридесетгодишно
интензивно изучаВане на Библията, на дългогодишна учителска дей-
ност и на едно Вярно и последователно слуЖение на Господа ТоВа,
което праВи този коментар толкоба ценен, е целта, която си поста-
Вя. както и пътя. по които постига тази цел. Тук не стаВа дума за
просто предаВане на знания или някакВи теоретични прозрения, а за
тоба да се ВъзВепичи личността и депото на Господ Исус Христос.
да се изяВят Връзки В Писанието, които ни помагат да разберем
БоЖиите мисли, и така тълкуванието да послуЖи за назидание.
АВторът не подминлбл трудните пасаЖи. като че ли те не npegcmafi-
ляВат проблем, а открито се занимлВл г т[)удностите Там където
същестВубат различни тълкувания, той заема една тбърда позиция,
като обаче респектира и други сериозни схВащлния.
ТоВа е един коментар, които със сВоята ясна и проста структура
преВръща четенето В удоволствие и стимупи|)а към едно система-
тично и последователно научаване на Библията
за автора:
Уилиям Макдон.ш(| р един Високо ценен бибпеигки учитеп и afimop на
над 60 книги, някои от които Вече са преВедони и нл други езици. От
1947 до 1965 г той преподаВа В библейското училище Емаус, като от
|В||во е. е негоВ ръководител. След усилена преподавателска дейност В
~ 6 чуЖбина от 1973 г. насам той е член на съВета на сътруд
"^        мата за обучение на работници В Сан Леандро. Кали-
форни
за редактора4.
Артър Фарстад е по^ЩЩЦ^ВЬуоналната академия за изкустВа ВъВ
Вашингтон. библеиското^Щ^ИИЬ^ус, където е бил ученик на
Уилиям Макдоналд, ВашингтонсгаЩИИИШйшколеЖ и Теологичес-
ката семинария 6 Далас. В Далас м^«ЯННнУСьдени титлите
магистър по старозаВетно богослобие и д^ЩЩ|^в
богослобие. Там той учи пет и половина години гръцИЯ
Жение на седем години той издаВа Нобия Кинг ДЖеимс npeuv,.,	_
—	1. Осбен сбоята дейност като писател и издател фарстад ,
внимава с активна проповедническа дейност, главно в Далас. Топ е
написал въведенията към коментара на отделните библейски книги,
■ както и допълнителните забележки към гръцкия оригинален текст.