УИЛИЯМ   МАКДОНАЛД
К     О     Г
НОВИ

cLv

Уилиям Макдоналд
Коментар
на Нобия ЗаВет
Том 2
Деяния - 2 Коринтяни
Издателстбо ВЕРЕН
п. к. 91. София 1408
dv
Christliche
Literatur-Verbreitung e.V.
Postfach 110135.33661 Bielefeld

© 1989 by William Macdonald
Оригинално заглавие: Believer's Bible Commentary - New Testament
© на българското издание 1994
CLV • Christliche Literatur-Verbreitung
Postfach 1101 35 • 33661 Bielefeld
Превод от английски: Екатерина АбадЖиева
Предпечатна подготовка: Издателство ВЕРЕН
п. к. 91, София 1408
Корица: Dieter Otten, Berneustadt
Типография: Graphischer Grossbetrieb Possneck
ISBN 3-89397-347-8

СъдърЖание
Съдържание
Съкращения		7
Деянията на апостолите		9
Въведение   		9
Схема на изложението		11
Коментар		11
Молитвата в Деянията на апостолите		17
Домашната църква и полуцърковните организации		28
Християните и властта		41
Допълнителни белеЖки върху кръщението на вярващите		51
СлуЖението на „обикновения"християнин		53
Мисионерската стратегия		74
Самостоятелността на местната църква		79
Божественото водителство		82
Чудесата		84
Нетрадиционните амвони		90
Посланието на Деянията		121
Крайни белеЖки		126
Библиография		130
Посланието на Яков		131
Въведение		131
Схема на изложението		133
Коментар		133
Десетте БоЖии заповеди		145
БоЖественото изцеление	    .	165
Крайни белеЖки		170
Библиография		172
Първото послание на Петър		173
Схема на излоЖението		175
Коментар		176
Дрехите на християнина		199
Кръщението		207
Крайни белеЖки		220
Библиография		222
Второто послание на Петър		223
Въведение		223
Схема на излоЖението		225
Коментар		225
Крайни белеЖки		249
Библиография		249
Първото послание на Йоан		251
Въведение		251
Схема на излоЖението		253
Коментар		253
Смъртният грях		272
Крайни белеЖки		275
5

Съдържание
Библиография		276
Второто послание на Йоан		277
Въведение		277
Схема на излоЖението		278
Коментар		278
Крайни белеЖки		282
Библиография		282
Третото послание на Йоан		283
Въведение		283
Схема на излоЖението		284
Коментар		284
Крайни белеЖки		287
Библиография		287
Посланието на Юда		289
Въведение		289
Схема на излоЖението		292
Коментар		292
Крайни белеЖки		302
Библиография		304
Посланието към Римляните		305
Въведение	•.    .    Л		305
Схема на излоЖението		307
Коментар		307
Езичниците, които никога не са чули евангелието		314
Екскурс върху греха		323
Божественият суверенитет и човешката отговорност		357
Крайни белеЖки		395
Библиография		398
Първото послание на апостол Павел към коринтяните		399
Въведение		399
Схема на излоЖението		400
Коментар		401
Крайни белеЖки		487
Библиография		489
Второто послание на апостол Павел към коринтяните		491
Въведение	.491
Схема на излоЖението		493
Коментар		494
Крайни белеЖки		559
Библиография		560

Съкращения

Съкращения на заглавията на книгите от Стария Завет
Бит.	Битие	
Изх.	Изход	
Лев.	Левит	
Чие.	Числа	
Второзак.	Второзаконие	
Ис. НаВ.	Исус Набиев	
Съд.	Съдии	
Рут	Рут	
1Царе	1 Книга на Царете	
2 Царе	2 Книга на Царете	
ЗЦаре	3 Книга на Царете	
4 Царе	4 Книга на Царете	
1Лет.	1 Книга на Летописите	
2Лет.	2 Книга на Летописите	
Ездра	Ездра	
Неем.	Неемия	
Ест.	Естир	
Йов	Йов	
Пс.	Псалми	
Пр.	Притчи
■  'klrndiiiAuna uci "idi^iQniio	
Мат.	V* ЬКрШЦсНил Hd idcAdDUH
Евангелие от Матей	
Марко	Евангелие от Марко	
Лука	Евангелие от Лука	
Йоан	Евангелие от Йоан	
Деян.	Деянията на апостолите	
Як.	Послание Яковово	
1 Петр.	1 Послание на Петър	
2 Петр.	2 Послание на Петър	
1 Йоан	1 Послание на Йоан	
2 Йоан	2 Послание на Йоан	
ЗЙоан	3 Послание на Йоан	
Юда	Послание на Юда	
Римл.	Послание към Римляните	
IKop.	1 Поел. към Коринтяните	
Екл.	Еклисиаст
Пес.	Песен на Песните
Ис.	Исая
Ер.	Еремия
Плач.	Плачът на Еремия
Езек.	Езекиил
Дан.	Даниил
Ос.	Осия
Йоил	Йоил
Ам.	Амос
АВ.	Абдий
Йона	Йона
Мих.	Михей
Наум	Наум
АВак.	АВакум
Соф.	Софония
Агей	Агей
Зах.	Захария
Мал.	Малахия
2 Кор.	2 Поел. към Коришпяните
Гал.	Послание към Галатяните
Еф.	Послание към Ефесяните
фил.	Послание към филипяните
Кол.	Послание към Колосяните
1	Сол.	1 Послание към Солунците
2	Сол.	2 Послание към Солунците

1	Тим.	1 Послание към Тимотей
2	Тим.	2 Послание към Тимотей
Turn	Послание към Turn
филим.	Послание към филимон
Е8р.	Послание към Евреите
Откр.	Откровението на Йоан
1	
Съкращения на различните версии, преводи и парафразирани
издания на Библията
АСПБ	Американски стандартен превод на Библията
НБфУГ        Номерирана Библия от ф. У. Грант
НПБДЖНД  Нов превод на Библията от ДЖон Нелсън Дарби

Съкращения
ПБДжБф	Парафразирана Библия от Дж. Б. Филипс
ПБКДж	ПреВод на Библията от Кинг Джеймс
РПБКУ	Разширен преВод на Библията от Кенет Уест
ЖБ	Живата Библия
НАСПБ	Нов американски стандартен превод на Библията
НАБ	НоВа английска Библия
НМПБ	Нов международен превод на Библията
НИПБКДж	Ново издание на превода на Библията от Кинг Джеймс
РИСПБ	Ревизирано издание на стандартния превод на Библията
РИ(А)	Ревизирано издание (Англия)

Деяния на апостолите
„Христос е целта, църквата е средството,
а Духът е силата."
У. Греъм СкродЖи

Въведение
I.	Уникално място в Канона
Деянията на апостолите е единствена-
та боговдъхновена история на църквата.
Освен това тя е първата и единствена
история на църквата, съставена от пър-
воизточници, която описва началото на
вярата. Всички останали истории на
църквата черпят информация от тази
книга на Лука, като само прибавят някое
и друго предание (а често пъти и много
предположения!). Без тази книга ние бих-
ме били загубени. Непосредственото
преминаване от разказа за Живота на на-
шия Господ в Евангелията към разказа за.
последвалите го събития 6 Посланията
щеше да бъде за нас един огромен скок.
Ние нямаше да имаме отговор на таки-
ва въпроси, като: „Кои са събранията,
към които са адресирани тези Посла-
ния?" и „Откъде са се появили те?" Дея-
нията ни дават отговор на тези и на
много други въпроси. Те представляват
не само един мост меЖду Живота на
Христос и Христовия Живот, на който
ни учат Посланията, но също така и ед-
на меЖдинна връзка меЖду 1одеизма и
християнството, меЖду закона и благо-
датта. В това се състои и една от най-
големите трудности при тълкуването
на Деянията - постепенното разширя-
ване на хоризонта от малкото еврейско
двиЖение в Ерусалим до една световна
вяра, навлязла вече в самата столица на
империята.
II.	Авторство
Почти всички изследователи са на мне-
ние, че авторът на Евангелието от Лу-

ка и авторът на Деянията на апостоли-
те са едно и също лице. И ако третото
Евангелие е написано от Лука, то и Дея-
нията са написани също от него (виЖте
Въведението към Лука).
Страничните доказателства, които
подкрепят авторството на Лука, са ран-
ни, сериозни и широкоразпространени.
Антимарковският пролог към Лука
(около 160-180 год.), Мураторианският
Канон (около 170-200 год.) и ранните
църковни отци Иреней, Климент от
Александрия, Тертулиан и Ориген са на
едно мнение по отношение на авторст-
вото на Деянията и смятат, че то при-
надлеЖи на Лука. Същото твърдят и
всички следващи писатели в църковната
история, вклк>чително и такива автори-
тети като Евсевий и ДЖером.
Вътрешните доказателства в самите
Деяния за авторството на Лука са три.
В началото на книгата авторът изрич-
но споменава една по-ранна своя работа,
също написана до Теофил. Лука 1:1-4 ни
показват, че това, за което говори ав-
торът на Деянията тук, е третото
Евангелие. Стилът, съчувственото от-
ношение, езикът, застъпническите мо-
менти и много други малки подробности
показват, че двете книги са написани на-
истина от един човек. Ако Евангелието
от Лука не трябваше да бъде заедно с
другите три Евангелия, двете книги не-
съмнено щяха да вървят заедно също
както Първо и Второ Послание към ко-
ринтяните.
От друга страна, текстът на Деяни-
ята ни показва съвсем ясно, че авторът
е бил спътник на Павел. Това моЖе да се
види в известните пасаЖи, където авто-
рът говори в 1 л. мн. ч. (16:10-17; 20:5;
21:18; 27:1; 28:1-16), което означава, че ав-

Деяния

торът е очевидец на събитията, за кои-
то разказва. Опитите на скептиците да
обяснят тези пасаЖи като „белетрис-
тичен похВат" не са много убедителни.
Ако те са били добавени само за да нап-
равят книгата по-автентична, защо то-
гава се използват толкова рядко и тол-
кова изкусно - и защо не е дадено никак-
во име на това „аз", което се подразби-
ра от местоимението „ние"?
И последно, ако елиминираме всички
спътници на Павел, споменати в 3 л. eg.
ч., а така също и неговите другари, за ко-
ито се знае, че не са били заедно с него по
време на събитията, описани в 1 л. мн. ч.,
единственият човек, който остава, е
Лука.
III. Датиране
Докато датата на написването на пове-
чето ноВозаветни книги няма някакво
особено значение, датата на написване-
то на Деянията е особено ваЖна, тъй ка-
то тя е една книга на историята на цър-
квата, и при това първата.
За времето на написването на Деяни-
ята са предложени три дати, при две от
които авторството на Лука се приема,
а при едната се отхвърля:
1.	Датата от втори век изклк>чва ав-
торството на Лука, тъй като той ед-
ва ли е Живял по-късно от 80 или 85 год.
сл. Хр. И макар някои (либерални) аВ-
тори да смятат, че авторът е изпол-
звал Йосифовата Antiquities (написана
около 93 год. сл. Хр.), паралелите, кои-
то те правят относно Тевда (Деян.
5:36), не си съвпадат, а приликите
изобщо не са толкова големи.
2.	Според едно общо поддърЖано мнение
Лука е написал Евангелието и Деяния-
та някъде в периода меЖду 70 и 80 го-
дина. Това означава, че Лука е могъл да
използва данни от Евангелието на
Марко в своето Евангелие (вероятно
от около 60-те години).
3.	Според третото предполоЖение Лу-
ка е завършил написването на Деяния-
та скоро след събитията, с които за-

вършва самата книга - по време на
първото затваряне на ПаВел В Рим.
ВъзмаЖно е Лука да е възнамерявал да
напише една трета книга (което обаче
не е било БоЖията воля) и затова да не е
споменал разрушителните събития (за
християните) от 63 и 70 год. сл. Хр. Из-
пускането и на следните по-ваЖни съби-
тия също предполага една по-ранна да-
та: Жестокото преследване на христи-
яните от Нерон в Италия след изгаряне-
то на Рим (64 год.), Войната меЖду евре-
ите и Рим (66-70 год.), мъченичеството
на Петър и ПаВел (късните 60 год.) и
най-мъчителното събитие за евреите и
еврейските християни - разрушението
на Ерусалим. Най-вероятно Лука е напи-
сал Деянията, докато Павел е бил в зат-
вора В Рим - около 62 или 63 год. сл. Хр.
TV. Предмет на Деянията и теми
Деянията на апостолите е една книга,
пълна с Живот и действие. В нея ние виЖ-
даме как работи Светият Дух, как обра-
зува църквата, как я изпълва със сила и
как разширява нейния обхват. Тя предс-
тавлява един величествен разказ за то-
ва как суверенният Дух използва най-не-
вероятни средства, за да преодолее най-
уЖасни препятствия; как Той прилага
най-нетрадиционни методи, за да получи
най-удивителни резултати.
Деянията продълЖаВат повествува-
нието там, където го завършват Еван-
гелията, след което - чрез едни бързи и
драматични описания - ни пренасят през
ранните и бурни години на младата, то-
ку-що родена църква. Това е един разказ
за големия преходен период, през който
новозаветната църква сваля от себе си
покрова на 1одеизма и се изявява като ед-
но ново общество, в което logeume и
езичниците стават едно в Христос. По-
ради тази причина Деянията са наречени
много уместно „Времето на отбиване-
то на Исаак".
Всеки, който чете тази книга, не мо-
Же да не почувства духовното възвися-
ване, което винаги присъства там, къде-

10

Деяния 1

mo действа Бог. Едновременно с това не
моЖе да не почувства и напреЖението,
което винаги съпътства противодейс-
твието и пречките, които поставят
грехът и Сатана.
В първите дванадесет глави централ-
но място заема апостол Петър, който
дръзновено проповядва на народа на Из-
раел. От 13 глава нататък на преден
план излиза апостол Павел като един

ревностен, вдъхновен и неуморим апос-
тол сред езичниците.
Деянията покриват един период от
около тридесет и три години. ДЖ. Б. Фи-
липс казва, че в човешката история ня-
ма друг такъв период, в който „такава
малка група от обикновени хора да е раз-
търсила света толкова дълбоко, че вра-
говете им да каЖат със сълзи на очи, че
тези хора „са обърнали света наопаки".1

Схема на изложението
I.	Църквата в Ерусалим (1-7 гл.)
A.	Обещанието на възкръсналия Гос-
под за Духа (1:1-5)
Б. Поръчението, което възнасящият
се Господ дава на учениците Си (1:6-
И)
B.	Учениците чакат в Ерусалим в мо-
литва (1:12-26)
Г. Денят на Петдесетница и раЖдане-
то на църквата (2:1-47).
Д. Изцелението на куция мъЖ и обвине-
нието на Петър към Израел (3:1-26).
Е. Преследването и растеЖът на цър-
квата (4:1-7:60).
II.	Църквата в Юдея и Самария (8:1-
9:31)
A.	СлуЖението на Филип в Самария
(8:1-25)
Б.   Филип и етиопският евнух (8:26-40)
B.	Обръщението на Савел от Tape (9:1-
31)

III. Църквата до края на земята (9:32-
28:31)
A.	Петър проповядва евангелието на
езичниците (9:32-11:18)
Б. Създаването на църквата в Антио-
хия (11:19-30).
B.	Преследването на вярващите от
Ирод u неговата смърт (12:1-23)
Г. Първото мисионерско пътешест-
вие на Павел: Галатия (12:24-14:28)
Д.   Съвещанието в Ерусалим (15:1-35)
Е. Второто мисионерско пътешест-
вие на Павел: Мала Азия и Гърция
(15:36-18:22)
Ж. Третото мисионерско пътешест-
вие на Павел: Мала Азия и Гърция
(18:23-21:26)
3. Арестуването на Павел и неговото
разпитване (21:27-26:32)
И. Пътуването на Павел go Рим и кора-
бокрушението (27:1-28:16)
Й. Животът на Павел под домашен
арест и свидетелстването му пред
logeume в Рим (28:17-31)

Коментар
I. Църквата в Ерусалим (1-7 гл.)
А. Обещанието на възкръсналия Гос-
под за Духа (1:1-5)
1:1 Книгата Деянията на апостолите
започва с едно напомняне. Лука, възлкзбе-
ният лекар, е написал вече на Теофил ед-

на първа „повест" (която ние познаваме
като Евангелието от Лука), където в
последните стихове му е казал, че непос-
редствено преди възнесението Си Гос-
под Исус е обещал на Своите ученици, че
те ще бъдат кръстени със Светия Дух
(Лука 24:48-52).
Сега Лука му напомня за това вълнува-
що обещание, тъй като възнамерява да
продълЖи своя разказ именно с него. То-
зи момент е едно много подходящо нача-

11

Деяния 1

ло на неговата книга, тъй като това
обещание за Духа съдърЖа в зародиш
всички духовни победи, за които разказ-
ват Деянията на апостолите. Лука пи-
ше за Евангелието си като за своята
първа повест или книга. В нея той е за-
писал всичко, което Исус е започнал да
върши и да учи. В Деянията той разказ-
ва за това, което Исус е продълЖил да
върши и да учи чрез Светия Дух след
Своето възнесение.
ЗабелеЖете, че слуЖението на Господ
вклк>чва и вършене, и поучение. Това не е
една суха доктрина без каквито и да би-
ло задълЖения, нито теория без никаква
практика. Спасителят е Живото свиде-
телство за това, което е поучавал. Той
е вършел на практика това, което е про-
повядвал.
1:2 Теофил ще си спомни, че първата
книга на Лука завършва с разказа за въз-
несението на Спасителя и с неЖните
наставления на Господ към единадесет-
те апостоли преди Неговото възнесе-
ние.
1:3 През четиридесетте дни от Него-
вото възкресение до възнесението Си
Господ се е явявал неколкократно на
Своите ученици, като им е представял
възмоЖно най-верните доказателства
за възкресението на Своето тяло (вЖ.
Йоан 20:19-26; 21:1-14).
През това време Той им е говорил и за
Боткието царство. Това, което Го е ин-
тересувало най-вече, не е било полоЖени-
ето на царствата на този свят, а поло-
Жението на царството или сферата, къ-
дето Бог е признат за Цар.
Царството не е едно и също нещо с
църквата. Господ Исус е предлоЖил Се-
бе Си за Цар на израелския народ, но е бил
отхвърлен (Мат. 23:37). Следователно
буквалното въздигане на Неговото цар-
ство на земята е било отлоЖено до вре-
мето, когато Израел ще се покае и ще Го
приеме като Месия (Деян. 3:19-21).
Понастоящем Царят отсъства от зе-
мята, но това не означава, че Той няма
едно невидимо царство тук (Кол. 1:13).

В него влизат тези, които се признават
за Негови верни поданици (Мат. 25:1-12).
В по-широк смисъл то вклкочва всички,
които твърдят, че са християни, и то-
ва е неговият външен аспект (Мат. 13:1-
52). Но в един по-тесен смисъл (на вът-
решната реалност) то вклк)чва само
тези, които са новородени (Йоан 3:3-5).
Настоящото състояние на царството
е описано в притчите на Матей 13.
Църквата е нещо съвсем ново. Тя не е
пророкувана в СЗ (Еф. 3:5). В нея влизат
всички вярващи, които са Живели и ще
Живеят в периода от Петдесетница до
Грабването. Като Невяста на Христос
църквата ще царува с Него през хилядо-
летието и ще сподели славата Му зави-
наги. Христос ще се върне като Цар в
края на Голямата скръб, когато ще уни-
щоЖи враговете Си и ще установи Сво-
ето царство на правдата върху цялата
земя (Пс. 72:8).
И макар че Неговото царуване от Еру-
салим ще продълЖи само хиляда години
(Откр. 20:4), Неговото царство е вечно
в смисъл, че всички БоЖии врагове ще бъ-
дат окончателно унищоЖени и че Той ще
царува в небето вечно без никаква съпро-
тива или пречки (2 Петр. 1:11).
1:4 Тук Лука разказва за една среща на
Господ с Неговите ученици, когато те са
били събрани в една стая в Ерусалим.
Възкръсналият Изкупшпел им е наредил
да не напускат Ерусалим. Но защо Еру-
салим? - питат се те. За тях Ерусалим
е един град на омразата, насилието и
преследването!
И въпреки всичко изпълнението на
обещанието на Отец ще стане в Еруса-
лим. Даването на Светия Дух ще бъде
извършено в същия този град, който е
разпънал Спасителя. Присъствието на
Духа там ще свидетелства за отхвърля-
нето на БоЖия Син от човека. Духът на
истината ще обвини света за грях, за
правда и за съдба; и това ще стане най-
напред в Ерусалим. Учениците ще полу-
чат Светия Дух в града, в който самите
те изоставиха Господ и побягнаха, за да

12

Деяния 1

спасят коЖите си. Господ ще ги направи
да бъдат силни и безстрашни точно
там, където те се показаха слаби и
страхливи.
Това не е първият път, когато учени-
ците чуват за обещанието на Отца от
устата на Спасителя. По време на Сво-
ето земно слуЖение и специално в бесе-
дата в горната стая Той им говори за
Утешителя, Който ще дойде (8Ж. Лука
24:49; Йоан 14:16-26; 15:26; 16:7-13).
1:5 Сега, при Неговата последна среща
с тях, Той им повтаря това обещание.
Някои, ако ли не всички от тях, са били
кръстени от Йоан „с вода". Но Йоано-
вото кръщение е само външно, на тяло-
то. „Не след много дни"2 те ще бъдат
кръстени „със Светия Дух" и това кръ-
щение ще бъде вътрешно, на духа. Пър-
вото кръщение ги обединява външно с
разкайващия се остатък от народа на
Израел; второто ще ги обедини в църк-
вата, тялото на Христос, и ще им даде
сила за слуЖение.
Исус им обещава, че те ще бъдат
„кръстени със Светия Дух не след мно-
го дни", но никъде не им говори за кръще-
нието с огън (Мат. 3:11, 12; Лука 3:16,
17). Последното е кръщение със съд само
за невярващите, което предстои да ста-
не в бъдещето.
Б. Поръчението, което възнасящият
се Господ дава на учениците Си
(1:6-11)
1:6 Вероятно събитието, за което се го-
вори тук, се е случило на Елеонския хълм,
срещу Витания. Това е мястото, от ко-
ето Господ Исус се е върнал обратно в
небето (Лука 24:50,51).
Учениците си мислят за идването на
Духа. Те си спомнят, че пророк Йоил е го-
ворил за изливането на Духа във връзка
със славното господство на Месията
(Йоил 2:28). Затова те правят заклкоче-
нието, че след като им казва, че Духът
ще им бъде даден „не след много дни", то
Господ ще установи Своето царство

много скоро. Техният въпрос показва, че
те все още очакват, че Христос ще ус-
танови Своето видимо земно царство
„сега".
1:7 Господ не ги поправя заради това,
че очакват Неговото видимо господст-
во на земята толкова скоро. Такава ед-
на надеЖда е била и все още е напълно оп-
равдана. Той просто им казва, че те не
могат да знаят кога ще дойде царство-
то Му. Времето за това е полоЖено във
властта на Неговия Отец, но Той не е
решил да им го открие. Това е нещо, ко-
ето само Той моЖе да знае.
Изразът „години или времена" се из-
ползва в Библията за описанието на раз-
лични събития, предварително открити
от Бога, които все още предстоят да
станат във връзка с народа на Израел.
Тъй като самите те са израелци, учени-
ците ще разберат, че този израз тук се
отнася до съдбоносните дни преди и по
време на установяването на хилядолет-
ното царство на Христос на земята.
1:8 След като е потиснал тяхното лю-
бопитство за точното време на устано-
вяването на царството, Господ Исус се-
га насочва вниманието на учениците Си
към нещо по-непосредствено - естест-
вото и обхвата на тяхното слуЖение.
Що се отнася до естеството на тяхно-
то слуЖение, те ще бъдат свидетели; а
що се отнася до обхвата му, те ще сви-
детелстват „в Ерусалим... в цяла Юдея
и Самария, и до края на земята".
Но преди това учениците трябва да
приемат сила - силата на Светия Дух.
Тази сила е това, без което не моЖе ни-
то един християнски свидетел. Един чо-
век моЖе да бъде изключително талан-
тлив, високообразован и много опитен,
но без духовна сила той няма да предс-
тавлява нищо като свидетел. Друг чо-
век моЖе да няма никакво образование,
да не е особено привлекателен на външен
вид и да няма изискани обноски, но да бъ-
де надарен със силата на Светия Дух, и
тогава светът ще се обръща след него,
за да гледа как гори в слуЖението си на

13

Деяния 1

1.	Исус се възнесе от
Елеонския хълм (12
cm.).
2.	Той се Възнесе лич-
но.
3.	Възнесе се Видимо.
4.	Беше приет от об-
лак (9 cm.).
5.	Възнесе се славно.
Бога. За да могат да свидетелстват и да
проповядват, страхливите ученици
имат нуЖда от сила, от свята смелост.
Те ще получат тази сила, когато Свети-
ят Дух дойде върху тях.
Учениците ще започнат своето свиде-
телстване в Ерусалим - един предвари-
телно обмислен ход на БоЖията милост.
Градът, който разпъна нашия Господ,
ще бъде първият, който ще чуе призива
за покаяние и вяра в Него.
След това те ще свидетелстват в
Юдея - кмкната част на Палестина, с
преобладаващо еврейско население, чий-
то главен град е Ерусалим.
След Юдея те ще отидат в Самария,
областта в центъра на Палестина, къ-
дето Живеят самаряните - един мразен,
нечистокръвен народ, с който евреите
не искат да имат нищо общо.
И накрая - „до края на земята": сред
езическите народи, които дотогава са
били „извън стана" в смисъл на религио-
зните привилегии на евреите. В този все
по-разширяващ се кръг на свидетелство
се виЖдат общите посоки на развитие-
то на историческите събития в Деяни-
ята.
1.	Свидетелството в Ерусалим (1-7 гла-
ва).
2.	Свидетелството в Юдея и Самария
(8:1-9:31).
3.	Свидетелството до края на земята
(9:32-28:31).
1:9 Веднага след като Спасителят
упълномощава Своите ученици, Той се
възнася в небето. Това е всичко, което
ни казва Писанието - „Той се възнесе и
облак Го прие от погледа им." Такова из-
ключително събитие, а толкова песте-
ливо и просто описано! Скромността, с
която писателите на Библията описват
събитията, говори за боговдъхновеност-
та на Словото: за хората не е обичайно
да разказват толкова сдърЖано за таки-
ва необикновени неща.
1:10 И отново, без никаква видима из-
ненада, Лука разказва за появата на „два-
ма човека... в бели дрехи". Това са явно

някакви ангелски същества, които са
имали способността да се появяват на
земята във вид на хора. МоЖе би това са
същите ангели, които са се появили при
гроба след възкресението (Лука 24:4).
1:11 Най-напред ангелите се обръщат
към учениците, като ги наричат „гали-
леяни". Доколкото ни е известно, всич-
ки ученици, с изключение на Юда Искари-
отски, произхоЖдат от областта запад-
но от Галилейско море.
След това ангелите ги събуЖдат от
тяхната унесеност, като ги питат за-
що стоят и гледат към небето. Дали
тъЖат, или се прекланят, или се чудят?
Без съмнение и трите, като най-силна е
тъгата. Затова ангелите ги утешават,
като им казват, че възкръсналият Хрис-
тос ще дойде отново.
Тук ние имаме едно много ясно обеща-
ние за Второто пришествие на Хрис-
тос, когато Той ще дойде отново, за да
установи царството Си. Тук не става
въпрос за Грабването, а за идването на
Христос, за да царува.
1.	Исус ще се върне
на Елеонския хълм
(Зах. 14:4).
2.	Той ще се върне
лично (Мал. 3:1).
3.	Ще се Върне Види-
мо (Мат. 24:30).
4.	Ще слезе на небес-
ните	облаци
(Мат. 24:30).
5.	Ще се Върне „със
сила и голяма сла-
ва" (Мат. 24:30).
В. Учениците чакат в Ерусалим
в молитва (1:12-26)
1:12 В Лука 24:52 четем, че учениците се
връщат в Ерусалим „с голяма радост".
„Светлината на БоЖията лЬбов запали
сърцата на тези мъЖе и накара лицата
им да засияят независимо от морето от
беди, което ги заобикаляше."

14

Деяния 1

Пътят, който изминават учениците
6 този ден, е кратък - no-малко от по-
ловин километър „от хълма, наречен
Елеонски", надолу по долината на Кед-
рон, до Ерусалим - „разстояние един съ-
ботен ден път" - най-дългото разстоя-
ние, което евреите имат право да изми-
нават в събота.
1:13 След като влизат в града, учени-
ците се качват в горната стая, къде-
то са отседнали.
БоЖият Дух тук изброява имената на
учениците за четвърти и последен път
(Мат. 10:2-4; Марко 3:16-19; Лука 6:14-
16). В този списък обаче е изпуснато ед-
но име - името на Юда Искариотски.
Предателят е отишъл там, където зас-
лужава.
1:14 Когато учениците се събират,
това става „единодушно". Тази дума, ко-
ято се среща единадесет пъти в Деяни-
ята, е един от клкочовете, които отва-
рят вратата на благословението. Там,
където братята Живеят в единодушие,
Бог заръчва благословение - „Живот до
века" (Пс. 133).
Вторият клкзч се съдърЖа в думите
„бяха в постоянна молитва". И сега,
както и тогава, Бог работи, когато хо-
рата се молят. Обикновено ние сме го-
тови да правим всичко друго, но не и да
се молим. Трябва да знаем обаче, че само
когато чакаме пред Бога в отчаяна, из-
пълнена с вяра, гореща, търпелива и
единна молитва, само тогава Животво-
рящата и действена сила на БоЖия Дух
се излива върху нас.
Няма да е пресилено, ако каЖем, че
единството и молитвата са били подго-
товката за Петдесетница.
Заедно с учениците са събрани и някои
неназовани по име Жени (вероятно тези,
които са следвали Исус), а така също и
Мария, майката на Исус, и... братята
Му. Тук има няколко интересни момен-
та.
1. Името на Мария е споменато за пос-
леден път на това място в НЗ - без
съмнение „един мълчалив протест сре-

щу поклонението на Мария". Ученици-
те не се молят на нея, а със нея. Тя ча-
ка заедно с тях да получи дара на Све-
тия Дух.
2.	Мария е наречена „майката на Исус",
а не „БоЖията майка". Исус е името на
нашия Господ по време на Неговото
човешко превъплъщение. И понеЖе ка-
то човек Той е бил роден от Мария,
няма нищо нередно тя да бъде нарече-
на „майката на Исус". Но никъде в
Библията Мария не е наречена „БоЖи-
ята майка". И макар че Исус наисти-
на е Бог, доктринално е неправилно и
абсурдно да се говори за Бога като за
Един, Който има човешка майка Като
Бог Той съществува от вечността.
3.	Споменаването на братята на Исус
веднага след Мария ни кара да мислим,
че това са истински синове на Мария
и природени братя на Исус по майчина
линия. Освен тези има още няколко
стиха, които опровергават тезата,
поддърЖана от някои хора, че Мария
е останала завинаги девица и никога не
е раЖдала деца след раЖдането на Исус
(например Мат. 12:46; Марко 6:3; Йоан
7:3,5; 1 Кор. 9:5; Гал. 1:19; а така също
иПс.69:8).
1:15 Един ден, след като се събира ед-
но мноЖество от около сто и двадесет
ученици, Петър става и им напомня за
местата в СтарозаВетните Писания,
които говорят за предателя на Месия-
та.
1:16, 17 В началото Петър казва, че
има едно пророчество, написано от Да-
вид за Юда, което е трябвало да се из-
пълни. Но преди да цитира Писанието,
той им напомня, че макар и Юда да е бил
един от дванадесетте и да е споделял
тяхното апостолско слуЖение, той е
послуЖил като „водител на тия, които
хванаха Исус". ЗабелеЖете сдърЖания
тон, с който Петър описва това подло
деяние. Юда е станал предател по свой
собствен съзнателен избор и по този на-
чин е изпълнил пророчествата, които

15

Деяния 1

казват, че Господ ще бъде продаден на
Враговете Си.
1:18,19 Тези два стиха са били смятани
за допълнително добавени от Лука, без
да са част от посланието на Петър. Те
завършват историческите факти за
Юда, като ни дават информация за него-
вата смърт, и по този начин откриват
пътя за избирането на този, който
трябва да заеме неговото място.
МеЖду разказа за смъртта на Юда,
който е даден тук, и този, даден в Ма-
тей 27:3-10, няма никакво противоречие.
Матей ни казва, че след като получава
тридесетте сребърника, Юда излиза на-
вън и се обесва. Тогава главните свеще-
ници взимат парите и купуват нивата за
погребване.
Тук, в Деяния, Лука казва, че Юда е
придобил нива от заплатата на своята
неправда и е паднал стремглав, като се
е пукнал през средата... и всичките му
черва са изтекли.
Когато свърЖем тези два разказа, из-
лиза, че тези, които са купили нивата,
всъщност са били главните свещеници.
Но също така моЖе да се каЖе, че и Юда
е купил нивата, в смисъл, че парите са
били негови и че главните свещеници са
действали като негови пълномощници.
Той се е обесил на едно дърво в гробище-
то, но вероятно въЖето се е скъсало и
тялото му се е забило в земята, като се
е пукнало през средата.
Когато хората в Ерусалим разбират
за случилото се, те наричат грънчарева-
та нива Акелдама, което на арамейски
означава „Кръвна нива".
1:20 След обяснителните белеЖки на
Лука отново се връщаме към послание-
то на Петър, който най-напред обясня-
ва, че в Пс. 69:25 Давид говори именно за
предателя на Исус: „Жилището му да
запустее и да няма кой да Живее в не-
го."3 След това Петър стига до проро-
чеството, което сега трябва да се из-
пълни: „Друг нека вземе чина му" (Пс.
109:8). Апостол Петър смята, че тези
думи означават, че след измяната на

Юда трябва да се избере някой друг, кой-
то да изпълни неговото слуЖение. Же-
ланието му да се подчини на БоЖието
Слово е добро.
1:21, 22 Този, който ще бъде избран,
трябва да отговаря на две изисквания:
1.	Трябва да е придружавал учениците
през трите години на общественото
слуЖение на Христос - от момента на
Неговото кръщение от Йоан до деня на
Неговото възнесение, и също така:
2.	Трябва да моЖе да носи отговор-
ността да бъде свидетел на възкресени-
ето на Господа.
1:23-26 За кандидати да заемат мяс-
тото в това слуЖение са представени
имената на двама души, които отгова-
рят на поставените изисквания: Йо-
сиф... чието презиме е Юст, и Матия.
Но кого от двамата да изберат? Апос-
толите поставят проблема пред Госпо-
да, като Му се молят да им открие Своя
избор. После хвърлят Жребие, което се
пада върху Матия. Така Матия става
подходящият заместник на Юда, който
е отишъл „на своето място", тоест във
вечния огън.
Тук неизбеЖно се повдигат два въпро-
са:
1.	Правилен ли е начинът, който използ-
ват учениците, за да определят Ма-
тия за заместник на Юда? Нямаше ли
да бъде по-добре, ако бяха изчакали Бог
да им покаЖе, че човекът, когото Той
е определил да заеме свободното слу-
Жение, е апостол Павел?
2.	Дали учениците търсят правилно Бо-
Жията воля, като хвърлят Жребие?
Във връзка с първия въпрос трябва да
каЖем, че в Писанията не се казва нищо,
което да показва, че учениците са дейс-
твали погрешно. Те са се молили дълго
време, стремели са се да се подчинят на
Писанията и са били единодушни, когато
са избирали заместника на Юда. Освен
това слуЖението на Павел се е различа-
вало от това на дванадесетте, а и никъ-
де не се казва, че той е бил избран като
заместник на Юда. Дванадесетте апос-

16

Деяния 1

толи получават поръчение от Исус на
земята да проповядват на Израел, дока-
то Павел е бил призован на слуЖение от
Христос в слава, за да проповядва на
езичниците.
Що се отнася до хвърлянето на Жре-
бие, този метод за откриване на БоЖи-
ята воля е бил използван и в СЗ: „Жреби-
ето се хвърля в скута, но решението
чрез него е от Господа" (Пр. 16:33).
Очевидно избирането на Матия чрез
Жребие е било одобрено от Господа, за-
щото след този момент учениците се
наричат „дванадесетте" (вЖ. 6:2).
Молитвата в Деянията на
апостолите
Деянията на апостолите е една книга на
успешните молитви. Още в 1 гл. ние има-
ме два примера за молитви на ученици-
те. Тяхната молитва в горната стая
след възнесението получава отговор на
Петдесетница. Молитвата им за води-
телство при избирането на заместник
на Юда получава отговор чрез Жребие-
то, което се пада на Матия.	•
Онези, които се обръщат на Петде-
сетница, продълЖават да постоянст-
ват в молитва (2:42). Следващите сти-
хове (43-47) описват идеалните условия,
които преобладават в това молитвено
общение.
След освобождението на Петър и Йо-
ан вярващите се молят за дързост
(4:29), в резултат на което мястото се
разтърсва и всички се изпълват със Све-
тия Дух и говорят БоЖието Слово с дър-
зост (4:31).
Дванадесетте апостоли решават да
изберат седем мъЖе, които да се занима-
ват с финансовите дела на вярващите,
така че самите те да могат да се посве-
тят по-пълно на молитвата и слуЖени-
ето на Словото (6:3,4). След това апос-
толите се помолват и полагат ръце на
седмината мъЖе (6:6). Следващите сти-

хове свидетелстват за вълнуващи побе-
ди на евангелието (6:7,8).
Стефан се моли, преди да бъде убит
(7:60). Девета глава ни дава отговора на
неговата молитва: обръщението на
един човек от зрителите - Савел от
Tape.
Петър и Йоан се молят за вярващите
самаряни, в резултат на което те полу-
чават Светия Дух (8:15-17).
След обръщението си Савел от Tape се
моли в дома на Юда и Бог отговаря на не-
говата молитва, като му изпраща Ана-
ния (9:11-17).
Петър се моли в Йопия и Тавита е въз-
кресена за Живот (9:40), в резултат на
което много хора повярват (9:42).
Стотникът-езичник Корнилий се мо-
ли (10:2) и молитвите му възлизат пред
Бога за спомен (10:4). Тогава му се явява
във видение един ангел, който му казва да
изпрати да повикат един човек на име
Симон Петър (10:5). На другия ден се мо-
ли Петър (10:9) и неговата молитва по-
лучава отговор чрез едно небесно виде-
ние, което го подготвя да отвори врати-
те на царството за Корнилий и другите
езичници (10:10-48).
Докато Петър стои в затвора, хрис-
тияните се молят усърдно за него (12:5)
и Бог им отговаря, като по един чуден
начин го освобоЖдава от затвора - за из-
ненада на всички, които се молят (12:6-
17).
Пророците и учителите 6 Антиохия
постят и се молят (13:3), вследствие на
което Павел и Варнава са изпратени на
първото си мисионерско пътешествие.
За този отговор се казва, че „това е от-
говорът с най-широк обхват на дейст-
вие, тъй като достига до края на земя-
та и дори до нас чрез слуЖението на ми-
сионерите Павел и Варнава".
На обратния път през Листра, Икония
и Антиохия Павел и Варнава се молят за
повярвалите (14:23), един от които е Ти-
мотей. МоЖе би 8 отговор точно на та-
зи молитва Тимотей се присъединява

17

Деяния 1,2

към Павел и Сила по Време на тяхното
Второ мисионерско пътешествие!
В затвора във филипи среднощната
молитва на Павел и Сила получава отго-
вор чрез едно земетресение и чрез обръ-
щението на началника на тъмницата и
семейството му (16:25-34).
Павел се моли в Милет заедно със ста-
рейшините от Ефес (20:36) и това до-
веЖда до една Вълнуваща изява на лк>бов-
та им към него и на мъката им, че няма
да го Видят отново В този ЖиВот.
Християните В Тир се молят заедно с
Павел на брега (21:5) и тези молитви без
съмнение го следват до Рим и до място-
то на неговата екзекуция.
Преди корабокрушението Павел се мо-
ли пред всички, като благодари на Бога за
храната. Тази молитва внася успокоение
сред отчаяните моряци и пътници
(27:35, 36).
На остров Малта ПаВел се моли за
болния баща на управителя на острова,
в резултат на което болният оздравява
като по чудо (28:8).
Ясно е, че молитвата е атмосферата,.
в която Живее ранната църква. Когато
християните се молят, Бог работи!
Г. Денят на Петдесетница
и рагкдането на църквата (2:1-47)
2:1 Празникът на Петдесетница, оли-
цетворяващ изливането на Светия Дух,
е петдесет дни след Празника на първи-
те плодове, който говори за възкресени-
ето на Христос. На този ден на Петде-
сетница учениците са били събрани на
едно място в единодушие. Подходяща
тема за техния разговор са могли да бъ-
дат старозаветните текстове, В които
се говори за празника на Петдесетница
(вЖ. Лев. 23:15,16). ВъзмоЖно е също та-
ка те да са пеели Псалм 133: „Ето колко
е добро и колко е угодно да Живеят бра-
тя 8 единодушие!"4
2:2 Идването на Духа е придруЖено от
звук, който моЖе да се чуе, от нещо, ко-
ето моЖе да се види, и от чудо, което

моЖе да се преЖивее. Шумът, който е
дошъл от небето и е изпълнил цялата
къща, е бил като фученето на силен вя-
тър. Вятърът е един от няколкото
флуидни символи на Светия Дух (като
масло, огън, Вода), които говорят за Не-
говите суверенни, непредсказуеми дейс-
твия.
2:3 Това, което е могло да се Види, са
били „езици като огнени, които се раз-
деляха" и които са седнали по един на
всеки от учениците. Обърнете Внима-
ние, че тук не се казва, че езиците са ог-
нени, а „като огнени".
Това явление не трябва да се смесва с
кръщението с огън. Независимо че на ед-
но и също място се говори и за кръщени-
ето с Духа, и за кръщението с огън
(Мат. 3:11,12; Лука 3:16,17), това са две
отделни и ясно разграничени събития.
Първото е кръщение с благословение;
второто - със съд. Първото е било пред-
назначено за вярващите, второто ще за-
сегне невярващите. Чрез първото вярва-
щите са получили Светия Дух и сила и се
е образувала църквата; чрез второто не-
вярващите ще бъдат погубени.
Когато Йоан Кръстител е говорел на
мноЖества, сред които е имало всякак-
ви хора (и покайващи се, и непокайващи
се: вЖ. Мат. 3:6, 7), той им е казвал, че
Христос ще ги кръсти със Светия Дух и
с огън (Мат. 3:11). Когато е говорел на
мноЖества, сред които е имало само хо-
ра, които наистина се покайват (Марко
1:5), той им е казвал, че Христос ще ги
кръсти със Светия Дух (Марко 1:8).
Тогава какво е значението на израза
от Деяния 2:3 „езици като огнени, кои-
то се разделяха"? Без съмнение езиците
са свързани с речта и Вероятно със свръ-
хестествената дарба на говоренето на
чуЖди езици, която апостолите са полу-
чили тогава. Огънят е свързан със Све-
тия Дух, Който е източникът на тази
дарба и моЖе би идва да опише смелото,
пламенно и изпълнено с ентусиазъм про-
повядване на апостолите, което ще пос-
ледва.

18

Деяния 2

Идеята за пламенност на речта е осо-
бено подходяща, тъй като пламенност-
та е нормалното състояние на един Жи-
Вот, който е изпълнен с Духа и чийто не-
избежен резултат е свидетелството.
2:4 ПреЖивяното чудо на Петдесет-
ница е изпълването със Светия Дух, пос-
ледвано от говоренето на чуЖди езици.
До този момент БоЖият Дух е бил със
учениците, но от сега нататък Той ве-
че е във тях (Йоан 14:17). Следователно
този стих отбелязва един обратен мо-
мент в отношенията на Духа с хората.
В СЗ Духът е слизал върху хората, но не
за да остава постоянно в тях (Пс. 51:11).
След Петдесетница Духът дойде върху
вярващите, за да обитава в тях посто-
янно: Той дойде, за да пребъдва в тях
(Йоан 14:16).
На Петдесетница Духът дойде не са-
мо за да обитава във вярващите, но и за
да ги изпълни. Духът идва да обитава в
нас в момента, в който бъдем спасени,
но за да бъдем изпълнени с Него, ние
трябва да изучаваме Словото, да прекар-
ваме време в размишления и молитва и
да Живеем в подчинение на Господа.5 Ако
изпълването с Духа в наши дни ставаше
автоматично, нямаше да има нуЖда от
увещанието: „Изпълняйте се" с Духа"
(Еф.5:18).
Идването на Светия Дух в деня на
Петдесетница съедини също така вяр-
ващите в едно общо цяло - в църквата,
която е Христовото тяло.
Защото в един Дух всички ние - било
к>деи или гърци, било роби или свободни
- бяхме кръстени „да съставляваме едно
тяло, и всички от един Дух се напоихме"
(1 Кор. 12:13). От този момент ната-
тък както вярващите logeu, така и вяр-
ващите езичници стават един нов човек
в Христос Исус и части на едно и също
Тяло (Еф. 2:11-22).
Изпълнените с Духа ученици започ-
ват да говорят на чуЖди езици, според
както Духът им дава да говорят. От
следващите стихове става ясно, че те
получават тази свръхестествена сила,

за да говорят на действителни чуЖди
езици, които никога не са изучавали. То-
ва не е някаква нечленоразделна или ек-
залтирана реч, а точно определени ези-
ци, които се говорят по това време в
други страни на света. Дарбата за гово-
рене на езици е едно от знаменията или
чудесата, които Бог използва, за да сви-
детелства за истинността на послани-
ето, проповядвано от апостолите (Евр.
2:3,4). По това време НЗ все още не е бил
написан. Тъй като днес ние имаме БоЖи-
ето Слово в напълно завършен писмен
вид, нуЖдата от тези дарби-знамения до
голяма степен е отминала (въпреки че
суверенният БоЖий Дух все още моЖе да
ги използва, ако иска).
Появата на езици в деня на Петдесет-
ница не трябва да се използва за доказа-
телство, че езиците са нещо, което не-
избеЖно придруЖава дара на Духа. Ако
това е така, защо тогава те изобщо не
се споменават във връзка с:
1.	Обръщението на 3000 души (Деян.
2:41)?
2.	Обръщението на 5000 души (Деян.
4:4)?
3.	Приемането на Светия Дух от сама-
ряните (Деян. 8:17)?
Всъщност в Деянията на апостолите
има само още два случая, когато се поя-
вява тази дарба на говоренето на езици:
1.	При обръщението на езичниците в къ-
щата на Корнилий (Деян. 10:46).
2.	При повторното кръщение на Йоано-
вшпе ученици в Ефес (Деян. 19:6).
Преди да завършим разглеждането на
5 cm., бихме искали да споменем, че във
връзка с въпроса за кръщението със Све-
тия Дух меЖду изучаващите Библията
има значителни различия както по отно-
шение на честотата на това кръщение,
така и по отношение на резултатите
от него.
Що се отнася до броя, съществуват
следните мнения:
1. Някои вярват, че то е станало само
веднъЖ - в деня на Петдесетница, ко-
гато е било образувано тялото на

19

Деяния 2

Христос и когато всички вярващи са
влезли в благото на това кръщение.
2.	Други смятат, че това е станало не-
колкократно - на Петдесетница (2
гл.), в Самария (8 гл.), в дома на Кор-
нилий (10 гл.) и в Ефес (19 гл.).
3.	Трети мислят, че то става винаги, ко-
гато се спасява човек.
Що се отнася до резултатите от кръ-
щението на Светия Дух в Живота на от-
делния вярващ, съществува едно мнение,
според което това кръщение е „второ
дело на милостта", което обикновено
става след обръщението и води до едно
по-пълно или по-слабо освещение. Това
мнение не се подкрепя от Библията. Как-
то вече споменахме, кръщението на Све-
тия Дух е това действие, чрез което
вярващите бяха:
1.	Обединени в едно тяло - църквата (1
Кор. 12:13).
2.	Обдарени със сила (Деян. 1:8).
2:5-13 За да отпразнуват празника на
Петдесетница, в Ерусалим са били съб-
рани „logeu, благочестиви човеци от
всеки народ под небето". Когато чуват
слуха за случилото се, те отиват в къ-
щата, където се намират апостолите.
И тогава, както и сега, хората са били
привличани от действието на БоЖия
Дух.
Когато множеството стига до къща-
та, апостолите вече говорят на чуЖди
езици. За голяма своя изненада идващите
чуват, че тези ученици от Галилея гово-
рят на най-различни езици. Чудото е из-
вършено от тези, които говорят, а не
от тези, които слушат. Независимо да-
ли слушащите са евреи по роЖдение, или
чуЖденци, обърнали се към Ьдейската
вяра, независимо дали те идват от из-
ток или от запад, от север или от к>г
- всеки един от тях ги слуша да говорят
за великите Бшкии дела на неговия соб-
ствен език. Думата „език", която се
среща в 6 и 8 cm., е същата като думата,
от която произлиза съвременната дума
„диалект".

Много широко разпространено е мне-
нието, че една от целите на дарбата го-
ворене на езици на Петдесетница е била
едновременното прогласяване на еванге-
лието на хора от различни езици. Така
например един автор казва: „Бог даде
Своя закон на един език и на един народ,
но даде евангелието Си на всички езици и
на всички народи."
Текстът обаче не потвърЖдава това
мнение. Тези, които говорят на езици,
възхваляват великите Бшкии дела
(2:11). Това е знамение за народа на Изра-
ел (1 Кор. 14:21,22), което има за цел да
го накара да се учуди и удиви. За разлика
от тях Петър проповядва евангелието
на език, който повечето, ако ли не всич-
ки негови слушатели могат да разберат.
Реакцията на чудото с говоренето на
езици сред новопристигналите е различ-
на. У някои то предизвиква дълбок инте-
рес, докато други казват, че апостолите
„са се напили със сладко вино". Ученици-
те наистина са били повлияни от една
външна сила, но това не е била силата на
виното, а силата на Светия Дух!
Грешните човеци винаги са готови да
предлоЖат някакво естествено обясне-
ние на духовните явления. ВеднъЖ, кога-
то БоЖият глас бе чут от небето, някои
казаха, че това е гръм (Йоан 12:28, 29).
Сега невярващите подигравателно обяс-
няват приповдигнатото поведение на
учениците, предизвикано от идването
на Светия Дух, с влиянието на сладкото
вино. „Светът казва - Шилер - обича да
затъмнява блясъка на светещите неща
и да дърпа възвишените на земята в
прахта."
2:14 Ученикът, който се беше отрекъл
от Своя Господ с клетви и проклятия,
сега излиза напред и се обръща към тъл-
пата. От страхлив и колеблив последо-
вател Петър се е превърнал в един безс-
трашен и твърд апостол. За всичко то-
ва е виновна Петдесетница. Сега Петър
е изпълнен с Духа.
В Кесария филипи Господ обеща да да-
де на Петър клкзчовете на небесното

20

Деяния 2

царстВо (Мат. 16:19). Тук, В Деяния 2,
ние Вшкдаме как той използва тези клк>
чоВе, за да отВори Вратата за евреите
(14 cm.), както ще направи по-късно и за
езичниците (в 10 гл.).
2:15 Най-напред Павел обяснява, че не-
обикновените събития от този ден не
идВат В резултат на влиянието на слад-
ко вино. В края на краищата часът е са-
мо 9.00 сутринта и едва ли е ВъзмоЖно
толкова много хора да бъдат едновре-
менно пияни в такъв ранен час. Освен
това евреите, които са участвали в ри-
туалите в синагогата по време на праз-
ник, обикновено са се въздържали от яде-
не и пиене най-рано до 10.00 часа или до-
ри до обед, в зависимост от времето на
принасянето на Всекидневната Жертва.
2:16-19 Истината е, че върху тях е бил
излят БоЖият Дух, както е казано и от
пророк Йоил (Йоил 2:28).
Всъщност събитията от Петдесет-
ница не са пълно изпълнение на пророчес-
твото на Йоил. Повечето от явления-
та, описани в тези стихове, не се случ-
ват тогава. Но онова, което се случва на
Петдесетница, е привкусване на това,
което ще се случи в последните дни,
„преди да дойде великият и белеЖит ден
ГОСПОДЕН". Ако събитията от Пет-
десетница изпълняват пророчеството
на Йоил, защо тогава по-късно (3:19) се
дава обещание, че ако народът се покае и
Израел приеме Този, Когото разпъна,
Той ще се върне и ще им изпрати опреде-
ления Христос Исус?
Цитатът от Йоил е пример за закона
на двойното изпълнение на пророчество-
то, според което едно библейско проро-
чество моЖе първо да бъде изпълнено
частично в даден момент, след което да
получи пълното си изпълнение в друг, по-
късен момент.
БоЖият Дух е бил излят на Петдесет-
ница, но не буквално върху всяка плът.
Цялостното изпълнение на пророчест-
вото ще бъде извършено в края на Скръб-
ните години. Преди славното пришест-
вие на Христос ще има чудеса в небето

и знамения на земята (Мат. 24:29, 30),
след което Господ Исус Христос ще се
яви на земята, за да свали Своите враго-
ве и да установи царството Си. В нача-
лото на Неговото хилядолетно господ-
ство БоЖият Дух ще бъде излят Върху
всяка плът - както върху езичниците,
така и върху евреите - и това полоЖение
ще преобладава през по-голямата част
на хилядолетието. На хората ще бъдат
дадени различни проявления на Духа - без
значение на пола, възрастта или социал-
ното им полоЖение. Те ще виЖдат виде-
ния и ще сънуват - тоест ще получават
знание; и ще пророкуват - тоест ще мо-
гат да предават това знание на другите.
И така, всички ще усетят дарбите на
откровението и оповестяването. Всич-
ко това ще се случи „В последните дни",
както Йоил нарича това време (17 cm.).
То се отнася до „последните дни" на Из-
раел, а не на църквата.
2:20 За свръхестествените знамения в
небето изрично се казва, че ще станат
преди идването на... Господния ден. В
този контекст Господният ден означа-
ва времето, когато Господ ще се върне
лично на земята, за да унищоЖи Своите
врагове и да царува „в сила и голяма сла-
ва".
2:21 Петър завършва цитата от Йо-
ил с думите: „...всеки, който призове
името Господно, ще се спаси." Това е
благата вест за спасение през всички ве-
кове: спасението се предлага на всички на
основание на вяра в Господа. Господното
име е наименование, което вклк>чва
всичко, което е Господ. И така, да при-
зовеш Господното име означава да при-
зовеш Господа като истински обект на
твоята вяра и като единствен път на
спасение.
2:22-24 Но кой е Господ? Сега Петър
ще обяви пред всички, че този Исус, Ко-
гото те са разпънали, е и Господ, и Хрис-
тос. Той ще направи това, като най-нап-
ред им разкаЖе за Живота на Исус, след
това - за Неговата смърт, възкресение
и възнесение, и най-накрая - за прославя-

21

Деяния 2

нето Му отдясно на Бог Отец. Ако те
Все още смятат, че Исус е 8 гроба В
Юдея, Петър скоро ще ги извади от то-
ва заблуждение! Те ще узнаят, че Този,
Когото убиха, е вече в небето и че те
трябва да се съобразяват с това.
И така, последователността на аргу-
ментите на апостола е следната: Исус
от Назарет е бил засвидетелстван ка-
то МъЖ от Бога чрез многото чудеса,
които Бог е извършил чрез Него сред на-
рода (22 cm.). Според Своята определена
воля и предузнание Бог Го е предал в ръ-
цете на евреите, които от своя страна
са Го предали на езичниците (хора без за-
кон), за да бъде разпънат и убит (23
cm.). Но Бог Го е възкресил, като е раз-
бързал болките6 на смъртта. Смъртта
не е успяла да задърЖи своя затворник,
защото:
1.	БоЖият характер изисква Неговото
възкресение. Исус умря - Безгрешният
за грешните. Бог трябваше да Го въз-
креси като доказателство за пълното
Си удовлетворение от изкупителното
дело на Христос.
2.	Пророчествата в СЗ изискват Него-
вото възкресение. Точно това подчер-
тава и Петър в следващите стихове.
2:25-27 В Псалм 16 Давид пише проро-
чества за Живота, смъртта, възкресени-
ето и прославянето на Господа.
Що се отнася до Живота на Господ,
Давид го описва като Живот на безгра-
нична увереност и сигурност на Един,
Който Живее в непрекъснато общение
със Своя Баща. Неговото сърце, език и
плът - Неговото цяло същество е изпъл-
нено с радост и надеЖда.
Що се отнася до смъртта Му, Давид
е видял предварително, че Бог няма да
остави душата Му в ада, нито ще до-
пусне Светия Негов да види изтление.
С други думи, душата на Господа няма да
бъде оставена в безплътното ii състоя-
ние и тялото Му няма да се разпадне.
(Този стих не трябва да се използва ка-
то доказателство, че във времето на
Своята смърт Господ Исус е отишъл в

някакво място в най-дълбоките части на
земята, където са били затворени духо-
вете на умрелите. Неговата душа е
отишла на небето7 - Лука 23:43, а тяло-
то Му е било поставено в гроба.)
2:28 Що се отнася до възкресението на
Господа, Давид изразява увереност, че
Бог ще Му изяви пътя на Живота. В
Псалм 16:11а той пише: „Ще ми изявиш
пътя на Живота." В Деяния 2:28 Петър
цитира тези негови думи, като казва:
„Изявил си ми пътищата на Живота."
Вместо в бъдеще, Петър говори в мина-
ло време. Тази промяна явно е продикту-
вана от Светия Дух, тъй като възкресе-
нието вече е станало.
Прославянето на Спасителя е предре-
чено от Давид с думите: „В присъстви-
ето Си ще Ме изпълниш с веселба", или,
както е казано в Псалм 16:11: „Пред Тво-
ето присъствие има пълнота от ра-
дост; отдясно на Теб - всякога веселие."
2:29 Петър смята, че Давид не е могъл
да каЖе това за себе си, тъй като него-
вото тяло е Видяло изтление. Гробът му
е известен на всички евреи и всички зна-
ят, че той не е бил възкресен.
2:30,31 Когато е писал Псалма, Давид
е говорил като пророк. Той си е спомнил,
че Бог му е обещал да издигне Един от
неговите потомци и да Го постави зави-
наги на трона. Давид е разбрал, че това
трябва да е Месията и че макар и да ум-
ре, душата Му няма да бъде оставена в
безплътно състояние и тялото Му няма
да изтлее.
2:32,33 Сега Петър отново повтаря
думите, които сигурно са направили ог-
ромно впечатление на неговата еврейс-
ка аудитория. Месията, за Когото про-
рокува Давид, е Исус от Назарет. Той
наистина е бил възкресен от Бога, как-
то могат да потвърдят и апостолите,
който са свидетели на Неговото възкре-
сение. След възкресението Си Господ
Исус се е възвисил до БоЖията десница
и е излял обещания от Отец Свети Дух.
Това е обяснението на събитията, кои-

22

Деяния 2

mo са станали В Ерусалим рано сутрин-
та.
2:34,35 Нима Давид не е предрекъл, че
Месията ще бъде Възвисен? Дали за себе
си говори той В Псалм 110:1? Не, той не
говори за себе си, а цитира думите, кои-
то Йехова говори на Месията: „Седи от-
дясно ми, докле полоЖа враговете Ти за
Твое подшнкие." (Забележете, че думи-
те от 33 до 35 cm. предполагат един пе-
риод на изчакване от бремето на просла-
вянето на Христос до времето, когато
Той ще се върне на земята, за да накаЖе
Своите врагове и да установи царство-
то Си.)
2:36 И отново, за трети път, с голя-
ма сила идва смазващото съобщение за
разпъването на Исус: БОГ Е НАПРА-
ВИЛ И ГОСПОДА, И ПОМАЗАНИКА
- ТОЗИ ИСУС, КОГОТО ВИЕ РАЗПЪ-
НАХТЕ (според гръцкия словоред). Как-
то казва Бенгел: „Думата, която носи
теЖестта на посланието, е поставена
най-накрая" - „Тогова Исуса, Когото вие
разпнахте." Този, Когото те са разпъ-
нали, е бил БоЖият Помазаник, а идване-
то на Светия Дух свидетелства, че Исус
е бил възвисен в небесата (вЖ. Йоан 7:39).
2:37 Изобличителната сила на Светия
Дух е толкова голяма, че предизвиква не-
забавен отговор от страна на присъст-
ващите. Без никаква покана или призив
от страна на Петър те извикват: „Как-
во да сторим?" Този въпрос е подсказан
от едно дълбоко чувство на Вина. Те ве-
че са разбрали, че убитият Исус е възлю-
беният БоЖий Син; че Той е бил възкре-
сен и че сега е Възвисен В небесата. Щом
като е така, какво могат да направят
тези виновни убийци, за да избегнат на-
казанието?
2:38 В отговор Петър им казва, че те
трябва да се покаят и да се кръстят в
Исус Христовото име за (заради) про-
щение на греховете си. И така, най-нап-
ред те трябва да се покаят, като приз-
наят своя грях и застанат на страната
на Бога против себе си.

След това те трябва да се кръстят
за прощение на греховете. На пръв пог-
лед този стих като че ли проповядва спа-
сение чрез кръщение и много хора смя-
тат, че това е точно така. Такова едно
тълкуване обаче е невъзмоЖно поради
следните няколко причини:
1.	Има десетки други стихове в НЗ, кои-
то казват, че спасението е чрез вяра в
Господ Исус Христос (например Йоан
1:12; 3:16,36; 6:47; Дея. 16:31; Рим. 10:9).
Един или два стиха никога не могат да
бъдат достатъчни, за да оборят та-
къв сериозен доказателствен матери-
ал.
2.	Разбойникът на кръста получава уве-
рение за спасение, независимо че не е
кръстен (Лука 23:43).
3.	За Спасителя никъде не се казва, че е
кръстил някого, което щеше да бъде
един много странен пропуск, ако кръ-
щението беше толкова ваЖно за спа-
сението.
4.	Апостол Павел е благодарен, че е кръс-
тил само няколко от коришпяните
- много странен повод за благодаре-
ние, ако кръщението имаше сила да
спасява (1 Кор. 1:14-16).
ВаЖно е да се отбелеЖи, че само евре-
ите получават наставление да се кръс-
тят за прощение на греховете (вЖ. Деян.
22:16). Ние вярваме, че в това се крие
клк>чът за разбирането на този пасаЖ.
Народът на Израел разпъна Господа на
славата. Евреите бяха онези, които из-
викаха: „Кръвта Му да бъде на нас и на
чадата ни" (Мат. 27:25). Вината за
смъртта на Месията трябва да се изис-
ка от народа на Израел.
В този момент някои от тези евреи
разбират грешката си. Тяхното покая-
ние показва, че те признават греха си
пред Бога. Доверявайки се на Господ
Исус като на свой Спасител, те получа-
ват нов Живот и вечно прощение на гре-
ховете. Чрез кръщението въВ Вода те се
разграничават от народа, който разпъ-
на Господ, и се идентифицират с Исус.
По този начин кръщението става вън-

23

Деяния 2

шен признак на измиването на греха, кой-
то те са извършили, като са отхвърли-
ли Христос (а така също и на техните
собствени грехове). То ги взима от ев-
рейската земя и ги поставя на христия-
нска земя. Но кръщението не ги спасява.
Само вярата в Христос мозке да напра-
ви това. Всяко друго послание е друго
благовестие, което трябва да бъде прок-
лето (Гал. 1:8,9).
Райри дава едно друго обяснение на
кръщението за прощение на греховете:
„ Това не означава, че те трябва да се
кръстят, за да им бъдат простени грехо-
вете, тъй като навсякъде другаде в Но-
вия Завет греховете се прощават вслед-
ствие на вярата в Христос, а не вследст-
вие на кръщението. Това означава, че те
могат да се кръстят, защото греховете
им са простени. Гръцкият предлог eis (за)
има значение на „заради" не само тук, но
и в такива nacaiku, като Матей 12:41, къ-
дето единственото значение ма?ке да бъ-
де „те се покаяха чрез [или заради; а не за]
Йоновата проповед". За тези хора от
Петдесетница прощението на греховете
става възмоЖно заради покаянието. И
едва след прощението те могат да се
кръстят." 8
Петър уверява своите слушатели, че
ако се покаят и се кръстят, ще прие-
мат дара на Светия Дух. Всяко насто-
яване, че това е редът, който трябва да
се спазва и от християните в наши дни,
означава погрешно разбиране на отноше-
нията на Бога с хората в ранните годи-
ни на църквата. Според едно много доб-
ро наблюдение на Баркър в неговата кни-
га „Наместникът на Христос" в Деяни-
ята има четири групи от вярващи, като
за всяка група последователността на
събитията при приемането на Светия
Дух е различна.
Тук, в Деян. 2:38, се говори за еврейски-
те християни. При тях последовател-
ността е следната:
1.	Покаяние.
2.	Кръщение Във вода.
3.	Приемане на Светия Дух.

Обръщението на самаряните е описа-
но в Деян. 8:14-17. Там ние четем за след-
ните събития:
1.	Те повярват.
2.	Кръщават се във вода.
3.	Апостолите се молят за тях.
4.	Апостолите полагат ръцете си вър-
ху тях.
5.	Самаряните получават Светия Дух.
Обръщението на езичниците е предс-
тавено в Деян. 10:44-48. Там последова-
телността е следната:
1.	Повярване.
2.	Приемане на Светия Дух.
3.	Кръщение във вода.
Последната общност от вярващи е
групата на Йоановитеученици, за която
се разказва в Деян. 19:1-7:
1.	Те повярват.
2.	Кръщават се повторно.
3.	Апостол Павел полага ръцете си
върху тях.
4.	Приемат Светия Дух.
Дали това означава, че Деянията на
апостолите ни предлага три начина на
спасение? Разбира се, че не! Спасението
е било, е и винаги ще бъде на основание на
вярата в Господа. Но по време на преход-
ния период, описан в тази книга, Бог е из-
брал да променя реда на събитията,
свързани с получаването на Светия Дух
по причини, които на Него са Му били
угодни и които Той не е избрал да ни от-
крие.
Но ако е така, кой от тези начини е ва-
лиден за нас днес? Той като Израел е от-
хвърлил като цяло Месията, еврейският
народ е загубил всички привилегии, които
е имал. Днес Бог призовава от езичници-
те народ за Своето Име (Деян. 15:14). И
така, днес последователността на съби-
тията при приемането на Светия Дух е
последователността от Деяния 10:
1.	Повярване.
2.	Приемане на Светия Дух.
3.	Кръщение във вода.
Ние вярваме, че тази последовател-
ност се отнася както за евреите, така
и за езичниците. Това би могло да проз-

24

Деяния 2

Вучи на някои доста произволно, но ние
бихме искали да попитаме: „Кога е спря-
ла да се прилага последователността за
евреите от 2:38 и е започнала дй се при-
лага последователността на събитията
от 10:44-48?" Никой не моЖе да ни каЖе
някакво определено време, нали? Но в Де-
янията ние наблюдаваме едно постепен-
но двшкение на евангелието от евреите
(които го получават най-напред и които
неколкократно го отхвърлят) към езич-
ниците. В края на книгата народът на
Израел вече е загубил до голяма степен
БоЖието благоволение. Неговото неве-
рие е станало причина той да напусне и
привилегированото си място на избран
БоЖий народ. През периода на църквата
той ще бъде считан на едно ниво с ези-
ческите народи и БоЖият ред за езични-
ците, описан в Деяния 10:44-48, ще ВаЖи
за всички.
2:39 След това Петър напомня на слу-
шателите си, че обещанието за Светия
Дух е за тях и за децата им (еврейския
народ), а така също и за „всички далеч-
ни" (езичниците), „колкото... Бог ще
призове".
Същият този народ, който беше ка-
зал: „Кръвта Му да бъде на нас и на ча-
дата ни" сега получава уверение за ми-
лост както за себе си, така и за децата
си, при условие че се довери на Господа.
Често пъти този стих се използва пог-
решно, за да се проповядва, че децата на
вярващите родители автоматично по-
лучават привилегиите на завета или че
са спасени. СпърдЖън коментира това
мнение по следния начин:
„Нима БоЖията църква не знае, че „ро-
деното от плътта е плът, а роденото
от Духа е Дух?" „Кой моЖе да извади чис-
то от нечисто?" Естественото раЖда-
не предава нечистотата на природата и
не моЖе да предаде мира. Новият Завет
изрично ни казва, че БоЖиите синове се
раЖдат „не от кръв, нито от плътска
похот, нито от мъЖка похот, но от Бо-
и О

Това, което е ВаЖно да се отбелеЖи, е
че обещанието не е само „на вас" „и на
чадата ви", но „и на всички далечни,
колкото Господ, нашият Бог, ще призо-
ве при Себе Си". Това практически
вклк>чва всички, както и местоимение-
то „всеки" от поканата на евангелието.
2:40 Тук не е записано цялото послание
на Петър, но същността на казаното
от него докрая е, че неговите еврейски
слушатели трябва да избавят себе си
„от това извратено поколение", което
отхвърли и уби Господ Исус. Те могат да
направят това, като приемат Исус за
свой Месия и Спасител и като открито
се отрекат от всякаква връзка с винов-
ния израелски народ чрез християнското
кръщение.
2:41 В резултат на тази проповед се
появяват много Желаещи да се кръстят
като външен признак на вътрешното
приемане10 на поучението на Петър ка-
то поучение от Господа.
В този ден към обществото от вярва-
щи се прибавят около три хиляди души.
Ако най-доброто доказателство за слу-
Жение на Светия Дух е обръщението на
нови души, тогава слуЖението на Петър
е наистина слуЖение на Светия Дух. Си-
гурно морякът от Галилея си спомня в
този момент думите, които му каза
Господ: „Ще ви направя ловци на човеци"
(Мат. 4:19). А моЖе би си спомня и едни
други думи: „Истина, истина ви казвам,
който вярва в Мене, делата, които вър-
ша Аз, и той ще ги върши; защото Аз
отивам при Отца" (Йоан 14:12).
Обърнете внимание колко предпазли-
во е отбелязан броят на обърналите се
към Господа - около три хиляди души.
Добре е всички Господни слуЖители да се
поучат от тази предпазливост, когато
отчитат така наречените обръщения.
2:42 Доказателството за истинското
повярване е постоянството. Тези ново-
повярвали християни доказват истин-
ността на своята изповед, като посто-
янстват в:

25

Деяния 2

1.	„Учението на апостолите" - т. е. бо-
гобдъхноВените поучения на апостоли-
те, които най-напред са били пропо-
ВядВани устно, а по-късно са били запи-
сани В НЗ.
2.	„Общението." Едно друго доказател-
ство за ноВия Живот е Желанието на
новопоВярВалите да бъдат заедно с
БоЖиите хора и да имат общи неща с
тях. Съществува едно чувство на от-
деленост от света и на Живот 6 едно
общество на общи интереси с други
християни.
3.	„Преломяването на хляба." В НЗ то-
зи израз се използва както за Господна-
та вечеря, така и за обикновеното
ядене. Кое точно значение се използва
в конкретния текст, трябва да се оп-
редели от смисъла на пасаЖа. Тук под
„преломяването на хляба" явно се има
предвид Господната вечеря, тъй като
е безсмислено да се казва, че те са пос-
тоянствали В яденето. От Деяния
20:7 научаваме, че ранните християни
са имали обичай да се събират за раз-
чупването на хляба в първия ден на сед-
мицата. Във връзка с Господната ве-
черя в първите години на църквата се
е организирал празник на лк>бовта ка-
то израз на лк)бовта на светиите един
към друг. За съЖаление появата на зло-
употреби е довела до прекъсването на
тази чудесна инициатива.
4.	„Молитвите." Това е  последният
принцип на ранната църква, който из-
разява пълната зависимост на христи-
яните от Господа както по отноше-
ние на поклонението и водителство-
то, така и по отношение на съхранени-
ето и слуЖението.
2:43 Хората са обхванати от чувство
на дълбоко страхопочитание. Великата
сила на Светия Дух е толкова явна, че
сърцата на хората се изпълват с кро-
тост и смирение. Всички са обхванати
от удивление, като гледат многото чу-
деса и знамения, които стават чрез
апостолите. Чудесата са свръхестест-
вени явления, които предизвикват удив-

ление и възхищение. Знаменията са чуде-
са, които имат за цел да предадат някак-
ва поука. Едно чудо моЖе да бъде еднов-
ременно и свръхестествено явление, и
знамение.
2:44, 45 Вярващите непрекъснато са
заедно и имат всичко общо. Толкова
мощна и безгранична е БоЖията лкобоВ
В техните сърца, че те не гледат на имо-
та си като на нещо свое, а като на нещо
общо (4:32). Там, където има истинска
нуЖда, вярващите продават стоката и
имота си и разпределят парите от про-
даЖбата. Така меЖду отделните хрис-*
тияни има равенство.
„МеЖду вярващите съществува единс-
тво на сърцата и интересите, в което ес-
тественият егоизъм на падналия човек е
погълнат от пълнотата на една л1обов,
родена от усещането за божествената
лк>бов. Те са заедно по такъв начин, че
всичко тяхно е общо - не чрез закон или
по външна принуда, а чрез съзнанието за
това, което те са в Христос, и за това,
което е Христос за всеки един от тях и
общо за всички. Обогатени от Него чрез
едно благословение, което никой не моЖе
да сншки и което става толкова по-голя-
мо, колкото повече Му слуЖат, вярващи-
те продават стоката и имота си и раз-
пределят парите на всички според нуЖда-
та на всекиго. "п
Много хора днес спорят, като казват,
че ние не трябва да следваме този при-
мер на ранните християни. Също толко-
ва ще бъде прав и човек, който казва, че
не трябва да обичаме блиЖните си как-
то себе си. Това споделяне на всичко, ко-
ето човек притеЖава като недвиЖими
имоти и пари, е неизбеЖният резултат
от изпълнения с Духа Живот. Някой бе-
ше казал: „Един истински християнин не
моЖе да търпи да има прекалено много,
когато другите имат прекалено малко."
2:46 Този стих ни разкрива влиянието
на Петдесетница върху религиозния и се-
мейния Живот.
Що се отнася до религиозния Живот,
ние трябва да си спомним, че ранните но-

26

Деяния 2

ВопобярВали християни са били хора, из-
раснали В еврейска среда. И макар че цър-
кВата Вече е съществувала, връзките им
с еврейския храм не са били отрязани с
един удар. Процесът на сваляне на вех-
тите дрехи на kxjeuckama вяра е продъл-
жил през целия период, описан от книга-
та Деяния. И така, вярващите продъл-
жават да посещават богослуженията в
храма,12 където слушат да се четат и
тълкуват Старозаветните Писания.
Но освен това, продълЖават да се съби-
рат и по домовете, за да правят това, за
което говори 42 cm.
Що се отнася до семейния им Живот,
за него се казва, че те разчупват хляб по
къщите си, като приемат храната си „с
радост и простосьрдечие". Тук е ясно,
че това разчупване на хляба се отнася
до всекидневното им хранене. Радостта
от спасението изпълва всяка една под-
робност от техния Живот, обвивайки
обикновеното с ореол на слава.
2:47 Животът на тези, които са изба-
вени от властта на тъмнината и са пре-
несени в Царството на л1обовта на Бо-
Жия Син, става един непрекъснат химн
на хвалеше и една прекрасна благодарс-
твена песен.
В началото вярващите имат „благо-
волението на всички л1оде". Но това не
продълЖава дълго. Естеството на хрис-
тиянската вяра е такова, че неизменно
предизвиква събуЖдането на омразата и
противопоставянето в човешките сър-
ца. Спасителят предупреди Своите уче-
ници да се пазят от популярността
(Лук. 6:26) и им обеща гонения и скръб
(Мат. 10:22, 23). Така че това благово-
ление е само временно и скоро ще бъде за-
местено от непреклонно противопоста-
вяне.
„А Господ всеки ден прибавяше на
църквата ония, които се спасяваха."
Християнското общество расте всеки
ден от прибавянето на новоповярвали.
Онези, които чуват евангелието, носят
отговорността да приемат Исус Хрис-
тос чрез един определен акт на тяхната

воля. Това, че Господ избира и прибавя, не
премахва човешката отговорност.
И така, тази глава ни разказва за изли-
ването на Светия Дух, за паметното об-
ръщение на Петър към събраните евреи,
за обръщението на едно огромно мно-
Жество и за начина на Живот на ранните
вярващи. Това е обобщено много красиво
в 13-ото издание на Енциклопедия Бри-
таника, в главата за историята на цър-
квата:
„Най-забелеЖителното нещо в Живо-
та на ранните християни е тяхното Жи-
во чувство, че те са БоЖий народ, призо-
ван и отделен от света за Бога. В тях-
ното мислене християнската църква не е
човешка институция, а боЖествено дело.
Тя е основана и ръководена от Бога и до-
ри светът е създаден специално заради
нея. Целият Живот на ранните христи-
яни - както личният, така и обществе-
ният - е бил определен... от тази предс-
тава. Те са гледали на себе си като на ед-
но общество, което е отделено от оста-
налия свят и е свързано с особени връзки.
Тяхното граЖданство е било на небето,
а не на земята, и принципите и законите,
чрез които те са се стремели да сеуправ-
ляват, са били също от небето. Настоя-
щият свят е бил само временен, а истин-
ският им Живот е предстоял в бъдеще-
то. Те са чакали Христос да се върне ско-
ро, така че делата, трудовете и удоволс-
твията на този свят са ги интересува-
ли много малко. ... Светият Дух е присъс-
твал и във всекидневния Живот на хрис-
тияните, и всичките християнски добро-
детели са били Негови плодове. В резул-
тат на тази вяра техният Живот е при-
добил един особено вдъхновен и пламенен
характер. Те не са Живеели като всички
останали обикновени хора, а като хора,
които са били издигнати и пренесени на
по-високи места."
Когато четем тези думи, не моЖем да
не осъзнаем колко далеч е отишла църк-
вата от първоначалния плам и солидар-

27

Деяния 2

Домашната църква и полуцърковните
организации
Тъй като тук13 (6 2:47) се среща за пър-
ви път думата църква (гр. ekklesia), ние
ще прекъснем за малко нашето разглеж-
дане, за да направим един кратък преглед
на централното място на църквата в
мисленето на ранните християни.
В Деянията на апостолите и в оста-
налите книги на НЗ църквата е това, ко-
ето ние често наричаме „домашна цър-
ква". Ранните християни са се срещали
главно по домовете, а не 8 специални об-
ществени сгради. Така религията е из-
лязла извън стените на специалните све-
щени места и се е настанила в дома, то-
ва универсално място за Живеене. Ангър
пише, че домовете са продълЖили да слу-
Жат за места на християнските събра-
ния в продълЖение на два века.14
Лесно моЖем да каЖем, че причината
за това събиране по домовете на христи-
яните сигурно е била от икономическо,
а не от духовно естество: толкова сме
свикнали с църковните катедрали и чер-
кви, че ги смятаме за БоЖия идеал.
Има обаче сериозни основания, които
ни карат да смятаме, че вярващите от
първи век са били по-мъдри от нас.
Първо, християнската вяра и голямо-
то ударение, което тя поставя върху
лк>бовта, изобщо не са съвместими с
идеята за изразходването на милиони ле-
вове за построяването на великолепни
сгради при наличието на такива огром-
ни нуЖди по целия свят. В тази връзка
Стенли ДЖоунс пише следното:
„Разгледах изображението на малкия
Христос в катедралата В Рим, отрупа-
но със скъпоценни камъни, и след това из-
лязох и видях лицата на гладните деца.
Тогава се попитах: „Може ли Христос
- при вида на този глад -да се наслажда-
ва на тези скъпоценни камъни?" И след
това не престана да ме преследва мисъл-
та, че ако Той би могъл, аз не бих могъл
да се наслаждавам на Него. Този обсипан

от скъпоценни камъни образ на малкия
Христос и гладните деца са символ на
това, което сме направили, като сме об-
лекли Христос със скъпите одежди на вну-
шителните катедрали и църкви, оста-
вяйки без никакво внимание основните
беди в нашето човешко общество, къде-
то Христос живее гладен и необлечен в
безработните и неимотните."}5
Изразходването на такива огромни
средства за построяване на сгради, кои-
то се използват не повече от три, чети-
ри или пет часа седмично, не само не е ху-
манно, но не е и икономично. Как сме мог-
ли да позволим да бъдем отнесени в то-
зи нереален и неразумен свят, в който
сме се съгласили да харчим толкова мно-
го, за да получим в замяна толкова мал-
ко?
Нашите модерни планове за строеЖ са
една от най-големите пречки за разрас-
тването на църквата. Големите заеми
за изплащане на строеЖшпе на църковни-
те сгради са възпрели много църковни во-
дачи от разцепване и формиране на нови
църкви, тъй като всяка загуба на члено-
ве би се отразила пагубно върху изплаща-
нето на сградата и нейното поддърЖа-
не. С дългове са обременени дори и неро-
дените още деца и всяка надеЖда за раз-
мноЖаване на църквата се оказва безна-
деЖдно загубена.
Често се излиза с аргумента, че ако ис-
каме да привлечем нови хора към църква-
та, трябва да имаме внушителни цър-
ковни сгради. Освен че това е един плът-
ски начин на мислене, този довод изобщо
не съответства на новозаветния модел
на църквата. Ранната църква се е съби-
рала главно заради вярващите. Христи-
яните са се срещали заради учението на
апостолите, общението, разчупването
на хляба и молитвата (Деян. 2:42). Те не
са евангелизирали хората, като са ги ка-
нели да дойдат на техните неделни съб-
рания, а като са свидетелствали на оне-
зи, с които са срещали през седмицата.
Когато хората са се обръщали, те са би-

28

Деяния 2

ли завеЖдани В общението и топлотата
на домашната църква, за да бъдат нахра-
нени и насърчени.
Понякога е много трудно да накараш
един чоВек да отиде и да присъства на
богослуженията в някоя великолепна
църковна сграда. Това моЖе да породи
много силна реакция срещу формализма.
Също така съществува опасността чо-
век да си помисли, че е поканен да се при-
съедини от финансови съображения. „То-
ва, което църквата иска от теб, са пари-
те ти", е доста често срещано днес оп-
лакване. Но повечето от тези хора ня-
мат'ншцо против да посещават някой
библейски час в дома на християни. Там
те не трябва да се стремят да спазват
някакъв ред и могат да се радват на ед-
на неформална, непрофесионална и сво-
бодна от условности атмосфера.
Всъщност домашната църква е идеа-
лна за всяка страна и всяка култура. И
ако моЖехме да погледнем, света отст-
рани, сигурно щяхме да видим много по-
вече събрания, които се срещат по домо-
вете, отколкото някъде другаде.
За разлика от днешните внушителни
катедрали, църкви и други църковни сгра-
ди, както и една огромна поредица от ви-
соко организирани деноминации, мисии и
полуцърковни организации, апостолите
от Деянията не са направили никакъв
опит да образуват каквато и да било ор-
ганизация, в рамките на която да извър-
шват слуЖението си за Господа. БоЖия-
та единица за разпространяване на вяра-
та е била местната църква и за ученици-
те тя е била напълно достатъчна.
През последните години в християнс-
кия свят,се наблк>дава такъв огромен
бум в създаването на организации, че на
човек моЖе да му се завие свят. Всеки
път, когато у някой вярващ възникне но-
ва идея за развитие на Христовото де-
ло, той веднага се заема със създаването
на нова мисия, корпорация или институ-
ция!
Едно от последствията на това поло-
Жение е оттегляне от слуЖение на нада-

рени учители и проповедници, които се
превръщат в обикновени администра-
тори. Ако всички администратори от
мисиите слуЖеха на мисионерското по-
ле, необходимостта от обслуЖващ пер-
сонал щеше силно да намалее.
Друго последствие от размноЖаване-
то на организациите е харченето на ог-
ромни суми пари за реЖийни разноски
- пари, които биха могли да отидат за
разпространение на евангелието. По-го-
лямата част от парите, които се дават
на тези християнски организации, се из-
ползват не толкова за основната цел на
тяхното създаване, колкото за поддър-
Жането на самите тях.
Много често организациите пречат на
изпълнението на Великото поръчение.
Исус каза на Своите ученици да научат
народите на всичко, което им е заповя-
дал. Повечето от хората, които рабо-
тят за тези организации, откриват, че
не могат да поучават на цялата БоЖия
истина. На тях им се забранява да про-
повядват върху някои спорни въпроси от
страх да не отчуЖдат хората, които
поддърЖат финансово тези организации.
Размножаването на християнските
институции много често води до разцеп-
ления, завист и съперничество, които са
нанесли голяма вреда на свидетелство-
то за Христос.
„Помислете за все по-голямото раз-
мноЖаване на християнските организа-
ции на работните ви места, у дома и в
чуЖбина. Всяка от тях претендира за ма-
лък на брой персонал и ограничени ресур-
си. И помислете сега колко от тези орга-
низации наистина дълЖат своето появя-
ване на чисто човешко чувство за съпер-
ничество, независимо че пред общество-
то заявяват, че то се дълЖи единствено
на БоЖията воля." (Всекидневни белеЖ-
ки на Библейското друЖество)
Също така е вярно, че организациите
много често намират начин да продъл-
Жат своето съществуване дълго след ка-

29

Деяния 2,3

mo са изпълнили своята мисия. Колело-
то на тяхното съществуване продълЖа-
ва да се върти на теЖки обороти, неза-
висимо че Видението на техните основа-
тели е забравено много отдавна и че сла-
вата на някогашното динамично двшке-
ние е помръкнала напълно. Това, което е
спасило ранните християни от грешка-
та на създаването на човешки организа-
ции за изпълнение на Господното дело, не
е примитивен наивитет, а духовна мъд-
рост. Г. X. Ленг пише така:
„При сравняване слузкението на апос-
толите с по-обикновените съвременни
мисионерски методи един умен автор е
казал следното: „Ние основаваме мисии;
апостолите са основавали църкви." Раз-
ликата е чувствителна и болезнена.
Апостолите са основавали църкви и не са
основавали нищо друго, защото за целта,
която те са искали да достигнат, нищо
друго не е било необходимо или подходя-
що. На всяко място, където са работели,
апостолите са събирали новоповярвали-
те в едно местно събрание, в което са оп-
ределяли старейшини - винаги няколко,
никога един старейшина (Деян. 14:23;
15:6, 23; 20:17; фил. 1:1), които да ги нап-
равляват, управляват, пазят: мъзке, под-
готвени от Господа и признати от све-
тиите (1 Кор. 16:15; 1 Сол. 5:12,13; 1 Тим.
5:17-19); а така също и дякони, посочени
от събранието (Деян. 6:1-6; фил. 1:1), по
което тези мъЖе се различават и от
старейшините -за да се гршкат за мал-
кото, но много ваЖни временни задачи, и
най-вече за разпределянето на средства-
та в събранието... Цялата работа на
апостолите се е състояла в образуване-
то на други такива събрания. В НЗ няма
описана друга организация освен местно-
то събрание, нито пък моЯсем да наме-
рим такава дори в зародиш. "16
За ранните християни и тяхното апос-
толско ръководство местната църква е
назначеното от Бога общество на земя-
та, чрез което Бог е избрал да работи.

Единствената такава единица, на която
Бог обещава вечност, е църквата.
Д. Изцелението на куция мъЖ и
обвинението на Петър към Израел
(3:1-26).
3:1 Часът е три следобед, когато Петър
и Йоан влизат заедно в храма в Еруса-
лим. Както вече споменахме, известно
време след образуването на църквата
ранните еврейски християни са продъл-
Жили да посещават богослуженията в
храма. ТоВа е бил един период на приспо-
собяване и преход, тъй като скъсването
с 1одеизма не е станало мигновено. Днеш-
ните Вярващи нямат основание да след-
ват техния пример в това отношение,
тъй като днес ние имаме пълното ново-
заветно откровение, както и призива:
„Нека излизаме и ние към Него Вън от
стана, понасяйки позор за Него" (ЕВр.
13:13; ВЖ. също 2 Кор. 6:17,18).
3:2 Докато приблиЖават храма, Пе-
тър и Йоан виЖдат при вратата... на-
речена „Красивата", някакви хора, кои-
то носят един куц просяк. Безпомощно-
то състояние на този човек, който е куц
от роЖдение, е в пълна протиВополоЖ-
ност с красотата на храмовата пост-
ройка. То ни напомня за бедността и не-
веЖеството, които изобилстват в под-
ноЖието на големите катедрали, и за
безсилието на Великите църковни систе-
ми да помогнат на онези, които са недъ-
гави както физически, така и духовно.
3:3 Куцият мъЖ явно завинаги е загу-
бил надеЖдата си да бъде изцелен, зато-
ва се помолва на Петър и Йоан да му да-
дат милостиня.
3:4 Вместо да погледне на този човек
като на безпомощен нещастник, Петър
го виЖда като един, в който моЖе да се
изяви действието на великата БоЖия си-
ла! „Ако ние се оставим на Духа да ни во-
ди, няма да удряме напразно и да стреля-
ме във въздуха, а ще забелеЖим всички,
които Бог иска да благослови." (Избра-
но)

30

Деяния 3

Заповедта на Петър „Погледни ни"
няма за цел да привлече вниманието на
тълпата към него и Йоан, а само да по-
могне на просяка да съсредоточи внима-
нието си.
3:5,6 Все още неочакващ от тях нищо
друго освен пари, куцият човек съсредо-
точава вниманието си върху тях, след
което чува едно съобщение, което е кол-
кото разочароващо, толкова и поразява-
що. Що се отнася до милостинята, Пе-
тър не моЖе да му даде нищо, но моЖе да
му даде нещо друго: „В името на Исуса
Христа Назарянина, [стани] и ходи!"
Един умен стар проповедник беше казал:
„Куцият просяк помоли за милостиня, а
получи крака."
Говори се, че когато Тома Аквински
посетил веднъЖ папата в Рим, на маса-
та се броели някакви огромни суми пари.
Папата се похвалил: „Вече няма нуЖда да
казваме като Петър: „Сребро и злато аз
нямам!" Тома Аквински отговорил: „Ни-
то пък ще моЖете да казвате като Пе-
тър: „Стани и ходи!"
3:7 И когато Петър хваща човека за
ръката, за да му помогне да стане, без-
Жизнените до този момент крака и гле-
зени на болния се изпълват със сила, и
той става. Това е още едно напомняне за
чудното смесване на боЖественото и
човешкото в духовния Живот. Петър по-
мага на човека да стане и тогава Бог из-
вършва чудото. Ние сме длъЖни да из-
вършим това, което моЖем, а Бог ще из-
върши това, което не моЖем.
3:8 Чудото с изцелението е мигновено,
не постепенно. ЗабелеЖете как БоЖият
Дух усилва значението на думите, които
говорят за действие и двиЖение: „скочи,
изправи се... проходи, и влезе... и скача-
ше, и славеше..."
3:9,10 фактът, че просякът е леЖал
всеки ден пред вратата на храма, означа-
ва, че той е бил доста известна личност.
Затова и чудото с неговото изцеление
скоро става известно на всички. Хората
не могат да отрекат, че е било извърше-
но велико дело, но не могат да разберат

значението на това, което е станало с
него.
3:11 И докато изцеленият продълЖа-
ва да се дърЖи за Петър и Йоан като за
изцелители, всичките хора се стичат
„в тъй наречения Соломонов трем", кой-
то е част от площта на храма. Тяхно-
то учудване и удивление дават повод на
Петър да им проповядва.
3:12 Най-напред Петър отклонява
вниманието на хората от изцеления чо-
век и от апостолите, като им казва, че
обяснението за изцелението не трябва
да се търси в тях.
3:13-16 След това той много бързо на-
сочва вниманието им към истинския Ав-
тор на чудото. Това е Исус, Когото те
са предали, отрекли и убили. Него Бог е
възкресил от мъртвите и Го е просла-
вил в небето. Сега, чрез вяра в Него, то-
зи човек е бил изцелен от своята немощ..
Святата смелост на Петър, когато
обвинява тези израелци, е наистина забе-
леЖителна. Неговото обвинение съдър-
Жа няколко неща:
1.	Те са предали Исус (на езичниците, за
да Го убият).
2.	Те са се отрекли от Него в присъст-
вието на Пилат, когато той е бил ре-
шил да Го пусне.
3.	Те са се отрекли от Светия и Правед-
ния и са поискали да им пусне един уби-
ец (Варнава).
4.	Те са убили Началника (Автора) на
Живота.
Обърнете внимание на отношението
на Бога към Исус, което е точно проти-
вополоЖно на отношението на хората:
1.	Той „Го възкреси от мъртвите" (15
cm.).
2.	Той „прослави слуЖителя Си Исуса" (а
не Сина Си Исуса, според английския
превод на Библията от 1611 год.).
И забелеЖете най-накрая ударението
върху вярата в Христос като обяснение
на чудото с изцелението (16 cm.). В то-
зи стих, както и на други места, името
означава Личността. И така, „вяра в
името Му" означава „вяра в Христос".

31

Деяния 3

3:17 В този стих тонът, с който го-
вори Петър, показва явна промяна. След
като е обвинил израелците за смъртта
на Господ Исус, Петър сега се обръща
към тях като към свои братя и милос-
тиво им пояснява, че те са направили
това от незнание, като ги подканва да
се покаят и да се обърнат.
Тук казаното от Петър, че кодеите са
разпънали Господа от незнание, моЖе да
ни се стори като противоречие, тъй ка-
то всички знаем, че»Исус дойде при тях с
всичките доказателства за Своето Ме-
сиянство. Нима Той не извърши изуми-
телни чудеса сред тях? Нима не ги вбеси
със Своите твърдения за равенство с
Бога? Да, всичко това е вярно и въпреки
това те наистина не са осъзнавали фак-
та, че Исус Христос е Живият Бог. Те са
очаквали Месията да дойде не в смирена
.милост, а като велик Военачалник-Осво-
бодител. За тях Исус е бил един измам-
ник.	N
Евреите наистина не са знаели, че Той
е БоЖият Син. МоЖе би те дори са си
мислели, че убивайки Го, правят услуга на
Бога. Самият Спасител каза по време на
Своето разпъване: „Защото не знаят
какво правят" (Лука 23:34), а Павел по-
късно писа: „Защото ако бяха я познали,
не биха разпнали Господа на славата" (1
Кор. 2:8).
Всичко това има за цел да увери израе-
лците, че макар и много голям, техният
грях все още подлеЖи на действието на
опростителната милост на Бога.
3:18 Без да извинява греха им, Петър
им казва, че Бог го е превъзмогнал, за да
изпълни Своите Собствени цели. Проро-
ците в СЗ също са предрекли, че Месия-
та ще пострада. Евреите са хората, ко-
ито са Му причинили тези страдания, но
въпреки това Той сега им се предлага ка-
то Господ и Спасител. Чрез Него те мо-
гат да получат прошение на своите гре-
хове.
3:19 Народът на Израел наистина ще
се покае и ще се обърне на 180°. Когато
направи това, техните грехове ще бъ-

дат заличени и ще дойдат освежител-
ни времена.
Не трябва да забравяме, че това пос-
лание е отправено изклк>чшпелно към из-
раелския народ (12 cm.) и че то показва,
че покаянието на народа трябва да пред-
хоЖда неговото възстановяване и бла-
гославяне. ОсвеЖителните времена...
от лицето на Господа се отнасят до
благословенията на бъдещото царство
на Христос на земята, както се казва и
в следващия стих.
3:20 След като Израел се покае, Бог ще
изпрати Месията - Исус. Както вече
споменахме, това се отнася до Второто
пришествие на Христос, когато Той ще
дойде, за да установи хилядолетното Си
господство на земята.
3:21 На това място неизбеЖно се зада-
ва следният въпрос: „Ако Израел се беше
покаял след проповедта на Петър, Гос-
под Исус щеше ли да се върне на земя-
та?" Големи БоЖии мъЖе са отговаря-
ли различно на този въпрос. Някои смя-
тат, че Той наистина щеше да се върне;
други - че не, защото обещанието не е
било истинско. Трети приемат, че думи-
те на Петър са пророчески и че като та-
кива те показват реда на събитията, ко-
ито действително ще станат. Въпро-
сът е изклк>чително хипотетичен, фак-
тите сочат, че Израел не се покая и че
Господ Исус не се върна.
От 21 cm. става ясно, че Бог е предви-
дил, че израелският народ ще отхвърли
Христос и че Неговото Второ пришес-
твие ще бъде предшествано от един пе-
риод на благодатта. Преди да дойде
„времето, когато ще се възстанови
всичко", Христос ще бъде приет от не-
бесата. „Времето, когато ще се възс-
танови всичко", означава времето на
хилядолетното господство. То не озна-
чава всеобщо спасение, както някои
предполагат. Такова едно учение е чуЖ-
до на Библията. По-скоро това е време-
то, когато творението ще бъде освобо-
дено от робството на тлението и кога-

32

Деяния 3,4

mo Христос ще царуВа В правда като
Цар над цялата земя.
Това Време на възстановяването на
всичко е предречено от пророците В пе-
риода на СЗ.
21 cm. се използва също срещу доводи-
те за Грабването на църквата преди
времето на Скръбта. Аргументът е, че
ако небесата трябва да приемат Хрис-
тос до началото на хилядолетието, то
Той не моЖе да се върне, за да грабне цър-
квата и да я заведе у дома на небето. На-
шият контрааргумент е, че тук Петър
говори само на хората от Израел (12 cm.)
и че той разглеЖда изклк»чително отно-
шенията на Бога с този народ. И така,
що се отнася до народа на Израел, Гос-
под Исус ще остане в небесата до време-
то, когато ще дойде в края на периода на
Скръбта, за да царува. Но отделните еВ-
реи, които поВярВат В Него В периода на
църквата, ще бъдат заедно с Вярващите
езичници по Време на Грабването, което
моЖе да стане всеки момент. Освен то-
ва по време на Грабването Господ не на-
пуска небесата: ние отиваме при Него
ВъВ въздуха.
3:22 Като пример за едно старозавет-
но пророчестВо, което сочи напред към
славното господство на Христос, Пе-
тър цитира Второзаконие 18:15, 18, 19.
В този пасаЖ Господ Исус е описан като
БоЖий Пророк в златния век на Израел,
възвестяващ БоЖията воля и закон.
Когато Мойсей казва: „Господ твоят
Бог ще ти въздигне... Пророк както е
въздигнал мене"; той няма предвид про-
рок, който прилича на него по характер
или способности, а Пророк, Който при-
лича на него в смисъл, че и двамата са би-
ли въздигнати от Бога: Той ще въздигне
Него така, както е въздигнал Мойсей.
3:23 По време на хилядолетното цару-
ване на Христос на земята онези, които
откаЖат да Го слушат и да Му се подчи-
няват, ще бъдат окончателно унищоже-
ни. Разбира се, и тези, които Го отхвър-
лят днес, също ще претърпят вечно
осъЖдение, но основната идея тук е, че

и през хилядолетието Христос все още
ще царува с Железен кшрук и че онези, ко-
ито Му се противопоставят и които се
бунтуват против Него, ще бъдат изт-
ребени на времето им.
3:24 За да подчертае колко са много
пророчествата за времето на възстано-
вяването в СЗ, Петър добавя, че всички
пророци от Самуил и след него са гово-
рели за тия дни.
3:25 След това Петър напомня на сво-
ите еврейски слушатели, че обещанието
за тези дни на благословение е било даде-
но на тях като на синове на пророците
и потомци на Авраам. Нали Бог беше
направил завет с Авраам да благослови
в неговото потомство всички земни
племена! Всички обещания за благослове-
ние през хилядолетието се съсредоточа-
ват в Потомъка, тоест В Христос. Сле-
дователно те трябва да приемат Гос-
под Исус като Месия.
3:26 Бог вече е възкресил Своя Служи-
тел (3:13) и Го е изпратил най-напред до
народа на Израел. Под тези думи се има
предвид превъплъщението и Животът
на нашия Господ, а не Неговото възкре-
сение. Ако те Го приемат, Той ще от-
върне всички от тяхното нечестив.
В тази проповед на Петър, отправена
към народа на Израел, забелязваме, че
главната тема не е църквата, а царство-
то. И главното ударение се поставя не
толкова върху отделния индивид, колко-
то Върху цялата нация. БоЖият Дух се
носи над Израел в едно дълго търпение и
милост, умолявайки древния БоЖий на-
род да приеме прославения Господ Исус
като Месия, като по този начин ускори
идването на Христовото царство на зе-
мята.
Но Израел не иска да чуе.
Е. Преследването и растеЖът на
църквата (4:1-7:60).
4:1-4 Църквата е В навечерието на пър-
вите гонения. Верни на своята природа,
религиозните Водачи най-напред започ-
ват да преследват църквата. Свещени-

33

Деяния 4

ците, началникът на храма и садукеи-
те са първите, които се нахвърлят вър-
ху апостолите.
Според СкродЖи свещениците са оне-
зи, които олицетворяват религиозната
нетърпимост; началникът на храма
- политическата враждебност; а садуке-
ите - неверието на рационализма. Саду-
кеите отхвърлят доктрината за възк-
ресението и това ги прави противници
на апостолите, тъй като възкресение-
то е основно полоЖение в поучението на
апостолите! СпърдЖън ни предлага след-
ния паралел:
„Садукеите, както знаете, са поборни-
ците на „свободата"; те са либералите,
напредничавите мислители, хората със
„съвременно мислене" от наши дни. Ако
вие търсите някой, който да ви отгово-
ри с високомерно презрение, да ви ухапе с
някой сарказъм или да се отнесе към вас
с Жестока студенина, препоръчвам ви да
се обърнете към тези „ великодушни " гос-
пода. Те са толерантни към всички, с из-
клЬчение на онези, които дърЖат исти-
ната. За тях те пазят специален запас
от висококонцентрирана язвителност,
надвишаваща стократно горчивината
на пелина и Жлъчката. Те до такава сте-
пен изразходват своята толерантност
за грешните си братя, че не си оставят
и капчица за евангелистите." П
Садукеите са възмутени от факта, че
апостолите поучават народа, тъй като
смятат, че тази привилегия принадлежи
само на тях. Освен това, те са разгневе-
ни и от проповедта за възкресението на
(от) мъртвите в Исус. Защото, ако
Исус е възкръснал от мъртвите, то уче-
нието на садукеите е напълно погрешно.
Във 2 cm. изразът „възкресението на
(от) мъртвите" е много ваЖен, тъй ка-
то той опровергава популярното мне-
ние за всеобщо възкресение на края на
света. Този и други стихове говорят за
* В НВПБКДЖ и 6 някои други преводи на
Библията Вместо предлога „на" е използван
предлогът „от" като превод на гръцкия пред-
лог ек". - Бел. на прев.

възкресение измеЖду мъртвите, което
ще рече, че някои ще бъдат възкресени,
докато други (невярващите) ще оста-
нат в гроба, за да бъдат възкресени по-
късно.
Поради късното време водачите ре-
шават да задърЖат апостолите под не-
що като домашен арест до следващия
ден. (Чудото с изцелението от 3 гл. е би-
ло извършено някъде около 3.00 часа сле-
добед.)
Независимо от официалната съпроти-
ва срещу апостолите, много хора се об-
ръщат към Господа. Тук са споменати
около пет хиляди мъЖе (от гр. andres),
които се прибавят към обществото на
християните. Има тълкувания, които
приемат, че тези пет хиляди вклЪчват
трите хиляди спасени на Петдесетница;
други смятат, че това са нови души. Във
всеки случай тази цифра не вклкмва Же-
ните и децата.
4:5,6 На следващия ден религиозният
съвет или синедрионът свиква съвеща-
ние за разследване на случая, с което въз-
намерява да слоЖи край на тези общес-
твени размирици. За наша радост тяхно-
то намерение се превръща във възмоЖ-
ност за още едно обществено свидетел-
стване за Христос!
Заедно с водачите, старейшините и
кншкницшпе там са и:
1.	Първосвещеникът Анна, пред когото
Господ е бил заведен най-напред. Той е
бил първосвещеник преди това, но ве-
роятно му е било разрешено да запази
тази титла в знак на лк)безност.
2.	Каяфа, зетят на Анна, който е пред-
седателствал процеса срещу Господ.
3.	Йоан и Александър, за които не знаем
нищо друго освен имената им.
4.	И всички, които са били от първосве-
шеническия род - мъЖе с първосвеще-
нически произход.
4:7 Процесът започва с въпрос към
апостолите, с който ги питат с каква
сила или с кое име са извършили това чу-
до. Тогава Петър излиза напред и прави
своята трета успешна изповед на Хрис-

34

Деяния 4

moc npeg обществеността 6 Ерусалим.
ТоВа е една безценна Възможност за про-
поВядВане на евангелието пред религио-
зната институция и Петър се хВаща за
нея с ВъодушеВление и дръзноВение.
4:8-12 Най-напред той им казва, че при-
чината за тяхното нещастие е благоде-
янието, което апостолите са извърши-
ли на един немощен човек. Макар и Пе-
тър да не казва изрично, думите му се
подразбират като упрек, че изцеленият
е просел при Вратата на храма толкова
дълго Време, а Водачите не са могли да го
изцелят. Следващите думи на апостоли-
те раздират Въздуха като гръмотевица:
„чрез името на Исуса... Когото вие раз-
пнахте... чрез това име тоя човек стои
пред вас здрав". Бог е възкресил Исус от
мъртвите и това чудо е било извърше-
но чрез Неговата власт. Евреите няма-
ха никакво място за Исус в своите пла-
нове за строеЖ и затова Го отхвърлиха
и разпънаха. Но Бог Го възкреси от
мъртвите и Го възвиси в небесата. Та-
ка камъкът, който те презряха, „ста-
на глава на ъгъла" - камъкът, без който
постройката не моЖе. Без Него не моЖе
да съществува нищо. Без Него няма спа-
сение. Той е единственият Спасител:
„защото няма под небето друго име, да-
дено меЖду човеците, чрез което тряб-
ва да се спасим".
Когато четем пасаЖа от 8 до 12 cm.,
нека не забравяме, че тези думи са изре-
чени от човека, който три пъти се от-
рече от Господ с клетви и проклятия.
4:13 Сухата и изпълнена с формализъм
религия никога не е могла да търпи въо-
душевения и Жизнен евангелизъм, който
произвеЖда такива плодове в сърцата и
Живота на хората. Тя се вбесява от фак-
та, че някакви „неграмотни и неучени
човеци" могат да окаЖат такова огром-
но Влияние Върху обществото, докато
тя с цялата си мъдрост „изобщо не успя-
ва да се издигне над плътта и кръвта".
„В Новия Завет няма разлика между
духовници и миряни. Тази разлика е една
отживелица на католицизма. Джон Хъс

се бори и у мря в Чехословакия за доктри-
ната, че всички вярващи са свещеници. И
досега символът на Хъс е чашата на об-
щението, поставена върху една отворе-
на Библия. Точно тези истини - за царс-
кото свещенство и за всеки вярващ -сви-
детел на Христос - са движещата сила в
ранната църква. Без помощта на съвре-
менната техника или транспорт, без
превода или наличието на писаното Сло-
во, евангелието на Божията благодат
разтърси цялата империя така, че се по-
явиха светии дори и в императорското
семейство. Бог ни призовава да се върнем
към примитивното християнство."18
Членовете на синедриона са особено
впечатлени от дързостта на Петър и
Йоан. Те с удоволствие биха ги отхвър-
лили като необразовани и невеЖи хора
от Галилея, но в тяхното самооблада-
ние, в изпълнения им със сила Живот и в
безстрашието им има нещо, което ги ка-
ра да си спомнят за Исус по времето на
процеса. Така те решават, че тяхната
дързост се дълЖи на това, че са били за-
едно с Исус в миналото. Истинското
обяснение, разбира се, се крие във факта,
че в този момент апостолите са изпъл-
нени със Светия Дух.
4:14-18 За тяхно съЖаление човекът с
изцелената ръка, който стои в залата
като едно Живо доказателство, не им
дава никаква възмоЖност да опроверга-
ят чудото.
Във връзка с този момент ДЖаует пи-
ше следното:
„Хората могат да победят един хрис-
тиянин с остротата на своите аргумен-
ти. Те лесно могат да постигнат победа
при един интелектуален спор. Но аргу-
ментът на възстановения живот е непо-
бедим. „А като видяха изцеления човек
стоящ с тях, нямаха какво да противо-
речат. "1д
За да обсъдят своята по-нататъшна
стратегия, събраните изпращат Петър
и Йоан за известно време вън от залата.
Техният проблем е следният: те не мо-
гат да накаЖат апостолите заради то-

35

Деяния 4

Ва, че са извършили едно добро дело, но
ако не спрат тези „фанатици", тяхната
собствена религия моЖе да бъде запла-
шена много сериозно. Затова те вземат
решение да забранят на Петър и Йоан да
говорят на хората за Исус било откри-
то, било в лични разговори.
4:19,20 Петър и Йоан не могат да се
съгласят с това решение. Те най-напред
трябва да бъдат верни и отговорни пред
Бога и след това пред човеците и, ако са
честни, водачите ще признаят, че това
наистина е така. Апостолите са били
свидетели на възкресението и възнесени-
ето на Христос. Те са слушали Негови-
те поучения ден и нощ и са отговорни да
свидетелстват за своя Господ и Спаси-
тел Исус Христос.
4:21,22 Слабото място в позицията на
водачите моЖе да се види във факта, че
те не могат да накаЖат апостолите:
всички хора знаят, че е станало велико
чудо. Изцеленият човек, на възраст по-
вече от четиридесет години, е добре из-
вестен на обществото, тъй като от
дълго време нещастното му състояние
е представлявало тъЖна гледка за посе-
тителите на храма. Така че единствено-
то нещо, което моЖе да направи синед-
рионът, е да заплаши апостолите и да ги
освободи.
4:23 С инстинкта на свободни БоЖии
синове, веднага след като властите ги
пускат на свобода, апостолите отиват
при своите вярващи братя. Те търсят и
намират общение със „задъханото, сгу-
шено стадо, чиято единствена „вина" е
Христос". И така, през всички векове ед-
на от проверките за християнския ха-
рактер е дали един човек търси и нами-
ра общение и утеха в обществото на
други християни.
4:24-26 Веднага след като светиите
чуват какво се е случило, те извикват
към Господа в молитва. Те Го наричат с
обръщението „Владико" - една много
рядко използвана дума в НЗ, с която све-
тиите възхваляват Господа като Съз-
дателят на всичко (и следователно по-

виеш от всички същества, които сега се
противопоставят на Неговата истина).
След това те използват думите на Да-
вид от Псалм 2, които той изрича във
връзка със съпротивата на управляващи-
те срещу Неговия Христос. Всъщност
Псалмът сочи напред към времето, ко-
гато Христос ще дойде, за да установи
Своето царство, и когато царете и уп-
равниците ще се опитат да осуетят
тази Негова цел. Но ранните християни
разбират, че ситуацията в техните дни
е подобна на тази, и прилагат думите на
Псалма към своите обстоятелства.
Както вече казахме, чрез небесното уме-
ние, с което те вплитат Свещеното Пи-
сание в своите молитви, те показват ед-
на истинска духовност.
4:27, 28 Тук ние виЖдаме начина, по
който вярващите прилагат думите от
този Псалм. Точно там, в Ерусалим,
римляните и евреите се съЬзиха заедно
срещу светия СлуЖител20 на Бога
- Исус. Ирод е представител на евреите,
а Пилат - на езичниците. 28 cm. завърш-
ва доста изненадващо. Човек би могъл да
каЖе, че тези водачи са се събрали, за да
извършат това, което вече са планира-
ли в злите си сърца. Вместо това тук се
казва, че те са се събрали, за да извър-
шат всичко, което БоЖията ръка и Бо-
Жията воля вече са определили да ста-
не.
Метисън ни дава следното обяснение:
„ Тук идеята е, че техните усилия да се
противопоставят на божествената во-
ля са се оказали в съЬз с нея... Събирайки
се на един военен съвет, който има за цел
да осъди Христос, те - без да съзнават
това - подписват договор за Неговото
прославяне. ...Нашият Господ не потуша-
ва бурите, които се надигат срещу Него;
а се издига над тях и работи чрез тях." 21
4:29, 30 След като са изразили увере-
ност във всепобеЖдаващата сила на Бо-
га, християните изтъкват три конк-
ретни молби:
1. „Погледни на техните заплашвания."
Те не си позволяват да диктуват на

36

Деяния 4

Бога как да накаЖе тези зли хора, а
просто оставят случая на Него.
2.	„Дай на Твоите слуги... пълна дър-
зост." Тяхната лична безопасност ня-
ма никакво значение. Най-ваЖното е
те да са безстрашни, когато пропо-
вядват Словото.
3.	„Докато Ти простираш ръката Си да
изцеляваш." Ранното проповядване на
евангелието е било придружено от сви-
детелството на Бога чрез знамения-
та и чудесата, които са били извърш-
вани чрез името на... Исус Тук те се
молят Бог да продълЖи да потвърЖда-
ва слуЖението на апостолите по то-
зи начин.
4:31 И когато молитвата свършва,
мястото... се разтърсва - материален
израз на присъстващата духовна сила.
Всички се изпълваш със Светия Дух, ко-
ето показва, че това, което вършат, е в
пълно послушание на Господа, според
вървеЖа им в светлината и в пълна от-
даденост на Бога. Така те продълЖават
да говорят БоЖието Слово с дързост,
което е един ясен отговор на молитва-
та им в 29 cm.
В Деянията на апостолите са споме-
нати седем случая с хора, които се изпъл-
ват или са пълни със Светия Дух. Обър-
нете внимание на целите или резулта-
тите от това изпълване:
1.	За говорене (2:4; 4:8; и тук.)
2.	За слуЖение (6:3).
3.	За пасене (11:24).
4.	За мъмрене (13:9).
5.	За умиране (7:55).
4:32-35 Когато сърцата на хората го-
рят от лЬбов към Христос, те също та-
ка горят и от лк)бов един към друг. Тази
лкзбов се изразява в даването. И така,
ранните християни показват истин-
ността на своя общ Живот в Христос,
като взаимно споделят това, което
имат. Те не се дърЖат като егоисти, ко-
ито не могат да се разделят с личното
си имущество, а смятат, че то принад-
леЖи на всички останали техни братя и
сестри. Винаги, когато е необходимо, те

продават ниви или къщи и донасят па-
рите от продаденото на апостолите, за
да ги разпределят според нуЖдшпе. ВаЖ-
но е да се отбелеЖи, че разпределението
се извършва „според колкото имаше
нуЖда", а не според нечие хрумване и на
определено време.
Ф. Грашп ни дава следното обяснение:
„И така, това не е отричане на право-
то на собственост, а лЬбов, която не
отминава с безразличие нуЖдата на дру-
гия. Това е инстинкт на сърца, които са
намерили своето истинско имущество в
един свят, в който се намира възвисени-
ят Господ." 22
Малко хапливи, но за съЖаление много
верни и често прилоЖими са и следните
сравнения на Ф. Маршал:
„При едно сравнение на ранното и съв-
ременното християнство някой беше ка-
зал: „Не е ли тюкно да си помислим, че
ако евангелистът Лука описваше съвре-
менното християнство вместо прими-
тивното християнство, неговите думи
от Деяния 4:32-35 биха звучали така: ,,...А
множеството на тези, които казваха, че
са повярвали, имаше едно твърдо сърце и
една каменна душа и всеки казваше, че
всичко от имота му е негово: и всичко им
беше по модата. И те свидетелстваха за
привлекателността на този свят; и го-
ляма егоистичност почиваше над всички
тях. ИмеЖду тях имаше много, на кои-
то липсваше лЬбов, защото много от
тях бяха стопани на ниви и на къщи и
продаваха част от тях, за да виЖдат
имената си по страниците на вестници-
те, и разпределението на похвалите се из-
вършваше на всекиго според колкото
имаше Желание." 23
Хората, чийто Живот е напълно отда-
ден на Господа, като че ли притеЖават
някаква тайнствена сила. Думите от 33
cm. не са случайно съвпадение: „И апос-
толите с голяма сила свидетелстваха
за възкресението на Господа Исуса; и го-
ляма благодат почиваше над всички
тях." ИзглеЖда, че когато Бог намери
хора, които Желаят да Му отдадат то-

37

Деяния 4,5

Ва, което притеЖават, Той придава на
свидетелството им удивителна привле-
кателност и сила.
Много хора смятат, че това разделя-
не на имуществото меЖду християните
е само временен етап в Живота на ранна-
та църква и че то не трябва да се прие-
ма като пример за подражание и от нас.
Такъв един начин на мислене само под-
чертава още повече собствената ни ду-
ховна бедност. Ако ние носехме силата
на Петдесетница в сърцата си, щяхме да
имаме и плодовете на Петдесетница в
Живота си. Райри пише следното:
„ Това не е „християнски комунизъм."
Християните са продавали имотите си
напълно доброволно (34 cm.). Правото да
притежаваш не е било отменено. До мо-
мента на даването на парите на апосто-
лите християнското общество не е уп-
разкнявало контрол върху тях. Разпреде-
лението не се е отъждествявало на прин-
ципа на равенството, а на принципа на
необходимостта. Това не са комунисти-
чески принципи. Това е християнска бла-
готворителност от най-чист вид." 24
Обърнете внимание на два признака,
които характеризират ранната църква
- „голяма сила" и „голяма благодат" (33
cm.). В тази връзка Ванс Хавнър изброя-
ва още четири признака: „голям страх"
(5:5,11); „голямо гонение" (8:1); „голяма
радост" (8:8; 15:3); „голямо число" повяр-
вали (11:21).
4:36,37 Тези стихове могат да се разг-
леЖдат като един малък увод към 5 гла-
ва. Тук описанието за щедростта на
Варнава стои като фон, на който още
по-ясно ще се открои разказът за лъЖли-
вото лицемерие на Анания. Като левит
Йосиф... наречен от апостолите Варна-
ва, не би трябвало да притеЖава земя.
Неговата част от притеЖанието на зе-
мята трябва да е Господ. Ние не знаем
как или защо той има тази земя, но зна-
ем, че законът на лк>бовта е подействал
толкова силно в този син на увещание-
то, че той продава земята и слага пари-
те при краката на апостолите.

5:1-4 Когато Бог работи мощно, Са-
тана винаги стои много близо - готов да
се противопоставя, да покварява и да се
сраЖава.
Явно щедростта на Варнава и другите
прави силно впечатление на Анания и
Сапфира. МоЖе би те също искат да по-
лучат подобна похвала и затова реша-
ват да продадат от имота си и да дадат
част от полученото на апостолите.
Техният грях се състои в думите, с кои-
то те излъгват, че дават всичките по-
лучени пари, а не само част от тях. Ни-
кой не ги кара да продават от имота си,
нито пък - след като са го продали - да
дават всичките пари, които са получили.
Те излъгват, че са дали всичко на Госпо-
да, тъй като задърЖат част от парите,
които са получили за нивата.
Петър обвинява Анания, че е излъгал
не само хората, но и Светия Дух. Излъг-
вайки Светия Дух, той излъгва Бога,
тъй като Светият Дух е Бог.
5:5, 6 На това място Анания пада
мъртъв и няколко по-млади мъЖе го из-
насят навън, за да го погребат. Това е ед-
но теЖко наказание от страна на Бога,
което обаче не засяга въпроса за спасени-
ето на Анания и за неговата вечна сигур-
ност. Тук Бог no-скоро показва Своето
недоволство от първата поява на грях
в църквата Си. „Както казва един ученик
на Библията - цитира Ричард Б1ос, - един
от двамата трябва да си отиде - или
Анания, или Духът." „Новородената чис-
тота на ранното християнско общест-
во е била толкова голяма, че никаква лъ-
Жа не е могла да Живее в него."
5:7-11 Около три часа по-късно, кога-
то се появява Сапфира, Петър я обвиня-
ва за това, че се е съкгаила с мъЖа си, за
да изкушат Господния Дух. Той й разказ-
ва какво се е случило с нейния съпруг и ii
предрича същата съдба. Сапфира ведна-
га пада до краката му и издъхва и мла-
деЖите я изнасят навън, за да я погре-
бат.
Произнасянето на тази присъда от
Петър е пример за специалната и нео-

38

Деяния 5

бикноВена Власт, която Господ дава на
апостолите. МоЖе би тоВа е изпълнение
на Неговото обещание от Йоан 20:23:
„На които простите греховете, просте-
ни им са; на които задържите, задърЖа-
ни са." Същата тази Власт моЖе да се
Види и В предаването на един съгрешил
християнин „за погубване на плътта" (1
Кор. 5:5). Ние обаче нямаме основание да
вярваме, че тази власт е продълЖила да
се дава и след времето на апостолите.
5:12-16 След смъртта на Ананця и Сап-
фира апостолите продълЖават да из-
вършват чудеса, докато хората се тру-
пат около тях „в Соломоновия трем".
Чувството за БоЖието присъствие и си-
ла е толкова Живо, че хората се страху-
ват да се присъединят към тях с лека ръ-
ка, както и да казват, че са вярващи, без
наистина да са такива. Но обикновени-
те хора ги величаят и много от тях
стават вярващи в Господ Исус. Наро-
дът изнася болните по улиците на пос-
телки и на легла, за да моЖе, когато Пе-
тър минава оттам, да ги докосне сянка-
та му. Животът на апостолите показ-
ва наличие на вяра и сила, които могат
да бъдат видени от всеки. Те са като ка-
нали, които Бог използва, за да благосло-
ви другите. От градовете около Еруса-
лим идват болни и измъчвани от нечис-
ти духове и всички се изцеляват.
От Евр. 2:4 става ясно, че тези чудеса
са били БоЖият метод за свидетелства-
не по времето на апостолите. Със завър-
шването на НЗ в писмен вид необходи-
мостта от такива знамения до голяма
степен е отминала. Що се отнася до съв-
ременните „изцелителни кампании",
трябва да отбелеЖим една много ваЖна
подробност от текста: от тези, които
хората донасят при апостолите, „всич-
ки се изцеляваха". Това не моЖе да се ка-
Же за съвременните „целители чрез вя-
ра".
5:17-20 Действието на СВетия Дух не-
изменно Води, от една страна, до обръ-
щение и, от друга, до Жестоко противо-
поставяне. Така е и тук. Първосвещени-

кът (вероятно Каяфа) и неговите прия-
тели садукеите са вбесени от факта, че
тези пламенни ученици на Христос имат
Влияние Върху народа. Те се страхуват
от всяко нещо, което заплашва изключи-
телното им полоЖение на единствени
религиозни водачи и особено от учение-
то за възкресението на тялото, което
напълно отричат.
Неспособни да се справят с апостоли-
те по друг начин освен чрез насилие, те
ги арестуват и затварят в тъмница.
През нощта един Господен ангел извеЖ-
да апостолите от затвора и им казва да
се върнат в храма и да говорят на хора-
та „всичките думи на тоя Живот". В
начина, по който Лука разказва за чудот-
ворната намеса на ангела, не личи никак-
ва изненада или учудване. МоЖе би сами-
те апостоли са били изненадани, но за
това не се казва нищо в текста.
Ангелът уместно нарича християнс-
ката вяра „този Живот". Тя не е само
едно просто верук» или сбор от доктри-
ни, а Живот - Животът на възкресени-
ето на Господ Исус, който Той дава на
Всеки Вярващ в Него.
5:21 На разсъмване апостолите пропо-
вядват в храма. МеЖдувременно първос-
вещеникът, синедрионът и цялото
старейшинство се събират на съвеща-
ние и изпращат слуЖители 8 тъмница-
та, за да им доведат затворниците.
5:22-25 Изумените слуЖители им дона-
сят новината, че всичко в тъмницата
е наред с изклкочение на затворниците
- тях ги няма! Вратите са закл1очени
здраво, страгкаршпе стоят на постове-
те си, но затворниците са изчезнали. Но-
вината е поразителна. „Какво ли ще пос-
ледва от всичко това?" - си мислят на-
чалникът на храма и първосвещеншш-
те. „Докъде ли ще стигне това популяр-
но двиЖение?" Техните въпроси са пре-
къснати от пристигането на пратеник,
който им съобщава, че избягалите зат-
ворници се намират на старото си мяс-
то в храма и поучават хората! Нека се
възхитим на смелостта на ранната цър-

39

Деяния 5

кВа и нека се опитаме да запазим нейна-
та способност да защитава убеждения-
та си на всяка цена.
5:26 Апостолите са доведени в синед-
риона без никакво насилие от страна на
слуЖителите, които се страхуват, че
хората ще ги убият с камъни, ако се дър-
Жат грубо към тези последователи на
Исус. Повечето обикновени хора изпит-
ват голяма почит към апостолите.
5:27,28 Тук първосвещеникът говори
от лицето на целия синедрион. „Строго
ви запретихме да не поучавате в това
име" - казва той, като умишлено избяг-
ва да назове Господ Исус Христос по
име, и добавя: „Напълнили сте Ерусалим
с учението си", изричайки неволно един
комплимент относно резултатността
на апостолското слуЖение. Последните
му думи: „Възнамерявате да докарате
върху нас кръвта на тоя човек", показ-
ват, че той изобщо не съзнава, че сами-
те те вече направиха това, когато изви-
каха: „Кръвта Му да бъде върху нас и на
чадата ни" (Мат. 27:25).
5:29-32 Неотдавна апостолите се по-
молиха Бог да им даде да говорят Слово-
то с дързост. И сега, изпълнени с дадена
им отгоре смелост, те отговарят на
първосвещеника, че е ло-правилно да се
покоряват на Бога, а не на човеците.
След това апостолите категорично им
заявяват, че Исус е бил възкресен от Бо-
га; че Израел Го е убил, като Го е прико-
вал на дърво; и че Бог Го е възвисил „до
десницата Си за Началник и Спасител".
Като такъв Той иска „да даде покаяние
на Израиля и прошение на греховете".
Накрая апостолите добавят, че те са
Негови свидетели за тези неща, както
и Светият Дух, Когото Бог дава на оне-
зи, които Му се подчиняват, като вяр-
ват в Сина Му.
Думите „Бог... възкреси Исуса..." (30
cm.) моЖе да се отнасят както до Него-
вото превъплъщение, така и до Негово-
то възкресение. Вероятно тук апосто-
лите искат да каЖат, че Бог Го е възк-

ресил в превъплъщението Му, за да бъде
Спасител.
5:33-37 Тези думи на апостолите са из-
пълнени с такава дълбока и осъзната
убеденост, че еврейските началници за-
почват да мислят как да ги убият. На
това място в действието се намесва Га-
малиил, един от най-изтъкнатите рави-
ни на Израел и учител на Савел от Tape.
Неговият съвет не означава, че той неп-
ременно е християнин или че поддърЖа
християните. Той само показва една Жи-
тейска мъдрост.
След като заповядва да изведат апос-
толите за известно време от залата,
Гамалиил най-напред напомня на синед-
риона, че ако това двшкение не е от Бо-
га, то ще се провали, като дава за срав-
нение две илкострации: (1) примера с Тев-
да, един самоличен водач на около чети-
ристотин бунтовници, който е бил
убит и чиито последователи веднага са
се разпилели; и (2) примера с Юда от Га-
лилея, друг фанатичен водач, подстрека-
тел на неуспешен бунт против дърЖава-
та, който също така е бил убит и чиито
последователи също така са се разпръс-
нали.
5:38,39 Ако тази християнска религия
не е от Бога, най-доброто нещо, jtoemo
моЖе да се направи, е да се остави, тъй
като скоро „ще се повали". Противопос-
тавянето само ще я укрепи още повече.
(Този аргумент не е съвсем правилен.
Много безбоЖни институции са процъф-
тявали в продълЖение на векове. Всъщ-
ност те са спечелили много повече при-
върЖеници, отколкото истината. Но
ако аргументът не е валиден за човешко-
то време, той все пак е валиден за БоЖи-
ето.)
От друга страна, ако двиЖението е от
Бога, продълЖава речта си Гамалиил, те
няма да успеят да го повалят и могат да
попаднат в уЖасното полоЖение на хо-
ра, които се борят против Бога.
5:40 Логиката на аргументите на Га-
малиил допада на еврейските началници,
които, като извикват апостолите, на-

40

Деяния 5,6

реЖдат да ги бият, после им забраняват
да говорят в името на Исус и ги пускат.
Това е един абсолкмпно безсмислен и нес-
праведлив бой, израз на предубедено от-
ношение към БоЖията истина.25 Запо-
ведта, която придружава боя, е също та-
ка безсмислена и напразна: те биха мог-
ли да наредят на слънцето да не свети и
да имат същия успех както като наре-
дят на учениците да мълчат и да не го-
ворят нищо в името на Исус!
5:41,42 Боят върху учениците има две
неочаквани последици. На първо място
той им донася радост, „задето се удос-
тоиха да претърпят опозоряване за
Исусовото име", което те толкова оби-
чат. И на второ място той ги изпълва с
още по-голямо усърдие и постоянство, за
да поучават и да благовестяват всеки
ден в храма и по домовете, че Исус е
Христос.
И така, още веднъЖ Сатана успява да
надхитри сам себе си!
Християните и властта
Колкото повече ранните християни раз-
пространяват евангелието, толкова по-
вече се увеличава опасността от конф-
ликт с управляващите власти и особено
с религиозните водачи, които по онова
време имат значително влияние в граЖ-
данското управление. Вярващите са под-
готвени за това противопоставяне и ре-
агират хладнокръвно и с достойнство.
Като цяло християните смятат, че
трябва да се отнасят към управляващи-
те с уваЖение и да им се подчиняват,
тъй като те са назначени от Бога и са
БоЖии слуЖители, които трябва да ра-
ботят за общото благо;
Затова когато, без да знае, Павел по-
рицава първосвещеника, веднага му се из-
винява, като цитира Изход 22:28: „Да не
злословиш началника на рода си" (Деян.
23:5).
Но когато човешките закони се про-
тивопоставят на БоЖиите заповеди,

тогава християнинът трябва да се про-
тивопостави на властите и да изтърпи
съответните последствия независимо
какви могат да бъдат те. Така напри-
мер, когато забраняват на Петър и Йо-
ан да проповядват евангелието, те от-
говарят: „Право ли е пред Бога да слуша-
ме вас, а не Бога, разсъдете; защото ние
не моЖем да не говорим това, що сме ви-
дели и чули" (4:19, 20). И когато Петър
и апостолите са обвинени, че продълЖа-
ват да проповядват в Христовото име,
Петър отговаря: „Подобава да се поко-
ряваме на Бога, а не на човеците" (5:29).
Никъде няма и намек за опит или при-
съединяване към опит за сваляне на
властта. Независимо от преследвания-
та и потисничеството единственото
нещо, което те Желаят на своите управ-
ници, е доброто (26:29).
Едва ли има нуЖда да споменаваме, че
християните никога не биха се униЖили
до такава степен, че да се опитват да се
подмазват на властта. Управителят
Феликс например напразно чака да полу-
чи подкуп от Павел цели две години
(24:26).
Християните имат пълното право да
се възползват от своите граЖдански
права (16:37; 21:39; 22:25-28; 23:17-21;
25:10,11).
Но самите те не се ангаЖират в поли-
тиката на този свят. Защо това е та-
ка? Пряк отговор на този въпрос няма,
но от Писанието става ясно, че то е та-
ка, защото християните имат една-
единствена цел - проповядването на
Христовото евангелие, и тяхното от-
даване на тази цел е толкова пълно, че
нищо не моЖе да ги отвлече от нея. Те
твърдо вярват, че отговорът на всички
човешки проблеми се намира в евангели-
ето; и тази тяхна увереност е толкова
силна, че нищо друго не моЖе да ги задо-
воли, а още по-малко такова второсте-
пенно нещо като политиката.
6:1 Ако дяволът не моЖе да надвие
чрез нападения отвън, той се опитва да

41

Деяния 6

направи това чрез разцепления отвътре.
Това моЖе да се види и от следващите
стихове.
По времето на ранната църква е било
нещо обичайно помощите за вдовиците
в църквата да се разпределят всеки ден,
тъй като те не са имали никакви други
доходи. Някои от вярващите в църквата
- гръцкоговорещи евреи, се оплакват, че
техните вдовици не получават същите
помощи като еврейските вдовици (от
Ерусалим и Юдея).
6:2,3 Дванадесетте апостоли разби-
рат, че все по-голямото разрастване на
църквата налага да се вземат някакви
мерки за разрешаването на тези пробле-
ми, и тъй като самите те не Желаят да
изоставят Бшкието слово, за да се зани-
мават с финансови въпроси, решават, че
църквата трябва да определи „седем ду-
ши с одобрен характер, изпълнени с Ду-
ха и мъдрост", за да решават тези вре-
менни задачи на църквата.
Въпреки че тези хора не са наречени дя-
кони, едва ли ще сгрешим, ако ги наречем
такива. В израза „да прислушваме на
трапези" думата „прислу&вам" има съ-
щия корен като съществителното „дя-
кон", така че спокойно моЖем да каЖем,
че тяхната работа е била да „дяконст-
ват" на трапезите.
Техните качества могат да се обоб-
щят накратко така: това са хора
1.	„С одобрен характер"	- почтени.
2.	„Изпълнени с Духа"	- духовни.
3.	„Изпълнени... с мъдрост"      - практични.
По-подробно описание на качествата
на дяконите могат да се прочетат в 1
Тим. 3:8-13.
6:4 Така апостолите могат да посто-
янстват „в молитвата и в слугкението
на словото". Тук е особено ваЖно да се
обърне внимание на последователност-
та - най-напред в молитвата, след то-
ва в слуЖението на словото. Апостоли-
те си поставят за цел първо да говорят
с Бога, а след това - на хората за Бога.

6:5,6 Съдейки по имената на седемте
избрани мъЖе, те са били гръцкоговоре-
щи евреи преди повярването си. Това е
една отстъпка пред вярващите, които
са направили оплакването. Оттук ната-
тък никой от тези вярващи няма да мо
Же да обвини християните от Ерусалим
и Юдея в пристрастие. Когато БоЖия-
та л1обов изпълни човешките сърца, тя
побеЖдава всякаква дребнавост и егои-
зъм.
Само двама от дяконите стават по-
късно известни - Стефан, който е и пър-
вият мъченик на църквата, и евангелис-
тът филип, който по-късно отнася
евангелието до Самария и посреща Па-
вел в Кесария.
След като се помолват, апостолите
изразяват своето одобрение за избора на
църквата, като полагат ръце на седем-
те избрани мъЖе.
6:7 Ако приемем, че 7 cm. принадлеЖи
към предишните няколко стиха, моЖе да
направим заклкочение, че избирането на
дякони, които да се занимават с текущи-
те проблеми на църквата, довеЖда до го-
лям напредък в работата по разпрост-
ранението на евангелието. Колкото по-
вече се разпространява Бшкието слово,
толкова повече се увеличава броят на
учениците, които се прибавят към съб-
ранието в Ерусалим, и толкова по-голям
брой еврейски свещеници стават после-
дователи на Господ Исус.
6:8 Сега разказът се спира върху съдба-
та на един от дяконите - Стефан,27 ко-
гото Бог мощно използва, за да извърш-
ва чудеса и да проповядва евангелието.
Той е първият човек в Деянията освен
апостолите, за когото се казва, че е из-
вършвал чудеса. Дали това означава по-
вишение на по-високо слуЖение в резул-
тат на това, че се е оказал верен в слуЖ-
бата си като дякон, или е просто едно
допълнително слуЖение, което той из-
вършва едновременно с първото? На то-
зи въпрос е трудно да се отговори на ос-
нование само на информацията в текс-
та.

42

Деяния 6,7

6:9 Противопоставянето на мощно-
то слуЖение на Стефан идва от синаго-
гата. Синагогите са били местата, къ-
дето евреите са се събирали всяка събо-
та, за да изучават закона. Те са се нари-
чали по имената на хората, които са ги
посещавали. Вероятно либертинците са
били евреи, които са били освободени от
робство от римляните. Киринея е бил
град в Африка и вероятно някои от него-
вите евреи са се били заселили в Еруса-
лим. Александрийците са били евреи,
дошли от един пристанищен град в Еги-
пет, който е носел това име. Киликия е
била кгаоизточна провинция в Мала Азия,
а Азия - провинция в Мала Азия, състоя-
ща се от три територии. Явно от всич-
ки тези области е имало евреи, които са
били основали синагоги във или близо до
Ерусалим.
6:10-14 Оказва се, че тези ревностни
евреи не са достойни противници на
Стефан в спора, който започват с него,
тъй като той говори с мъдрост и със си-
лата на Духа, на които те не могат да
противостоят. В отчаян опит да го на-
карат да замълчи те тайно наговарят
някакви хора да лъжесвидетелстват за
него и да каЖат, че е изрекъл хулни думи
срещу Мойсей и Бога.28 Скоро след това
Стефан е изправен fcpeg синедриона и е
обвинен в богохулство срещу това свя-
то място и срещу закона. ЛъЖесвидете-
лите изопачават думите му, като каз-
ват, че е казал, че Исус ще разруши хра-
ма и ще промени цялата система, която
Мойсей е дал на Израел.
6:15 Членовете на синедриона чуват
обвиненията, но когато поглеЖдат Сте-
фан, вшкдат, че лицето му не е лице на
демон, а „на ангел". От лицето му струи
тайнствената красота на човек, напъл-
но отдаден на Господа и твърдо решен
да отстоява Истината на всяка цена;
човек, повече загршкен за това, което
мисли Бог, отколкото за това, което ще
каЖат хората. В Стефан членовете на
синедриона виЖдат част от славата на

Христос, отразена в лицето на един ве-
рен Негов последовател.
7 гл. съдърЖа майсторската защитна
реч на Стефан. В началото тя започва
много спокойно с нещо като преглед на
еврейската история. По-нататък в нея
се говори за Живота на Йосиф и Мойсей
- двама души, издигнати от Бога, които
в началото са били отхвърлени от Изра-
ел, но no-късно са били признати за изба-
вители и спасители. И макар че Стефан
не сравнява техния Живот с Живота на
Христос, аналогията е толкова явна, че
се налага сама. След това Стефан надъл-
го и нашироко прави една уЖищоЖител-
на атака на израелските водачи, като ги
обвинява в противопоставяне на Све-
тия Дух, убиване на Праведния и неспаз-
ване на БоЖия закон.
Стефан сигурно знае много добре, че
Животът му е в опасност. Една компро-
мисна и умиротворителна реч би могла
много лесно да го избави от тази опас-
ност, но той предпочита да умре, вмес-
то да предаде своята свещена вяра. Не-
говата смелост е достойна за възхище-
ние!
7:1-8 Тази първа част от речта на
Стефан ни връща назад във времето към
началото на еврейската история. Тук не
става много ясно защо Стефан говори
толкова дълго за Авраам, но моЖем да
предполоЖим, че той иска:
1.	Да ни покаЖе дълбоката си осведоме-
ност и лк)бо8 към израелския народ.
2.	Да ни подготви за разказа за Живота
на Йосиф и Мойсей, които символизи-
рат отхвърлянето на Самия Христос.
3.	Да ни покаЖе, че начинът, по който
Авраам се е покланял на Бога, е бил уго-
ден за Него, въпреки че той не Му се е
покланял на едно определено място.
(Стефан е обвинен, че говори хулни ду-
ми за храма - „това място.")
Най-характерните моменти в биогра-
фията на Авраам са следните:
1. БоЖият призив за излизане от Месопо-
тамия (2 и 3 cm.).

43

Деяния 7

2.	Пътуването на АВраам go Харан (4
cm.).
3.	БоЖието обещание за земята, която
ще му покаЖе, въпреки че самият пат-
риарх не получава нищо от нея, поради
което му се налага да купи пещерата
Махпелах като място за погребване (5
cm.), като изпълнението на това обе-
щание все още предстои (Евр. 11:13-
40).
4.	БоЖието предсказание за робството
на Израел в Египет и последвалото го
избавление (6 и 7 cm.). И двата елемен-
та на това предсказание са изпълнени
от хора, които са били отхвърлени от
народа: Йосиф (9-19 cm.) и Мойсей (20-
36). Четиристотинте години, за ко-
ито се говори най-напред в 6 cm. и в Би-
тие 15:13, се отнасят до времето, в
което еврейският народ е бил притес-
няван в Египет. Четиристотин и
трийсетте години, за които се споме-
нава в Изход 12:40 и Галатяни 3:17, пок-
риват периода, който започва с прис-
тигането на Яков и семейството му в
Египет и свършва с времето на изли-
зането им от Египет и даването на за-
кона. През първите тридесет години
на престоя им в Египет израелците не
са били преследвани; точно обратно-
то - към тях са се отнасяли с доста
голяма почит.
5.	Заветът на обрязването (8а.)
6.	РаЖдането на Исаак, след това на
Яков u накрая на дванадесетте пат-
риарси (86.) Така стигаме до Йосиф,
един от дванадесетте синове на Яков.
7:9-19 От всички прототипи на Хрис-
тос в СЗ Йосиф е най-яркият и най-инте-
ресният образ, макар че това никъде не
се казва изрично. Без съмнение разказът,
който проследява Живота на Йосиф
стъпка по стъпка, представлява остро
изобличение на евреите от времето на
Стефан, които не могат да не си спом-
нят това, което са направили с Исус от
Назарет!
1. Йосиф беше продаден в Египет от
братята си (9 cm.).

2.	Този, когото израелците отхвърлиха,
получи сила и слава в Египет (10 cm.).
3.	Братята на Йосиф бяха принудени да
отидат в Египет поради глада, но не
познаха своя брат (11 и 12 cm.)
4.	Йосиф се откри пред тях за втори
път и тогава този, когото те отх-
върлиха, стана спасител на семейст-
вото (13 и 14 cm.). ЗабелеЖете също,
че като че ли съществува противоре-
чие меЖду броя на израелците, споме-
нати в 14 cm. (седемдесет и пет), и
броя на израелците, споменати в Би-
тие 46:27 (седемдесет). Обяснението
е следното: Стефан цитира гръцкия
превод на текста на Битие 46:27 и Из-
ход 1:5, където са споменати седемде-
сет и пет души, докато староеврейс-
кият текст говори за седемдесет ду-
ши, което говори за един по-различен
начин на преброяване на семейството
на Яков.29
5.	Смъртта на патриарсите и погребва-
нето им в ханаанската земя (15 и 16
cm.). Тук се появява още една труд-
ност. Този стих казва, че Авраам е ку-
пил мястото за погребване от Емор,
докато Битие 23:16,17 казва, че Авра-
ам е купил пещерата Махпелах от Еф-
рон пред синовете на Хет и че Яков е
купил земя в СиЯем от синовете на
Емор (Бит. 33:19). Тук има няколко
възмоЖности: (1) МоЖе би Авраам е
купил земя както в Сихем, така и от
Ефрон, а Яков е купил мястото в Си-
хем по-късно. (2) МоЖе би Стефан из-
ползва името Авраам вместо името
на неговия потомък Яков. (3) ВъзмоЖ-
но е Стефан да е слял покупките на Ав-
раам и Яков в едно за по-голяма крат-
кост.30
6.	Разрастването на семейството на
Яков в Египет и тяхното робство
след смъртта на Йосиф (17-19 cm.). То-
зи момент ни подготвя за следващия
аргумент в речта на Стефан - отно-
шението на народа към Мойсей.
7:20-43 С все по-нарастваща смелост
Стефан показва, че еврейският народ ве-

44

Деяния 7

че gBa пъти е отхвърлил спасители, ко-
ито Бог е издигнал, за да го избавят.
Мойсей е вторият такъв пример.
Стефан е обвинен, че хули Мойсей
(6:11). Той обаче доказва, че не той, а на-
родът на Израел трябва да бъде обвинен
- народът е този, който е отхвърлил из-
брания от Бога водач.
Сега Стефан прави кратък преглед на
Живота на Мойсей:
1.	Раждането, младеЖките години и об-
разованието на Мойсей в Египет (20-
22 cm.). Характеристиката „силен в
слово" се отнася вероятно до негови-
те писания, тъй като самият той каз-
ва за себе си, че не е особено красноре-
чив (Изх. 4:10).
2.	Отхвърлянето на Мойсей от негови-
те братя, след като защитава един
от тях от египтянина (23-28 cm.).
Обърнете внимание на 25 cm.! Колко
много ни напомня той за отхвърляне-
то на Христос от Собствения Му на-
род!
3.	Изгнаничеството на Мойсей в мадиа-
мската земя (29 cm.).
4.	Явяването на Бога в горящия храст,
когато Той изпраща Мойсей обратно
в Египет, за да освободи народа си (30-
35).
5.	Мойсей става спасителят на народа
(36 cm.).
6.	Пророчеството на Мойсей за идващия
Месия (37 cm.).
7.	Неговата дейност като законодател
на събранието в пустинята (38 cm.).
8.	Отхвърлянето на Мойсей за втори
път от народа, който започва да се
покланя на златното теле (39-41 cm.),
Идолопоклонничеството на Израел
(42 и 43 cm): макар и да казва на думи,
че принася... Жертви на Господа, наро-
дът всъщност носи скинията на Мо-
лох (една от най-отвратителните
форми на идолопоклонство в древ-
ността) и се покланя на Рефан (звезд-
но боЖество). Заради този грях Бог
предупреждава народа, че ще го заведе
в робство във Вавилон. Затова тук се

казва, че Бог ще го пресели „оттатък
Вавилон", а не „оттатък Дамаск", ма-
кар да е вярно и едното, и другото.
„И така, историята се повтаря. Във
всяко поколение ние откриваме едно и съ-
що развитие на събитията. Хората не се
променят. Когато застанат пред Бозки-
ето послание, не разбират (25 cm.). Кога-
то получат призив да дивеят в мир, от-
казват да чуят (27). Когато Бог им изп-
рати избавител, го отхвърлят (39). Ко-
гато бъдат избавени от теЖкото си по-
лоЖение, предпочитат да се поклонят на
безполезните идоли вместо на милости-
вия Бог (41). Такава е човешката приро-
да - бунтовна, неблагодарна и глупава.
Бог също не се променя. Богът, Който го-
вори на Мойсей, беше Същият Бог, Кой-
то говори и на неговите предци (32). То-
зи Бог чува, когато хората изпаднат в бе-
да (34), и идва да ги освободи (34). Той во-
ди Своя народ от смърт към Живот (36).
Той предава на собствените им страсти
хората, които съзнателно Го отхвърлят
(42). Такъв е нашият велик Бог - милос-
тив, силен и свят. Той е винаги Един и
Същ - каквото и да се случи (Шал. 3:6). За
слушателите на Стефан това е едно пре-
дупреждение да не си играят с Бога, как-
то и едно уверение, че всяко БоЖие обеща-
ние стои непоклатимо до века." 3I
7:44-46 Стефан е обвинен, че говори
против храма. Той отговаря на това об-
винение, като напомня на своите слуша-
тели за времето, когато Израел е носел
скинията (палатката) на свидетелст-
вото в пустинята. По същото това
време народът се е покланял на небесно-
то войнство. Тогава Исус Навиев е завел
израелците в ханаанската земя, от коя-
то са били изгонени местните народи, а
скинията е била донесена в земята и е
стояла така „до дните на Давид". Той
е придобил БоЖието благоволение и е
поискал да намери „обиталище за Яко-
вовия Бог".
7:47-50 Желанието на Давид да пост-
рои храма не е било удовлетворено, а хра-
мът е бил построен от Соломон.

45

Деяния 7,8

Въпреки че храмът е бил обиталище-
то на Бога сред Неговия народ, Бог не е
обитавал в това ръкотворно място. Со-
ломон ясно казва това при посвещаване-
то на храма (3 Царе 8:27). Исая също пре-
дупреждава народа, че това, което има
стойност пред Бога, не са сградите, а
моралното и духовното състояние на
Живота на хората (Ис. 66:1,2). Бог тър-
си съкрушени и разкаяни сърца; хора, кои-
то трепват при Неговото слово.
7:51-53 Еврейските водачи обвиняват
Стефан, че е говорил против закона. Се-
га той им отговаря, като отрича тяхно-
то обвинение кратко.и ясно.
Еврейските водачи са „коравовратни"
хора „с необрязани сърце и уши". „Те не
се дърЖат като представители на Бо-
Жия Израел, а като упорити и необряза-
ни езичници - както в сърцето, така и в
ушите." Еврейските водачи са истински
синове на своите бащи в това, че и те ка-
то тях се противопоставят непрекъс-
нато на Светия Дух. Техните бащи са
преследвали пророците, които са пред-
ричали идването на Христос, а самите
те предават и убиват Този Праведник.
Те са хората, които не успяват да спа-
зят закона, макар че са го приели „чрез
ангелско слуЖение".
Стефан няма какво повече да каЖе! И
наистина няма какво повече да се каЖе!
Те се опитват да го изкарат виновен, но
се получава точно обратното: той ста-
ва обвинителят, а те - обвиняемите.
Посланието на Стефан е една от послед-
ните думи на Бога към еврейския народ,
преди Той да насочи евангелието към
езичниците.
7:54-60 Веднага след като Стефан из-
рича свидетелството си за отвореното
небе пред народа, тълпата отказва по-
вече да го слуша и, като крещи силно, се
спуска върху него и го избутва вън от
градските стени, където го убива с ка-
мъни.
Дали случайно, или не, но на това мяс-
то Духът споменава името на един мла-
деЖ, който пази дрехите на преследвачи-

те-убийци. Името на младеЖа е Савел.
МоЖе би Духът иска да ни каЖе: „Запом-
нете това име. Ще чуете отново за не-
го!"
Смъртта на Стефан прилича на
смъртта на нашия Господ:
1.	Той се помолва: „Господи Исусе, прие-
ми духа ми" (59 cm.). Исус се помоли:
„Отче, в Твоите ръце предавам Духа
Си" (Лука 23:46).
2.	Стефан казва: „Господи, не им считай
тоя грях"(60 cm.). Исус каза: „Отче,
прости им, защото не знаят какво
правят" (Лука 23:34).
Това не ви ли говори, че в резултат на
отдаването си на Господа Стефан се
преобразява „в същия образ, от слава в
слава, както от Духа Господен" (2 Кор.
3:18)?
„И като рече това, той заспа." Кога-
то се използва във връзка със смъртта в
НЗ, думата „заспа" се отнася до състо-
янието на тялото, а не на душата. По
време на смъртта душата на вярващия
отива при Христос (2 Кор. 5:8), а за тя-
лото се казва, че заспива.
Обикновено евреите нямат право да
изпълняват смъртно наказание - само
техните римски господари могат да пра-
вят това (Йоан 18:316). Но изглеЖда, че
в този случай римляните правят изклк)-
чение, тъй като става дума за заплаха
срещу храма. Стефан е обвинен в говоре-
не на хулни думи срещу храма и макар че
обвинението не е основателно, той е
убит от евреи. Господ Исус също беше
обвинен, че е заплашвал да унищоЖи хра-
ма (Марко 14:58), макар че показанията
на свидетелите не си съвпадаха.
II. Църквата в Юдея и Самария
(8:1-9:31)
А. СлуЖението на Филип в Самария
(8:1-25)
8:1 И отново БоЖият Дух споменава
името на Савел. Неговата душа е изпъл-
нена с големи стремеЖи и на външен вид

46

Деяния 8

за хората това царство на гнета ще
продълЖи, но дните на Савел като враг
на християните са преброени. Савел
одобрява убийството на Стефан, но то-
ва одобрение е началото на пътя, който
води до падането на Савел от мястото
му на главен преследвач.
С думите „и на същия ден" започва ця-
ла една нова епоха в историята на хрис-
тиянството. Като че ли смъртта на
Стефан дава сигнал за повсеместно
преследване на църквата. Вярващите са
разпръснати по цяла Юдея и Самария.
Господ беше наредил на Своите после-
дователи да започнат да свидетелст-
ват най-напред в Ерусалим, след това - в
Юдея и Самария, и после - до края на зе-
мята. До този момент тяхното свиде-
телство е ограничено главно в Еруса-
лим. МоЖе би те се страхуват да изля-
зат вън от този град? Сега те са прину-
дени да направят това заради преследва-
нето.
В града остават само апостолите.
Както казва Кели, „тези, които оста-
ват, ще бъдат, естествено, най-мразе-
ните от всички".
От човешка гледна точка това е един
черен час за вярващите, УнищоЖен е Жи-
вотът на един човек от църквата. Всич-
ки са преследвани като Животни. Но от
боЖествена гледна точка часът изобщо
не е черен. Един човек е бил посаден като
зърно в земята и от неговото разпуква-
не се очаква да се роди много плод. Вет-
ровете на гоненията ще разнесат семе-
ната на евангелието по далечни места и
едва ли има някой, който моЖе да каЖе
колко голяма ще бъде реколтата!
8:2 Тук имената на благочестивите
човеци, които погребват Стефан, не се
споменават, но е възмоЖно това да са
християни, които все още не са прогоне-
ни от Ерусалим. ВъзмоЖно е също така
това да са набоЖни евреи, които виЖдат
нещо в смъртта на Стефан, което ги на-
карва да му устроят прилично погребе-

8:3 И отново четем името на Савел,
който с неизчерпаема енергия продълЖа-
ва да опустошава църквата, като из-
веЖда своите нещастни Жертви от до-
мовете им и ги предава в тъмницата.
Да моЖеше само да забрави Стефан - не-
говото хладнокръвие, неговата непокла-
тима убеденост, неговото лице на ангел!
Но не моЖе и затова още по-настърве-
но се нахвърля върху другите вярващи,
които са били заедно със Стефан.
8:4-8 Разпръсването на християните
не слага край на тяхното свидетелство.
Навсякъде, където отиват, те носят
със себе си и благата вест за спасението.
Филип, „дяконът", за когото се говоре-
ше в 6 гл., се отправя на север към град
Самария.32 Той не само проповядва за
Христос, но и извършва много чудеса:
мнозина нечисти духове са изгонени и
мнозина парализирани и куци са изцеле-
ни. Хората откликват на евангелието
и, както моЖе да се очаква, в града нас-
тава голяма радост.
Християните от ранната църква се
подчиняват изцяло на изричните запове-
ди на Исус Христос:
Те излизат в света, както направи и
Христос (Йоан 20:21; ср. Деян. 8:1-4).
Продават имота си и го раздават на
бедните (Лука 12:33; 18:22; ср. Деян. 2:45;
4:34).
Оставят бащи, майки, къщи и ниви, за
да отидат навсякъде и да проповядват
Словото (Мат. 10:37; ср. Деян. 8:1-4).
Създават ученици и ги учат да рабо-
тят и да се подчиняват на Словото
(Мат. 28:18,19; ср. 1 Сол. 1:6).
Вземат кръста си и следват Христос
(Деян. 4; 1 Сол. 2).
Радват се, когато ги хулят и ги гонят
(Мат. 5:11,12; ср. Деян. 16; 1 Сол. 1:6-8).
Оставят мъртвите да погребват сво-
ите мъртви и отиват да проповядват
евангелието (Лука 9:59,60).
Изтърсват праха изпод краката си и
отиват на друго място, когато хората
отказват да ги слушат (Лука 9:5; ср. Де-
ян. 13:51).

47

Деяния 8

ИзцеляВат, увещават, възкресяват u
принасят траен плод (Марко 16:18; Де-
ян. 3-16).33
8:9-11 МеЖду хората, които чуват
проповедта на Филип, има и една забеле-
жителна личност - един магьосник на
име Симон, който преди това е учудил
населението на Самария със своите уди-
вителни магьоснически постшкения.
Той се смята за особено велик и много от
хората са убедени, че това е „така-наре-
чената велика БоЖия сила".
8:12,13 Когато повечето от хората
повярват в проповедта на Филип и се
кръщават, Симон също изповядва, че е
вярващ, кръщава се и постоянно следва
Филип, удивен от чудесата, който той
прави.
От събитията, които следват, се раз-
бира, че Симон не е новороден. Той изпо-
вядва, че е вярващ, но е такъв само на ду-
ми. Хората, които проповядват спасе-
ние чрез кръщение, трябва много серио-
зно да се замислят върху този факт. Си-
мон се кръщава, но въпреки това остава
в греховете си.
Забележете, че Филип проповядва бла-
говестието „за БоЖието царство и за
Исус-Христовото име". Бюкието царс-
тво е сферата, в която Бог е признат за
Цар. Понастоящем Царят отсъства.
Вместо едно видимо земно царство има
едно невидимо духовно царство в Живо-
та на хората, които са верни на Царя. За
да моЖе да влезе в царството, човек
трябва да се роди отново. Начинът, по
който човек моЖе да се новороди, е вяра-
та в името на Исус Христос. Това е и
същността на проповедта на Филип.
8:14-17 Когато новините за приемане-
то на Богкието учение от Самария сти-
гат до апостолите... в Ерусалим, те им
изпращат Петър и Йоан. При присти-
гането на апостолите вярващите от
Самария са кръстени вече в името на
Господ Исус, но не са приели Светия Дух.
Очевидно по указание от небето, апос-
толите се помолват за вярващите да
приемат Светия Дух и полагат ръце на

тях. Веднага след това вярващите от
Самария приемат Светия Дух.
Този пасаЖ неизменно повдига въпроса
за разликите в поредността на събити-
ята тук и в деня на Петдесетница. На
Петдесетница евреите:
1.	Се покаяха.
2.	Бяха кръстени.
3.	Приеха Светия Дух.
Тук самаряните:

1.	Се покаяха.
2.	Бяха кръстени.
3.	Апостолите се помолиха за тях и им
полоЖиха ръце.
4.	Вярващите самаряни приеха Светия
Дух.
Има едно нещо, в което всички сме си-
гурни - пътя на спасението: всички се
спасяват по един и същ начин - чрез вяра
в Господ Исус Христос. Той е единстве-
ният Път за Спасение. В този преходен
период на преминаване от кодейската вя-
ра към християнството Бог действа су-
веренно при различните групи вярващи.
Еврейските вярващи е трябвало да се
разграничат от народа на Израел и зато-
ва са се кръстили, преди да приемат Ду-
ха. Тук, при самаряните, апостолите
трябва изрично да се помолят и да поло-
Жат ръце на тях. Защо?
МоЖе би най-добрият отговор е, че по
този начин те дават израз на единство-
то на църквата независимо дали тя се
състои от евреи, или от самаряни. В то-
зи момент съществува реална опасност
вярващите в Ерусалим да започнат да си
мислят, че са нещо повече от останали-
те, тъй като са евреи, и да не искат да
имат нищо общо със своите братя от
Самария. За да избегне това чувство на
превъзходство и усещане за съществува-
нето на две църкви (една еврейска и една
самарянска), Бог изпраща апостолите да
полоЖат ръце на вярващите самаряни.
Така те изразяват съвършеното си един-
ство с тях като вярващи в Господ Исус.
Всички те са части на едно тяло: всички
са едно в Христос Исус.

48

Деяния 8

Когато В 16 cm. се казва, че самаряни-
те са кръстени „само... в Исус-Христо-
вото име" (в*, също и 10:48 и 19:5), то-
ва не означава, че става въпрос за нещо
различно от кръщението „в името на
Отца и Сина и Светия Дух" (Мат. 28:19).
„Лука не изказва формула - пише У. Вайн,
- а просто заявява един исторически
факт." И двата израза говорят за вяр-
ност и принадлежност и всички истинс-
ки вярващи с готовност признават сво-
ята преданост към Триединството и
Господ Исус.
8:18-21 Магьосникът Симон е изклю-
чително впечатлен от факта, че когато
апостолите полагат ръце на самаряни-
те, те приемат Светия Дух. Той изоб-
що не разбира дълбокото духовно значе-
ние на това събитие, а го разглеЖда ка-
то свръхестествена сила, която би мог-
ла да му бъде от полза в бизнеса. Затова
той решава да предлоЖи пари на апосто-
лите, като мисли, че така би могъл да ку-
пи тази сила.
От отговора на Петър личи много яс-
но, че Симон не е преЖивял истинско об-
ръщение:
1.	„Парите ти с тебе заедно да поги-
нат." Нито един истински вярващ ня-
ма да погине (Йоан 3:16).
2.	„Ти нямаш нито участие, нито дял в
тая работа" - тоест Симон не е в об-
щение с другите вярващи.
3.	„Сърцето ти не е право пред Госпо-
да." Това е едно много сполучливо опи-
сание на неспасения човек.
4.	„Вшкдам, че си в горчива Жлъчка и си
вързан в неправда." Нима това моЖе
да се каЖе за един новороден човек?
8:22-24 Петър убеЖдава Симон, че
трябва да се покае за този голям грях и
да се моли да му се простят злите му по-
мисли. Симон иска от Петър той да се
помоли на Бога вместо него. Той е пред-
теча на онези хора, които предпочитат
да отидат при някой човек, който да бъ-
де посредник меЖду тях и Бога, отколко-
то да отидат направо при Самия Гос-
под, фактът, че Симон наистина не се е

покаял искрено, личи и от неговите думи:
„Молете се вие на Господа за мене, да не
ме постигне нищо от онова, което ре-
кохте." Той не съЖалява за своя грях, а
само за последствията, които този грях
би могъл да му донесе.
От името на този човек, Симон, про-
излиза и думата „симония" - търговия
със свещени неща. Тя вклк»чва купуване-
то на индулгенции и на всякакви други ду-
ховни привилегии, а така също и всякакъв
вид търгуване с духовни ценности.
8:25 След като свидетелстват за Гос-
подното слово и го проповядват, Петър
и Йоан се връщат в Ерусалим. Това пър-
во предмостие им позволява да продъл-
Жат да разгласяват Господното учение
в много самарийски села.
Б. филип и етиопският евнух (8:26-40)
8:26 Точно по времето на това голямо
духовно съЖивление в Самария ангел от
Господа насочва Филип към едно ново
поле на действие. Той трябва да напусне
мястото, където толкова много хора са
били благословени, за да послуЖи на един
човек. Ангелът моЖе да насочи филип,
но той не моЖе да извърши неговата ра-
бота и да проповядва евангелието вмес-
то него. Тази привилегия е дадена на хо-
рата, а не на ангелите.
Без да се поколебае нито за миг, филип
се отправя на к>г от Самария към Еруса-
лим, а след това по един от пътищата
за Газа.35 Така филип напуска едно оби-
таемо и пълно с духовно плодородие мяс-
то, за да отиде В една пустиня.
8:27-29 Някъде по пътя той успява да
настигне кервана. В първата колесница
седи ковчеЖникът на етиопската цари-
ца Кандакия,36 евнух37 с голяма Власт.
(Етопия е била Югозападната част на
Египет и Судан.) Явно този чоВек е при-
ел Ьдеизма, тъй като е бил в Ерусалим
на поклонение и сега се връща у дома, ка-
то чете пророк Исая. Измервайки вре-
мето по един удивително точен начин,
Духът нареЖда на филип да се прибли-

49

Деяния 8

Ли към колесницата и да я npugpyiku В
най-подходящия момент.
8:30, 31 Филип започва разговора с
един приятелски въпрос: „Разбираш ли
каквото четеш?" ЕВнухът веднага
признава, че има нужда от обяснение, и
поканва Филип да се качи и да седне при
него в колесницата. Не може да не се
възхитим на липсата на каквито и да би-
ло расови предразсъдъци.
8:32,33 Колко е чудесно, че евнухът че-
те точно 53 глава на Исая, където по
един удивително въздействащ начин са
описани страданията на разпънатия Ме-
сия, и колко е чудно, че филип се прибли-
жава до колесницата точно в този мо-
мент на неговото четене!
Мястото от Исая описва Един, Кой-
то „не издава глас" и „не отваря уста-
та Си" пред Своите Врагове; Един, Кой-
то е осъден от нечестен и несправедлив
съд; Един, Който няма надежда за поко-
ление, защото животът Му се Взима 8
разцвета на Неговото мъжество, дока-
то все още не е женен.
8:34, 35 Евнухът не може да разбере
дали Исая говори за себе си, или за някой
друг. Това дава на филип прекрасна въз-
можност да му разкаже за съвършеното
изпълнение на тези Писания в живота и
смъртта на Исус от Назарет. Без съм-
нение, докато е бил в Ерусалим, етиопе-
цът е чул да се говори за този мъж, на-
речен Исус, но тези разкази едва ли са
описвали Исус в благоприятна светлина.
Сега евнухът разбира, че Исус от Наза-
рет е страдащият Служител на Йехова,
за Когото пише Исая.
8:36 Изглежда, че след това филип
обяснява на етиопеца същността на
християнското кръщение, като му каз-
ва, че то означава отъждествяване с
Христос в Неговата смърт, погребение
и Възкресение. И когато колесницата
стига до някаква вода, евнухът изказва
желание да се кръсти.
8:37 В повечето гръцки ръкописи на НЗ
е изпуснат 37 cm. Това не означава, че не-
говият смисъл противоречи на Библия-

та, тъй като човек наистина трябва да
вярва в Исус Христос, за да може да се
кръсти. Просто този стих не се съдър-
жа В повечето новозаВетни докумен-
ти.38
8:38 Колесницата е спряна и филип
кръщава евнуха. Това, че кръщението е
извършено чрез пълно потапяне във во-
дата, се вижда от изразите „слязоха във
водата" и „излязоха из водата".39
Човек не може да не се възхити от
простотата на целия ритуал. На път
към пустинята един вярващ кръщава
един новоповярвал. Няма я църквата.
Няма ги и апостолите. Единствените
свидетели на кръщението на велможа-
та-евнух са служителите от неговата
свита, които пътуват с кервана. Сега
те вече знаят, че техният господар е
последовател на Исус от Назарет.
8:39 Веднага след кръщението Господ-
ният Дух грабва филип. Това грабване
не означава само просто пренасяне от
едно място на друго. То говори за едно
чудотворно и внезапно изчезване на Фи-
лип, което има за цел да остави евнуха
сам, за да бъде свободен да мисли за Са-
мия Господ, а не за човешкия инстру-
мент, който му Го е представил.
Нека Твойта красота пребъдва в мен!
Нека тя печели морните,
изгубени души!
Нека Веднага забравят мен!
Нека Вшкдат само Тебе в моите очи!
Кейт Б. Уилкинсън
Евнухът продължава пътя си „въз-
радван". Има една радост, която идва
от послушанието на Господа и която
надминава по сила всички други емоции.
8:40 Междувременно Филип продължа-
ва да благовестява в Азот - един град до
брега на Галилейското езеро, на север от
Газа и на запад от Ерусалим, след което
тръгва на север към Кесария.
Но какво става с евнуха? Филип няма
никаква възможност да продължи рабо-
тата си с него и единственото нещо, ко-

50

Деяния 8

ето моЖе да напраВи, е да го остави на
Бога и на Старозаветните Писания. Без
никакво съмнение моЖем да каЖем оба-
че, че този нов ученик се връща В Етио-
пия,40 свидетелствайки на Всички за спа-
сителната милост на Господ Исус Хрис-
тос.
Допълнителни белеЖки върху
кръщението на вярващите
Кръщението на еВнуха, за което току-
що разказахме, е един от многото при-
мери за тоВа, че ранната църква не само
е проповядвала за християнското кръще-
ние, но го е и извършвала (2:38; 22:16).
Християнското кръщение се различава
от Йоановото кръщение, което е било
кръщение на покаяние (13:24; 19:4). Кръ-
щението на християнина означава отк-
рито признание на факта, че Вярващият
се отъЖдествява с Христос.
То винаги следва обръщението (2:41;
8:12; 18:8) и се отнася както за Жените,
така и за мъЖете (8:12); както за езич-
ниците, така и за евреите (10:48). В НЗ
се говори за кръщаване на цели домове
(10:47,48; 16:15; 16:33), но в поне два от
тези случаи се подразбира, че всички чле-
нове на семейството са повярвали. Ни-
къде не се говори за кръщаване на бебета.
Вярващите се кръщават много скоро
след повярването (8:36; 9:18; 16:33). Оче-
видно това се прави на основание на тях-
ната изповед на вярата им в Христос.
Никъде не се гоВори за изпитателен
срок, който да слуЖи за проверка на ис-
тинността на тяхната вяра. МоЖе да се
предполоЖи обаче, че опасността от го-
нения е възпирала хората от неискрени
изповеди.
Това, че кръщението няма силата да
спасява, моЖе да се види 6 случая със Си-
мон (8:13). Дори й след като се признава
за вярващ и се кръщава, Симон остава „В
горчива Жлъчка и вързан в нечестие"
(8:23) и сърцето му не е право пред Бога
(8:21).

Както вече споменахме, начинът на
кръщението е пълното потапяне във Во-
дата (8:38, 39): „И двамата слязоха във
водата... и излязоха из водата...." Дори
много от днешните поддръЖници на
кръщението чрез напръскване или поли-
ване с вода признават, че учениците от
първи век са кръщавали вярващите чрез
потапяне.
Има два случая, при които кръщение-
то се свързва с прощението на грехове-
те. В деня на Петдесетница Петър каз-
ва: „Покайте се, и всеки от вас нека се
кръсти В името Исус-Христово за про-
щение на греховете ви..." (2:38). И по-къс-
но Анания казва на СаВел: „Стани, кръс-
ти се и се умий от грехоВете си, и призо-
ви Неговото име" (22:16). И при двата
случая тези наставления се дават на ев-
реи, а не на езичници. За нито един езич-
ник не се казва, че трябва да се кръсти за
прощение на греховете си. Чрез кръщени-
ето на вярващите евреинът се отрича
пред всички от връзката си с народа,
който отхвърли и разпъна своя Месия, и
получава прощение на греховете си на ос-
нование на Вярата си в Господ Исус. Це-
ната, с която се купува това прощение,
е безценната кръв на Господа. Начинът,
по който то се дава, е кръщението във
вода, което открито показва неговото
преминаване от еврейска на християнс-
ка земя.
В Деянията никъде не се споменава
формулата на кръщението „в името на
Отца и Сина и Светия Дух" (Мат. 28:19).
Самаряншпе се кръщават в името на
Господ Исус (8:16). Същото се казва и за
Йоановите ученици (19:5). Това обаче не
означава, че те не са използвали форму-
лата за кръщението, в която се използ-
ва името на Триединството. Изразът „В
името на Господ Исус" моЖе да означа-
ва „чрез властта на Господ Исус."
Йоановите ученици се кръщават два
пъти - веднъЖ с Йоановото кръщение за
покаяние; и втори път по време на обръ-
щението си, с кръщението на вярващи-
те (19:3, 5). Това ни дава основание за

51

Деяния 8,9

повторно кръщение на хора, които вече
са били кръстени веднъЖ, без да са повяр-
вали.
В. Обръщението на Савел от Tape
(9:1-31)
9:1,2 9 гл. отбелязва повратен момент
в Деянията на апостолите. Досега най-
забелеЖителната фигура беше апостол
Петър, който проповядваше на народа
на Израел. Отсега нататък това място
ще се заеме от апостол Павел, който все
повече и повече ще проповядва евангели-
ето на езичниците.
Тук Савел от Tape е моЖе би 6 начало-
то на тридесетте си години. Той вече е
считан от равините за един от най-обе-
щаващите млади хора в kxjeuckama вяра.
Що се отнася до неговото усърдие, той
надминава всички свои връстници.
Наблюдавайки темповете, с които се
разраства християнската вяра, извест-
на на всички като „Пътят", Савел раз-
бира, че тя представлява сериозна запла-
ха за собствената му религия. Затова
той се залавя да унищоЖи тази гибелна
„секта" с все по-голяма ревност. Така
например той получава официално разре-
шение от първосвещеника, което му
позволява да отиде в Сирия и да претър-
си Дамаск, за да открие ученици на Исус,
и „да ги докара вързани в Ерусалим", за
да бъдат изправени на съд и наказани.
9:3-6 На път към Сирия, близо до Да-
маск, внезапно около Савел блясва свет-
лина от небето, която го накарва да
падне на земята, и той чува глас, който
му казва: „Савле, Савле, защо Ме го-
ниш?" На въпроса на Савел: „Кой си Ти,
Господи?", Господ му отговаря: „Аз съм
Исус, Когото ти гониш."
За да моЖем да разберем какво чувст-
ва Савел в този момент, трябва да си
припомним, че дотогава той е бил убе-
ден, че Исус от Назарет е мъртъв и че е
бил погребан в един еврейски гроб. И че
след като водачът на сектата е унищо-
Жен, това, което остава да се направи,

е да се унищоЖат и Неговите последова-
тели. Така земята ще бъде очистена от
тази напаст.
Но в този момент по един възмоЖно
най-убедителен начин Савел научава, че
Исус не е мъртъв, но че е възкръснал от
мъртвите и че е бил прославен отдясно
на Бога в небесата! Гледката на Този
прославен Спасител променя основно по-
соката на Живота на Савел.
Също така Савел научава, че като е
преследвал учениците на Исус, той е
преследвал Самия Господ. Болката, коя-
то се причинява на частите на Тялото
на земята, се чувства от Главата на Тя-
лото в небесата.
В този случай Савел получава най-нап-
ред знание относно учението и едва след
това знание относно задълЖенията си.
Най-напред той научава кой е Исус и ед-
ва след-това е изпратен в Дамаск, къде-
то получава инструкциите си.
9:7-9 МъЖете, които придружават
Савел, остават като вцепенени: те чу-
ват глас от небето, но не го разбират
като Савел (22:9). Те не виЖдат Госпо-
да; само Савел Го виЖда и разбира, че в
този миг Господ го призовава да стане
апостол.
Гордият фарисей сега трябва да бъде
заведен за ръка... в Дамаск, където ос-
тава три дни, без да вшкда. През това
време той нито яде, нито пие.
9:10-14 МоЖем да си представим какъв
е ефектът от тази новина върху хрис-
тияните в Дамаск. Те вече знаят, че Са-
вел е тръгнал за Дамаск, за да ги аресту-
ва, и сигурно се молят на Бога да ги пред-
пази по някакъв начин. МоЖе би дори се
осмеляват да се молят за обръщението
на Савел! Сега изведнъЖ християните
чуват, че първият враг на Вярата е ста-
нал християнин, и не могат да повярват
на ушите си.
Когато Господ казва на Анания, един
от вярващите в Дамаск, да отиде и да
посети Савел, Анания изказва пред Не-
го всичките опасения на сърцето си от-
носно този човек. Но Господ го уверява,

52

Деяния 9

че Савел Вече не ги преследва, а се моли,
и го изпраща да отиде в къщата на Юда
на улица „Права".
9:15,16 Господ има прекрасни планове
за Савел: „...той Ми е съд избран да раз-
гласява Моето име пред народите и ца-
ре, и пред израилтяните; защото Аз ще
му покздка колко много той трябва да
пострада за името Ми." Апостол Павел
ще бъде главно апостол сред езичници-
те и това негово слуЖение ще го доведе
пред царе; но освен това той ще пропо-
вядва и на своите сънародници по плът,
и там ще преЖивее най-теЖкшпе гоне-
ния.
9:17, 18 В един трогателен израз на
християнска милост и лкзбоб Анания
проявява пълното си единство с новопо-
вярвалия Савел, като полага ръце на не-
го и го нарича „Брате", и му обяснява
целта на посещението си. Анания е до-
шъл, за да моЖе Савел да получи обрат-
но зрението си и да се изпълни със Све-
тия Дух.
ЗабелеЖете, че тук Светият Дух се
дава на Савел чрез полагането на ръце
от един обикновен ученик. Анания е един,
така да се каЖе, обикновен „мирянин."
Това, че Господ използва за това голямо
събитие човек, който не е апостол,
трябва да бъде сериозен укор за всички,
които се опитват да ограничат духов-
ните привилегии само за определен кръг
от хора, наречени „духовници".
При обръщението на един човек неиз-
менно се случват няколко неща. Има ня-
колко белега, които показват истин-
ността на това обръщение. Това се от-
нася и за обръщението на Савел. Какви
са тези белези? френсис Диксън изброя-
ва част от тях в следния списък:
1. Най-напред Савел среща Господа и чу-
ва Неговия глас (Деян. 9:4-6). Той полу-
чава боЖествено откровение, което
единствено моЖе да го накара да се
смири и да се посвети на истината по
начина, по който той прави това по-
късно.

2.	Изпълва се с копнеЖ да се подчинява на
Господа и да изпълнява Неговата воля
(Деян. 9:6).
3.	Започва да се моли (Деян. 9:11).
4.	Кръщава се (Деян. 9:18).
5.	Свързва се и започва да общува с Бо-
Жии хора (Деян. 9:19).
6.	Започва мощно да свидетелства (Де-
ян. 9:20).
7.	Расте в благодат (Деян. 9:22).
СлуЖението на „обикновения"
християнин
Едно от най-ваЖните неща, които нау-
чаваме от Деянията, е, че християнст-
вото е двиЖение на обикновените хора
и че делото на свидетелстването не е
дадено само на една специална група или
класа от хора, като свещениците или ду-
ховниците, а е дадено на всички вярващи.
Харнек казва, че:
„Най-големите победи на църквата
през ранните й години в Римската импе-
рия не са спечелени от учителите или
проповедниците, или апостолите, а от
обикновените мисионери." 42
Дийн Инге пише, че:
„Християнството започва като една
пророческа религия на обикновения миря-
нин... и ще продължава и в бъдеще да зави-
си от участието на обикновените вярва-
щи."43
Брайън Грийн заявява, че:
„Бъдещето на християнството и на
евангелизирането на света лезки в ръце-
те на обикновените мъЖе и Ясени, а не в
ръцете на професионалните християнски
слуЖители." **
Лейтън Форд смята, че:
„Църквата, която възпира редовите си
членове от свидетелстване, нарушава
както намерението на Главата на църк-
вата, така и примера на ранната хрис-
тиянска църква... Евангелизирането е за-
дача на цялата църква, а не само на от-
делни нейни „избрани " членове." 4S
И последно, ДЖ. Спйоарт коментира
така:

53

Деяния 9

„В ранната църква ние вшкдаме как
Всеки член на местното събрание излиза
в света, за да печели души за Христос
чрез личен контакт с хората, след което
води тези новородени бебета-християни
обратно в местното събрание, където те
се наставляват в Господното учение и се
укрепват във вярата на Изкупителя. Те
на свой ред също излизат в света, за да
правят същото." ^
Простите факти сочат, че В апостол-
ската църква не е имало такъв човек, ка-
то свещеник или духовник, който единс-
твен да ръководи местното събрание.
Нормалната местна църква се е състо-
яла от светии, епископи и дякони (фил.
1:1). В контекста на НЗ всички светии са
били слуЖители. Епископите са били
старейшините, надзирателите или ду-
ховните водачи. Дяконите са били слу-
жители, които са изпълнявали задълЖе-
ния, свързани с финансите на местната
църква и др.
Нито един епископ или старейшина не
е заемал пост на свещеник. Имало е ня-
колко старейшини, които са работели
заедно като „овчари" на събранието.
Някой би могъл да попита: „Ами апос-
толите, пророците, благовестителите,
пасторите и учителите? Нима те не са
били свещениците на ранните църкви?"
Отговорът на тази въпрос се съдърЖа
в Ефесяни 4:12-16. Тези дарби са били да-
дени за „назиданието" на светиите, за да
могат (светиите) да изпълняват „дело-
то на слуЖението" и по този начин да из-
граЖдат „Христовото тяло". Тяхната
цел не е била да отделят една част от
членовете като постоянни официални
ръководители на местното събрание, а
да действат така, че един ден местно-
то събрание да моЖе да стане самосто-
ятелно. Тогава те ще могат да се пре-
местят на друго място, за да установя-
ват и да укрепват други събрания.
Според църковните историци систе-
мата на духовенството е възникнала
през втори век и не е била позната през
периода, описан в Деянията на апостоли-

те. Тя винаги е представлявала пречка за
еВангелизирането на света, тъй като
при нея прекалено много неща зависят
от прекалено малко хора.
Вярващите в НЗ не са само слуЖите-
ли; те са и свещеници. Като свети све-
щеници те имат непрекъснат достъп до
БоЖието присъствие чрез вяра, за да Му
принасят духовни Жертви (1 Петр. 2:5).
Като царски свещеници те имат приви-
легията да свидетелстват за Този, Кой-
то ги е призовал „от тъмнината в Сво-
ята чудесна светлина" (1 Петр. 2:9).
Свещенството от всички вярващи не оз-
начава, че всеки има правото да пропо-
вядва или поучава на обществени места;
то засяга най-вече правото на поклоне-
ние и свидетелстВане. Но то също така
означава, че в църквата вече няма специ-
ална свещеническа класа, която да уп-
раЖнява пълен контрол върху поклонени-
ето и слуЖението.
9:19-25 Учениците от Дамаск отва-
рят широко сърцата си и домовете си за
Савел и той много скоро тръгва по сина-
гогите, за да проповядва смело, че Исус
е Бшкият Син. Това довеЖда до голямо
смайване сред неговите еврейски слуша-
тели. Те знаят за неговата омраза към
името на Исус. Как се е случило така, че
той сега проповядва, че Исус е Бог? Ни-
ма това е възмоЖно?
Ние не знаем колко дълго е било първо-
то посещение на Савел в Дамаск, но от
Галатяни 1:17 научаваме, че той е напус-
нал Дамаск и е отишъл в Арабия за нео-
пределен период от време, след което се
е върнал отново в Дамаск. Къде бихме
могли да вместим това пътуване на Са-
вел в Арабия в деветата глава на Деяни-
ята на апостолите? МоЖе би меЖду 21 и
22 стих?
Много от БоЖиите слуЖители, преди
да започнат да проповядват, са имали
подобен опит като опита на Савел в
Арабия или в пустинята.
В Арабия Савел е имал възмоЖност да
разсъЖдава върху някои велики събития,

54

Деяния 9

които са се случили В негоВия Живот, и
особено Върху евангелието за БоЖията
благодат, което му е било поверено. Ко-
гато се връща В Дамаск (22 cm.), той ве-
че моЖе да се изправи срещу logeume в си-
нагогите и да им доказва, че Исус е Ме-
сията на Израел. Това толкова ги вбеся-
ва, че те правят заговор срещу Живота
на този, който някога е бил един от пър-
вите от тях, а сега е „отстъпник", „ре-
негат" и „изменник". Савел успява да из-
бяга с помощта на учениците си, които
го спускат през нощта в голям кош през
една дупка в градската стена. Това него-
во излизане е доста позорно, но Савел е
Вече човек със съкрушено сърце, а хората
със съкрушено сърце могат да търпят
да бъдат опозорявани заради Христос.
9:26-30 От човешка гледна точка най-
опасното място за Савел в този мо-
мент е Ерусалим. Но увереността, че
той прави това по БоЖията воля, го ка-
ра да се чувства сигурен в своята безо-
пасност.
Доста се спори дали това е първото
пътуване на Савел в Ерусалим като
християнин, тоест пътуването, което
той предприема три години след своето
обръщение (Гал. 1:18). При първото си
посещение на Ерусалим той не се среща
с други апостоли освен с Петър и Йоан.
27 cm. ни казва, че Савел е доведен при
апостолите.» от Варнава, което моЖе
би означава, че той го завеЖда само при
Петър и Яков, а моЖе би и при Всички
апостоли. Ако последното е Вярно, то
тогава тук става дума за едно второ пъ-
туване на Савел до Ерусалим, за което
не се говори никъде другаде.
Първоначално учениците от Еруса-
лим се страхуват да приемат Савел,
тъй като се съмняват в искреността на
неговата изповед. Варнава остава верен
на името си и се дърЖи като истински
син на утешението, като приобщава Са-
вел към апостолите, разказвайки им за
неговото обръщение и безстрашното му
свидетелстване за Христос в Дамаск.
Когато го виЖдат да проповядва смело

в името на Господ Исус в Ерусалим, вяр-
ващите сами скоро разбират, че Савел
наистина е бил искрен в своята изповед.
Хората, които най-силно се противопос-
тавят на неговото проповядване, са
гръцките logeu. Когато останалите
братя виЖдат, че Животът на Савел е
заплашен от тези logeu, me го завеЖдат
в крайморска Кесария, откъдето го из-
пращат в родния му град Tape, близо до
Ьгоизточния бряг на Мала Азия.
9:31 Следва период на малък отдих за
църквите в Палестина. Това е време на
заздравяване и количествен и духовен
растеЖ на местните събрания.
III. Църквата до края на земята
(9:32-28:31)
А.   Петър проповядва евангелието на
езичниците (9:32-11:18)
9:32-34 Разказът сега се връща отново
към Петър, който обикаля вярващите
от различните части на Юдея и стига до
Лида, северозападно от Ерусалим, по пъ-
тя към Йопия (съвременната Яфа или
Яфо). Там той намира един парализиран
човек, който е на легло от осем години.
Извиквайки го по име, Петър му казва,
че Исус Христос е неговият Изцелител,
и Еней веднага става и вдига леглото, на
което леЖи. Много е вероятно Еней да
получава по едно и също време както ду-
ховен Живот, така и физическо изцеле-
ние.
9:35 Изцеленият от парализата си чо-
Век става едно Живо свидетелство за
Господа в град Лида и по цялото крайб-
реЖие на Саронското поле. В резултат
на това събитие много хора се обръщат
към Господа.
9:36-38 Йопия е главното морско прис-
танище на Палестина, разполоЖено на
Средиземно море около тридесет мили
северозападно от Ерусалим. Сред хрис-
тияните от този град има и една Жена с
добро сърце на име Тавита,47 известна
с това, че шие дрехи за бедните. Внезап-

55

Деяния 9,10

но тази Жена умира и учениците изпра-
щат двама души при Петър в Лида, ко-
ито да го извикат да дойде незабавно.
9:39-41 Когато пристига, Петър ги за-
варва, че всички... плачат горчиво. Вдо-
виците му показват дрехите, които е
шиела Сърна, но Петър ги помолва да из-
лязат от стаята, после коленичва и се
помолва, след което заповядва на Тави-
та да стане. В същия миг Жената е въз-
кресена и Петър я представя на нейните
християнски приятели.
9:42 Чудото с това възкресение ста-
ва известно по цяла Йопия и много хора
повярват в Господа. ИзглеЖда, че повяр-
валите след изцелението на Еней са по-
вече от повярвалите след възкресение-
то на Тавита (сравнете 42 с 35 cm.).
9:43 Петър остава в Йопия много вре-
ме, като Живее в къщата на един коЖар
на име Симон. Споменаването на профе-
сията на Симон тук не е без значение.
КоЖарството се е смятало от евреите
за недостойно занятие, тъй като хора-
та, които са упраЖнявали тази профе-
сия', са били в непрекъснат контакт с те-
лата на мъртви Животни, което ги е
правело ритуално осквернени. фактът,
че Петър е Живял заедно със Симон, по-
казва, че той вече не се е чувствал зави-
сим от този еврейски предразсъдък.
Много често изследователите на Биб-
лията казват, че тук в три поредни гла-
ви ни е разкрито обръщението на един
от потомците на Ной. Етиопският ско-
пец (от 8 гл.) принадлеЖи към потомс-
твото на Хам. Савел от Tape е потомък
на Сим; а Корнилий, за когото Става ду-
ма в 10 гл., е един от потомците на
Яфет. Това е едно удивително свидетел-
ство за факта, че евангелието е предназ-
начено за всички раси и за всички култу-
ри и че всички тези различия биват на-
пълно заличени в Христос. Както видях-
ме във 2 глава, Петър използва клкзчове-
те, които му дава Господ, за да отвори
вратите на царството за евреите; сега,
в 10 глава, той ще направи същото и за
езичниците.

10:1,2 В началото на главата се гово-
ри за събития, които се развиват в Ке-
сария, на около тридесет мили северно
от Йопия. Корнилий е римски офицер.
Като стотник той е командир на около
сто мъЖе и е прикрепен към така наре-
чения „италийски (италиански) полк."
Най-ваЖното за него обаче е неговата
набоЖност. Той е един благочестив чо-
век, който се бои от Бога, щедро разда-
ва милостиня на обеднелия еврейски на-
род и се моли непрекъснато. Райри пред-
полага, че най-вероятно Корнилий е
„един почти готов прозелит - човек,
който вярва в Бога на Съда и Неговото
управление, но все още не е предприел
стъпки, за да стане изцяло прозелит".48
Въпросът дали той действително е
бил спасен човек, остава открит. Тези,
които твърдят, че е бил спасен, смятат
това на основание на 2 и 35 cm., където
Петър (явно имайки предвид Корнилий)
казва, че всеки, който Му се бои и върши
правото, е угоден на Бога. Другите
твърдят, че Корнилий не е бил спасен
преди 11:14, където се цитират думите
на един ангел, който му обещава, че Пе-
тър ще му каЖе думи, чрез които ще се
спасят той и целият му дом. Ние смята-
ме, че Корнилий е пример за човек, кой-
то Живее според светлината, която му
е дал Бог. И тъй като тази светлина не
е била достатъчна за неговото спасение,
Бог е направил така, че да получи необхо-
димата светлина на евангелието. Преди
да дойде Петър, Корнилий не е имал си-
гурността на спасението, но е усещал
все пак някакво родство меЖду себе си и
тези, които се покланят на истинския
Бог.
10:3-8 Около 3.00 часа един следобед
Корнилий виЖда в ясно видение ангел от
Бога, който влиза при него и го назовава
по име. ПонеЖе е езичник, Корнилий не
разбира слуЖението на ангелите като
евреите и затова се изплашва и нарича
ангела „Господ". Ангелът му казва, че
Бог добре знае за неговите молитви и
милостини, и му заръчва да изпрати хо-

56

Деяния 10

pa 6 Йопия, за да повикат един чоВек на
име Симон Петър, който е отседнал у
някой си к<мкар Симон... край морето.49
Без изобщо да се противопоставя,
стотникът изпраща при Петър двама
от своите слуги и един богобоязлив вой-
ник.
10:9-14 На следващия ден около обяд
Петър се качва на покрива на къщата,
за да се помоли. Той е гладен и му се яде,
но яденето още не е готово. Гладът се
оказва една добра подготовка за това,
което скоро ще му се случи. Изпадайки в
унес, Петър вшкда голямо платнище,
което слиза от небето към земята,
спускано за четирите си краища. В него
има всякакви видове четириноги Жи-
вотни... птици и влечуги - както чисти,
така и нечисти. След това един глас каз-
ва на гладния апостол: „Стани... заколи
и яЖ!" Петър, който знае, че Мойсееви-
ят закон забранява на евреите да ядат
каквото и да било нечисто Животно, от-
говаря с историческото противоречие:
„Никак, Господи!" Във връзка с това из-
речение СкродЖи дава следния комен-
тар: „Всеки, който казва: „Никак", нико-
га не трябва да добавя „Господи"; а кой-
то искрено казва: „Господи", никога не
трябва да добавя: „Никак."
10:15, 16 Когато Петър обяснява, че
никога не е нарушил това правило и че ви-
наги е ял само чисти храни, гласът от не-
бето казва: „Което Бог е очистил, ти за
мръсно го не считай." Този диалог се
повтаря три пъти, след което платни-
щето се вдига обратно към небето.
Ясно е, че смисълът на видението с
платнището е много по-дълбок от прос-
тото ядене на чиста или нечиста храна.
С идването на християнската вяра тези
правила за храненето Вече престават да
ваЖат. Истинският смисъл на видение-
то е, че Бог иска да каЖе на Петър, че
Той скоро ще отвори пътя на вярата за
езичниците. Като евреин Петър винаги
е гледал на езичниците като на нещо не-
чисто, враЖдебно и чуЖдо, като на хора,
които са далече от Бога и нямат нищо

общо с Него. Но сега Бог иска да направи
нещо съвсем ново. Езичниците (предста-
вени от нечистите Животни и птици)
ще получат Светия Дух така, както Го
получиха и евреите (чистите Животни и
птици). Всички различия на национално и
религиозно ниво ще бъдат заличени и
всички истински вярващи в Господ Исус
ще бъдат равни в християнското обще-
ние.
10:17-23а Докато Петър все още раз-
мишлява върху това видение в сърцето
си, слугите на Корнилий пристигат пред
вратата на Симоновата къща и питат
за него. Воден от Духа, Петър слиза от
покрива на къщата и поздравява хората.
Когато разбира каква е целта на тяхно-
то посещение, той ги поканва вътре и
ги оставя да преспят. Слугите изказват
похвала на своя господар, като го нари-
чат „човек праведен и който се бои от
Бога, и с добро име меЖду целия logeuc-
ки народ".
10:236-29 На следващия ден Петър
тръгва за Кесария с тримата слуги на
Корнилий и някои братя от Йопия. Яв-
но те пътуват цял ден, тъй като се каз-
ва, че влизат в Кесария „на другия ден".
В очакване на тяхното пристигане
Корнилий извиква „роднините си и
близките си приятели". Когато влиза
Петър, Корнилий пада пред краката му
в знак на поклонение, но апостолът го
вдига и му казва, че и той е човек като
него. Добре би било всички самоназначи-
ли се „последователи" на Петър да след-
ват докрай неговия пример, като забра-
няват на хората да коленичат пред тях!
ВиЖдайки всички тези хора, събрани в
къщата на Корнилий, Петър им обясня-
ва, че като евреин той не е трябвало да
влиза в такава къща, но Бог му е открил,
че не трябва повече да смята езичници-
те за мръсни или нечисти. След това ги
пита за какво са го извикали.
10:30-33 Корнилий веднага разказва за
видението, което е имал преди четири
дни, когато ангелът го е уверил, че мо-
литвите му са били чути, и му е казал да

57

Деяния 10

изпрати хора при Петър. Забележете,
че гладът за БоЖието Слово 8 сърцето
на един езичник получава похвала от Бо-
га. Накрая Корнилий казва: „И тъй, ние
всички присъстваме тука пред Бога, за
да чуем все, що ти е заповядано от Гос-
пода." Човек с такова отворено сърце и
готово да слуша със сигурност ще полу-
чи боЖествено наставление.
10:34,35 Преди да каЖе своето посла-
ние, Петър се обръща към хората с едно
откровено признание. До този момент
той е вярвал, че БоЖието благоволение
е дадено само на народа на Израел. Сега
той разбира, че Бог не се отнася с благо-
воление към човека заради това, че той
принадлеЖи към един определен народ, а
че Му е угоден всеки, който има честно
и смирено сърце - било той евреин или
езичник: „... но във всеки народ оня, кой-
то Му се бои и върши правото, угоден
Му е."
Има две основни тълкувания на 35 cm.:
1.	Някои хора смятат, че ако един човек
наистина се покае и търси Бога, той е
спасен дори и никога да не е чул за Гос-
под Исус. Техният аргумент е, че дори
самият човек да не знае нищо за замес-
тителната Жертва на Христос, Бог
знае за нея и спасява човека на основа-
ние на тази Жертва. Той вменява
стойността на делото на Христос
при всеки човек, при когото намери ис-
тинска вяра.
2.	Според другото мнение дори човек да
се бои от Бога и да върши правда, той
не е спасен. Спасението става единст-
вено чрез вяра в Господ Исус Христос.
Когато Бог види, че един човек Живее
според светлината, която Той му е
дал, Бог прави така, че този човек да
чуе евангелието и да получи възмоЖ-
ност да се спаси.
Ние смятаме, че това е правилното
тълкуване на стиха.
10:36-38 След това Петър напомня на
своите слушатели, че макар посланието
на евангелието да е изпратено първо на
iogeume, Исус Христос... е Господар на

всички - както на togeume, така и на
езичниците. Неговите слушатели сигур-
но са чули словото на Исус от Назарет,
което е тръгнало от Галилея по време-
то, когато е кръщавал Йоан, и се е разп-
ространило по цяла Юдея. Този Исус,
Който е бил помазан от Светия Дух, е
Живял един Живот на пълно отдаване на
другите, като е правел благодеяния и е
изцелявал всички, които са били угне-
тявани от дявола.
10:39-41 Апостолите са свидетели на
всичко, което е извършил Исус. Те са пъ-
тували заедно с Него по цяла Юдея и
Ерусалим. Независимо от безгрешния
Му Живот хората са Го убили, като са
Го повесили на дърво; но на третия ден
Бог Го е възкресил и Му е дал да се яви
на предварително избрани от Него сви-
детели. Доколкото ни е известно, нито
един невярващ не е видял Господ Исус
след възкресението Му. Но апостолите
не само са Го видели - те са яли и пили с
Него. Това показва, че тялото на Спаси-
теля след възкресението е било осезае-
мо, материално, физическо.
10:42 След възкресението Господ е дал
поръчение на апостолите да свидетелс-
тват за Него, че „Той е определеният от
Бога Съдия на Живите и мъртвите."
Това съответства на много други тек-
стове в Писанията, които казват, че
Отец е предал целия съд на Сина (Йоан
5:22). Това, разбира, се означава, че като
Човешки Син Господ Исус ще съди както
евреите, така и езичниците.
10:43 Но речта на Петър не свършва с
истината за съда, а продълЖава с вели-
ката истина за евангелието, която обяс-
нява начина, по който човек моЖе да из-
бегне съда. Както са свидетелствали и
всички пророци от СЗ, всеки, който
вярва в името на Месията, ще получи
прошение на греховете. Това не е пред-
лоЖение, отправено само към Израел, а
към целия свят. Вие искате ли да позна-
ете прощението на греховете? Тогава
повярвайте в Него!

58

Деяния 10,11

10:44-48 Докато Петър още говори...
Светият Дух се излива върху езичници-
те и всички започват да говорят на ези-
ци, величаейки Бога. Това е знак за всич-
ки присъстващи, че Корнилий и негово-
то семейство наистина получават Све-
тия Дух. Вярващите евреи от Йопия са
смаяни, че езичниците получават Све-
тия Дух просто така, без да са еврейски
прозелити. Но Петър не е повлиян от
този предразсъдък. Той веднага разбира,
че Бог не прави разлика меЖду евреи и
езичници, и предлага домът на Корнилий
да се кръсти.
Обърнете внимание на израза „тия,
които приеха Светия Дух, както и
ние". Тези езичници се спасяват по същия
начин, както и кодеите - чрез вяра. Ня-
ма и намек за спазване на закона, нуЖда
от обрязване или някаква друга заповед
или ритуал.
Обърнете също внимание на поред-
ността на събитията при приемането
на Светия Дух от езичниците:
1.	Те чуват словото, т. е. повярват (44
cm.).
2.	Получават Светия Дух (44,47 cm.).
3.	И се кръщават (48 cm.).
Това е и поредността на събитията
при сегашната диспенсация, когато Бог
призовава от народите народ за Своето
Име, валидна както за евреите, така и
за езичниците.
След това милостиво дело на БоЖия
Дух в Кесария вярващите съвсем естес-
твено се помолват на Петър да остане
при тях няколко дни.
11:1-3 Слухът за проповядването на
Петър сред езичниците и за тяхното
спасение стига много бързо до Юдея. И
когато Петър се връща в Ерусалим,
много от обрязаните започват да се ка-
рат с него за това, че бил ял с езичници-
те. Под „обрязаните" тук трябва да се
разбира християни с еврейски произход,
които все още Живеят със старите си
разбирания. Така например те вярват, че
за да моЖе един езичник да получи пълно
благословение от Господа, той трябва

да се обреЖе. Мислят, че Петър е напра-
вил грешка, като е ял с езичници.
11:4-14 За да се защити, Петър им раз-
казва за всичко, което се е случило - как
е видял във видение да се спуска от небе-
то едно платнище; как на Корнилий му
се е явил един ангел; как при него са дош-
ли пратеници от Корнилий; как Духът
Му е заповядал да отиде при тях и да ги
придруЖи; и как Светият Дух се е излял
върху езичниците. И тъй като Бог е
действал по толкова много, и то ясно
разбираеми начини, всяка съпротива или
противопоставяне биха означавали про-
тивопоставяне на Самия Бог.
В този разказ Петър добавя няколко
интересни подробности, които не се спо-
менават в предишната глава:
1.	Той казва, че платнището, което е ви-
дял да се спуска от небето... е дошло
точно до него (5 cm.).
2.	Казва, че се е взрял 6 него (6 cm.).
3.	Добавя, че братята от Йопия, които
са отишли с него до Кесария, са били
шест души (12 cm.).
4.	От 14 cm. научаваме, че ангелът е обе-
щал на Корнилий, че Петър ще му ка-
зке думи, чрез които ще се спаси как-
то той, така.и целият му дом. Този
стих е едно от главните доказателс-
тва за това, че Корнилий не е бил спа-
сен преди идването на Петър.
11:15 Според разказа на Петър Све-
тият Дух е слязъл на езичниците в на-
чалото на неговото говорене. Текстът
в Деяния 10:44 създава впечатление, че
той вече е говорил известно време. Ве-
роятно той е започнал да говори, но пре-
ди да продълЖи нататък, е бил прекъс-
нат.
11:16 След слизането на Светия Дух
върху езичниците Петър веднага си
спомня за Петдесетница и за обещание-
то на Господа, че Неговите ученици ще
бъдат кръстени със Светия Дух. Той
разбира, че обещанието е било изпълне-
но частично на Петдесетница и че сега
отново се изпълнява.

59

Деяния 11

11:17 След това Петър се обръща към
обрязаните със следния Въпрос: ако Бог е
избрал да излее Духа на езичниците как-
то е направил преди това и на евреите,
които са повярвали, кои е той, че да се
противопоставя на Бога?
11:18 Не моЖем да не признаем, че ко-
гато тези евреи-християни чуват разка-
за на Петър, те веднага разпознават
действието на БоЖията ръка и се обръ-
щат на 180 градуса. Всичките им възра-
Жения изчезват и на тяхно място заста-
ва възхвалата към Бога, Който дава по-
каяние за Живот и на езичниците.
Б. Създаването на църквата
в Антиохия (11:19-30).
11:19 Повествуванието отново се връ-
ща към времето на преследванията след
убиването на Стефан. Това ще рече, че
събитията, които са описани в следва-
щите стихове, стават преди повярване-
то на Корнилий.
Разпръснатите от гоненията хрис-
тияни отнасят евангелието до:
1.	финикия, една тясна крайбрежна иви-
ца североизточно от Средиземно мо-
ре, в която влизат пристанищата на
Тир и Сидон (сегашен Ливан).
2.	Кипър, голям остров в североизточна-
та част на Средиземно море.
3.	Антиохия.
Те обаче не проповядват евангелието
„на никой друг... освен на logeume".
11:20,21 Някои от вярващите кипър-
ци и киринейци обаче, които отиват в
Антиохия, проповядват евангелието и
на гърците.50 Господ благославя тяхно-
то свидетелство и голям брой хора по-
вярват и се обръщат към Господа. Ф.
Грант коментира този факт така:
„ВиЖте по какъв удивителен начин се
развенчава тук формализмът. Ние не
знаем името на нито един човек, който
Бог използва в това дело."
Идването на християнството в Ан-
тиохия е ваЖен етап в Живота на църк-
вата. Антиохия се намира на река Ел Аси
(Оронт) в Сирия, северно от Палестина.

Тя е третият по значение град в Римска-
та империя и днес се смята за „ПариЖ на
древния свят". Оттук Павел и неговите
другари тръгват no-късно на своите ми-
сионерски пътешествия, за да занесат
евангелието на езичниците.
11:22-24 Когато новините за голямо-
то духовно съЖивление стигат до църк-
вата в Ерусалим, тя решава да изпрати
в Антиохия добродушния и внимателен
Варнава. Този добър човек веднага забе-
лязва, че Господ работи мощно сред те-
зи езичници, и ги насърчава да продълЖат
да „пребъдват в Господа с непоколебимо
сърце". Колко хубаво, че тази млада цър-
ква е била посетена от един такъв „до-
бър човек, пълен със Светия Дух и с вя-
ра!" Докато той е там, към Господа се
прибавя значително мноЖество от по-
вярвали. Освен това се запазва единст-
вото с църквата в Ерусалим.
11:25,26 След това Варнава си спомня
за Савел от Tape! Нека припомним, че
именно той беше завел Савел при апос-
толите в Ерусалим и че след известно
време учениците трябваше да спасяват
Савел от заговорите на logeume, като го
изведат от града в кош през стената.
Оттогава той Живее в родния си град
Tape. Воден от Желанието си да насърчи
Савел в неговото слуЖение и да облаго-
детелства църквата в Антиохия с него-
вите проповеди, Варнава взема Савел
от Tape и го довеЖда в Антиохия. Този
чудесен тандем работи заедно в църква-
та в Антиохия в продълЖение на цяла
една година и поучава значително мно-
Жество от хора.
Най-напред в Антиохия учениците се
наричат християни. Без съмнение това
име е имало унизително значение по то-
ва време, но от тогава до сега всички, ко-
ито обичат Спасителя, обичат и това
име.
Във връзка с църквата в Антиохия ДЖ.
Сткоарт ни предлага следния коментар:
„Благочестивият ф. Б. Мейър е казал
следното: „Антиохия завинаги ще оста-
не в аналите на християнската история

60

Деяния 11,12

с дейността на няколкото неръкополо-
Жени и неизвестни ученици, избягали от
Ерусалим след преследването на Савел,
които се осмеляват да проповядват
евангелието на гърците и да съберат но-
воповярвалите в едно събрание, напук на
всички основни традиции на Ьдеизма."
Ако тези вярващи бяха излезли от ед-
на съвременна църква, в която цялото
слуЖение е съсредоточено в ръцете на
един човек, този славен период в истори-
ята на християнството никога нямаше
да бъде записан. Колко е трагично, че в
съвременната средна църква дарбите на
слуЖението на Светия Дух остават неи-
зявени и неизползвани поради липсата на
възмоЖности за слуЖение на средния вяр-
ващ. Дотогава, докогато хората от едно
местно събрание продълЖават да имат
един платен пастор, който да се гршки за
тях, едно нещо със сигурност няма да ста-
не - светът никога няма да бъде евангели-
зиран. Да благодарим на Бога за всички
доброволни неделни наставници, неделни
учители и ръководители на библейски ча-
сове и така наречени „миряни". Ако всич-
ки те трябваше да получават заплата за
своята работа, тогава много малко цър-
кви щяха да се справят със своите финан-
сови проблеми. " 51
11:27-30 И макар че Аншиохия става
отправната точка за разпространение
на евангелието сред езичниците, тя за-
винаги остава в добри и сърдечни отно-
шения с църквата в Ерусалим, която пък
е отправната точка за евангелизиране-
то на евреите. Това моЖе да се види и от
следния факт.
По това време в Антиохия идват ня-
кои пророци от Ерусалим. Тези пророци
са вярващи, които получават дарба от
Светия Дух да бъдат БоЖии говорите-
ли. Те получават откровения от Госпо-
да и ги съобщават на хората. Един от
тях, Агав, предсказва, че по целия свят
ще настане голям глад, който наистина
настава по времето на императора
Клавдий. Тогава антиохийските учени-
ци решават да изпратят помощ на сво-

ите братя-християни, които Аивеят в
Юдея. Това е едно много трогателно до-
казателство за падането на стената,
която разделя евреите от езичниците и
за заличаването на всички древни проти-
воречия меЖду хората чрез кръста на
Христос. Тези ученици изявяват БоЖи-
ята милост, като дават единодушно,
спонтанно и колкото трябва. Те дават
„всеки според състоянието си", ф. У.
Грант казва така: „Днес всеки дава спо-
ред излишеството си, като най-богати-
ят дава най-малко."
Парите се изпращат „до презвитери-
те чрез ръката на Варнава и Савла".
Това е първото споменаване на презви-
терите (или старейшините) във връзка
с църквата. Идеята за старейшините
не е била чуЖда за евреите, тъй като и в
синагогите е имало старейшини. Тук не
се дава никаква информация за това как
са били избрани тези старейшини в Еру-
салим. В църквите на езичниците ста-
рейшините са били назначавани от апос-
толите или от техните представители
(14:23; Тит 1:5). Характеристиките на
старейшините се дават в 1 Тимотей 3:1-
7 и Тит 1:6-9.
В. Преследването на вярващите от
Ирод u неговата смърт (12:1-23)
12:1, 2 Сатана упорито продълЖава да
преследва църквата. Този път той пра-
ви това чрез цар Ирод. Това е Ирод Аг-
рипа I, внук на Ирод Велики. Той е назна-
чен за цар на Юдея от римския импера-
тор Клавдий. Ирод съблк>дава закона на
Мойсей и прави всичко възмоЖно, за да
угоди на kxjeume. В подкрепа именно на
тази политика той притеснява някои
от църквата и убива с меч Йоановия
брат Яков.
Това е същият онзи Яков, който беше
отишъл заедно с нашия Господ и с Петър
и Йоан на хълма на Преображението, и
чиято майка беше помолила Господ два-
мата и сина да седнат до Христос в Не-
говото царство.

61

Деяния 12

Тази глава ни дава една интересна въз-
моЖност да изучим някои от начините,
по които Бог действа със Своя народ.
Яков е убит от врага, но Петър избягва
смъртта по един чуден начин. Като хо-
ра ние веднага започваме да се питаме за-
що Бог показва такова предпочитание
към Петър. Вярата почива на БоЖията
лкзбов и мъдрост и ние знаем, че:
Благословеното от Бога „зло"
е за наше добро,
а неблагословеното „добро" -
за наше зло.
И всичко е добро, макар
и да изглеЖда зло,
ако по Неговата добра воля е дошло.
фредерик фейбър
12:3,4 Юдеите реагират толкова въз-
торЖено на убиването на Яков, че Ирод
веднага се залавя да направи същото и с
Петър. Но вече е настъпил празникът
на безквасните хлябове, а по време на
религиозните празници обикновено не е
прието да се извършват екзекуции. Ос-
вен това евреите са прекалено заети със
своите ритуали, за да могат да оценят
услугата на Ирод, и затова той решава
да изпрати Петър в затвора до края на
Пасхата. Там апостолът" е пазен от
шестнадесет войници в групи от по че-
тирима души.
12:5 Църквата в Ерусалим, за която
споменът за смъртта на Яков е все още
много ярък, се моли усърдно за Петър.
Според Морган „тази несигурна, но усър-
дна молитва се оказва по-силна и от
Ирод, по-силна и от самия ад".
12:6-11 През нощта, когато Ирод въз-
намерява да изведе Петър от затвора,
апостолът спи дълбоко меЖду двама
войници окован с вериги. Някой беше на-
рекъл неговия дълбок сън „победа на вя-
рата". МоЖе би Петър си спомня обеща-
нието на Господ, че той ще доЖивее до
дълбоки старини (Йоан 21:18), и вярва, че
Ирод няма да успее да го убие по-рано.
ИзведнъЖ се появява един ангел от Гос-
пода и цялата килия се изпълва със свет-
лина. Побутвайки Петър по ребрата,

ангелът го събуЖда и му казва да стане
веднага.
Веригите незабавно падат от ръцете
на Петър. След това ангелът кратко и
твърдо му заповядва да се опаше, да си
обуе сандалите, да си слоЖи дрехата и да
го последва. Макар и замаян, Петър
тръгва след ангела и преминава незабе-
лязано първата и втората страЖа на
затвора. Когато стигат до Желязната
врата, която води в града, тя се отва-
ря сама като под въздействието на фо-
точуВстВителна клетка. Едва когато
изминават една улица и ангелът изчез-
ва, Петър идва на себе си и разбира, че
това не е сън, а че Господ го е избавил по
един чуден начин от ръката на Ирод и
от kxjeume.
12:12 Спирайки се достатъчно дълго,
за да размисли, той идва до заклкзчение-
то, че учениците се молят в къщата на
Мария, майката на Йоан... Марко. То-
ва сигурно е едно молитвено събрание,
продълЖило през цялата нощ, тъй като
бягството на Петър от затвора вероя-
тно става в ранните утринни часове.
12:13-15 Петър почуква на вратичка-
та на портата и започва да чака. Едно
момиче на име Рода (на гр. Роза) излиза
да отговори на почукването, но е тол-
кова развълнувано, че забравя да отвори
вратата, и изтичва обратно, за да съо-
бщи новината на ония, които се молят!
Всички решават, че то е лудо, и не се сму-
щават да му го каЖат, но момичето
продълЖава да настоява, че апостолът
наистина стои пред вратата. Тогава те
казват: „Това е неговият ангел."
Към тези вярващи са били отправени
не малко укори заради липсата на дове-
рие в техните молитви, което личи от
искрената им изненада, когато молит-
вите им получават отговор. Но вероят-
но всяка критика от този род води нача-
лото си до голяма степен от собствена-
та ни гузна съвест. Вместо да ги укоря-
ваме, би трябвало да се радваме, че Бог
отговаря и на молитвите без вяра. Всич-

62

Деяния 12,13

ки ние проявяваме склонност да бъдем
съмняващи се вярващи.
12:16,17 Междувременно Петър стои
пред вратата и продълЖава да чука. Ко-
гато най-после те отварят вратата и
го пускат да влезе, всичките им съмне-
ния изчезват и на тяхно място идва буй-
ната радост. Петър бързо въдворява
тишина и им разказва накратко за чуд-
ното си избавление от затвора, като ги
помолва да разкаЖат за това на Яков
(вероятно сина на Алфей) и на братята,
и си излиза от къщата. Не е възмоЖно
да узнаем къде отива след това.
12:18,19 Когато на сутринта нещаст-
ните войници откриват, че Петър лип-
сва, всички изпадат в паника. За Ирод,
който не е свикнал да бъде побеЖдаван,
това е също една уЖасна новина. Нито
едно от оправданията на войниците не
моЖе да го убеди. Всъщност техните оп-
равдания са толкова незадоволителни и
толкова го вбесяват, че той заповядва
да ги убият, след което отива в Кесария,
за да лекува наранената си гордост.
12:20 Поради някаква неизвестна при-
чина Ирод е много сърдит на Жителите
на Тир и Сидон, две търговски приста-
нища на брега на Средиземно море. Хора-
та от тези градове се възползват от
възмоЖността, която им предлага по-
чивката му в Кесария, за да се сдобрят с
него, тъй като са зависими от вноса на
Жито от Юдея. Спечелвайки на своя
страна личния съветник на царя - Власт,
те се опитват да възстановят чрез не-
го дипломатическите си отношения с
Ирод.
12:21-23 Един ден, облечен в цялата си
царска одеЖда, Ирод застава на престо-
ла, за да дърЖи реч пред тях. Народът за-
почва да вика: „Глас Бшкий, а не човеш-
ки!" И тъй като Ирод не прави нищо, за
да отрече тази почит, нито въздава
слава на Бога, един ангел от Господа го
поразява с уЖасна болест и той умира.
Това става през 44 год. сл. Хр.
Така онзи, който уби Яков, за да угоди
на logeume, беше убит от Този, Който

единствен моЖе да унищоЖи както тя-
лото, така и душата в ада. Ирод поЖъна
това, което беше посял.
Г. Първото мисионерско
пътешествие на Павел: Галатия
(12:24-14:28)
12:24 МеЖдувременно евангелието неп-
рекъснато разширява границите на своя
обхват. Бог обръща човешката ярост в
хвала и с остатъка от яростта се опас-
ва (Пс. 76:10). Осуетява намеренията на
народите и утвърЖдава намеренията на
Господа (Пс. 33:10,11).
12:25 След като изпълняват мисията
си в Ерусалим и занасят помощта от ан-
тиохийската църква, Варнава и Савел се
връщат отново в Антиохия,52 като взе-
мат със себе си и Марко, племенник на
Варнава, който по-късно написва Второ-
то Евангелие.
Не е известно дали Варнава и Савел са
били в Ерусалим по време на убиването
на Яков, затварянето на Петър или
смъртта на Ирод.
Много тълкуватели на Библията смя-
тат, че 13 гл. белеЖи един преломен мо-
мент в Деянията на апостолите. Някои
дори смятат, че с нея започва вторият
том на Деянията. Апостол Павел вече
определено е заел първото място, а Ан-
тиохия и Сирия са станали центърът,
от който ще се започне разпространени-
ето на благата вест сред езичниците.
13:1 Както научихме в 11 гл., в Антио-
хия вече има църква. Вместо един пас-
тор или свещеник църквата има много
хора с различни дарби. В нея има най-мал-
ко пет пророци и учители. Както вече
казахме, пророкът е човек, който има
специална дарба от Светия Дух да полу-
чава откровения от Бога и да проповяд-
ва на другите. В истинския смисъл на ду-
мата пророците са били БоЖиите гово-
рители и са моЖели често да предсказ-
ват бъдещи събития. Учителите са хо-
ра, на които Светият Дух дава умение
да тълкуват или да обясняват БоЖието

63

Деяния 13

СлоВо на другите по един прост и разби-
раем начин.
Тук са дадени следните имена на про-
роци и учители:
1.Варнава. Ние Вече познаваме този
прекрасен слуЖител на Христос и Ве-
рен съратник на Павел. Тук той е спо-
менат на първо място вероятно зара-
ди старшинството си въВ Вярата или
в слуЖението си за Христос.
2. Симеон, наречен още Нигер. От име-
то моЖем да научим, че той е бил ев-
реин по роЖдение и е дошъл моЖе би от
някоя африканска еврейска общност.
ВъзмоЖно е също rriaka да е възприел
името Нигер (черен или мургав) допъл-
нително - за по-голямо удобство при
работата му с езичниците. Но, разби-
ра се, той моЖе наистина да е бил
тъмнокоЖ, както показва името му.
За него не се знае нищо повече.
З.Луций от Киринея. МоЖе би той е
един от първите киринейци, които
отидоха в Антиохия, за да проповяд-
ват за Господ Исус (11:20).
4.	Манаин (също като старозаветното
име Менахим). За него се казва, че е бил
възпитан заедно с четверовластника
Ирод. Интересно е да се види, че един
човек, който е Живял толкова близко
до злия Ирод Антипа, е станал един от
първите проповедници на християнс-
ката вяра. Титлата четверобласт-
ник означава, че Ирод е Владеел над ед-
на четвърт от царството на своя ба-
ща.
5.	Савел. Макар и на последно място в
този списък, Савел става Живо превъп-
лъщение на истината: „Последните
ще бъдат първи."
Тези пет души показват, че ранната
църква е обединявала различни хора, без
да е разделяла хората по цвета на коЖа-
та или по някакъв друг признак. „Мери-
лото, по което са се приемали новите хо-
ра, не е било кой си ти, а на кого принад-
леЖиш."
13:2 Тези пророци и учители се съби-
рат заедно (и вероятно с цялата църк-

ва), за да се молят и да постят. От це-
лия контекст става ясно, че под думите
„слуЖеха на Господа" трябва да се раз-
бира, че те прекарват времето си заед-
но в молитва и застъпничество. Чрез
поста те се отричат от естествените
Желания на тялото, за да се съсредото-
чат още повече върху духовните си за-
дълЖения.
Но защо се събират да се молят заед-
но? Ще бъде ли абсурдно, ако каЖем, че
те правят това заради голямата отго-
ворност, която чувстват, че носят за
евангелизирането на света? Текстът не
ни казва, че това молитвено събрание е
продълЖило цялата нощ, но подтекс-
тът ни подсказва, че то сигурно е било
много по-сериозно и по-продълЖително
от обичайните „молитвени събрания"
днес.
Докато те се молят, Светият Дух яс-
но им казва да отделят... Варнава и Са-
вел за работата, за която ги е призовал.
МеЖду другото това е едно много ярко
свидетелство за Личността на Светия
Дух. Ако Той беше само едно влияние, ни-
ма щеше да използва такива думи! И все
пак как точно Светият Дух предава
Своето послание на пророците и учите-
лите?
Макар и в Библията да нямаме ясен
отговор на този Въпрос, бихме могли да
предполоЖим, че Той им казва това чрез
един от пророците - Симеон, Луций или
Манаин.
Тук първо се споменава името на Вар-
нава, а след това на Савел. Но когато се
говори за тях след връщането им в Ан-
тиохия, първо се споменава името на Са-
вел, а след това на Варнава.
Това е един изключително ваЖен стих
за ролята на Светия Дух в практическо-
то ръководене на ранната църква и за
чувствителността на учениците към
Неговото Водителство.
13:3 След като Светият Дух изявява
волята Си по този начин, вярващите
продълЖават да постят и да се молят.
После трима от тях (Симеон, Луций и

64

Деяния 13

Манаин) полагат ръце на Варнаба и Са-
Вел. ТоВа не е официалното „ръкополага-
не", което се практикува в християнския
свят днес, където един високопоставен
църковен слуЖител придава духовен сан
на друг, по-нископоставен слуЖител от
него. Това е просто един израз на обще-
нието меЖду тях и тези двама Вярващи
в делото, за което Светият Дух ги е
призовал. Идеята за ръкополагането ка-
то акт, който дава изключителна власт
за извършване на „тайнства" и други
църковни обичаи, е непозната в НЗ. Бар-
нхауз коментира този проблем така:
„Голяма грешка в съвременния начин
на Живот на църквата е разбирането, че
един-единствен човек моЖе да притеЖа-
ва всички необходими дарби за ръководе-
не на местното събрание. Според това
разбиране едно събрание моЖе да има не-
колкостотин членове, но само един пас-
тор. Той трябва да моЖе да проповядва,
да утешава и да прави всичко останало,
което се очаква от един пастор. На прак-
тика седем от осемте дарби, за които
става въпрос в нашия текст (Римляни
12:6-8), трябва да сеупраЖняват от един
официално назначен слуЖител, като са-
мо една трябва да се упраЖнява от чле-
новете на събранието. И коя е тя? Дарба-
та на даването на пари. Нещо тук не е
съвсем както трябва!
Някой моЖе да попита, да не би да ис-
кам да каЖа, че и миряните трябва да
проповядват. Определено - gal Ако един
мирянин има разбиране върху Библията,
той трябва да използва тази своя дарба
и да проповядва при всяка възмоЖност.
Разрастването на двиЖението на обик-
новените миряни е от голямо значение и
е още една стъпка в правилната посока
-назад към времето на новозаветния на-
чин на Живот на църквата." 53
Нека да си припомним, че Варнава и Са-
вел работят за делото на Господа вече
почти осем години и не са новаци в Хрис-
товото слуЖение. Те вече са изпитали
какво означава да бъдеш „ръкополоЖен
от Прободените Ръце". Сега техните

съслуЖители в Антиохия изразяват сво-
ето единодушие с тях и одобрение на спе-
циалното им поръчение за отнасяне на
евангелието на езичниците.
Думите „и ги изпратиха" означават
буквално „и ги освободиха" за делото.
13:4 С този стих започва така нарече-
ното първо мисионерско пътешествие
на Павел. Разказът за тоВа пътуване
продължава до 14:26. Неговата глаВна
цел е евангелизирането на Мала Азия.
Второто мисионерско пътешествие на
Павел има за цел отнасянето на еванге-
лието до Гърция. Третото мисионерско
пътешествие на Павел вклк)чва освен
няколкото повторни посещения на Мала
Азия и Гърция, и главното му посещение
в провинция Азия и Ефес. Мисионерски-
те пътешествия на Павел покриват
един период от около петнайсет години.
(При описване пътешествията на Па-
вел имената на посетените от него мес-
та ще бъдат указани, като се изписват
с главни букви при всяко тяхно първо спо-
менаване.)
При пътуването им от Антиохия за
Сирия двамата безстрашни апостоли
отиват най-напред в СЕЛЕВКИЯ, мор-
ски пристанищен град на около шестнай-
сет мили от Антиохия, откъдето отп-
луват за остров КИПЪР.
13:5 След като слизат В САЛАМИН,
на източния бряг на Кипър, те посеща-
ват различни синагоги и проповядват
словото там. По онова време в синагоги-
те има обичай да се четат и разясняват
Писанията и всеки евреин има право да
участва в това четене. Йоан Марко слу-
Жи на двамата апостоли като „прис-
лузкник". Отивайки най-напред в синаго-
гата, Варнава и Савел изпълняват бо-
Жественото наставление, според което
евангелието трябва да се проповядва
първо на евреите, а след1 това и на езич-
ниците.
13:6 Тръгвайки от Саламин, ВарнаВа и
Савел преминават целия остров до ПА-
фА, която се намира на западния бряг.

65

Деяния 13

Саламин е главният търговски център
на острова, а Пафа е неговата столица.
13:7, 8 Там те срещат един еврейски
лъЖепророк и магьосник на име Варии-
сус (което значи „син на Исус" или „син на
Йешуа"). По някакъв начин този магьос-
ник е тясно свързан със Сергии Павел,
римския проконсул54 или администра-
тивния управител на острова, за който
се казва, че е „един разумен човек". Ко-
гато последният извиква Варнава и Са-
вел, за да чуе БоЖието слово, магьосни-
кът се опитва да им попречи, вероятно
под влиянието на дявола, който иска да
осуети разпространението на евангели-
ето.
В 8 cm. той е наречен с името Елима,
което означава „мъдрец". Това, разбира
се, е едно ужасно изкривяване на значени-
ето на тази дума.
13:9,10 Разбирайки, че Сергии Павел е
човек, който искрено търси истината, и
че магьосникът е неин враг, Савел отк-
рито изобличава Елима, без изобщо да го
щади. За да не би някой да сгреши и да
предположи, че Савел говори възбудено
под влияние на плътта, текстът изрич-
но споменава, че в този момент той го-
вори „изпълнен със Светия Дух". Съсре-
доточавайки погледа си върху магьосни-
ка, Савел го обвинява, че е „пълен с вся-
какви лукавщини и с всякакво коварст-
во". Името Вариисус не може да измами
Савел и той сваля тази негова маска, ка-
то го нарича с правилното му име - „си-
не дяволски". Магьосникът е враг на
„всичко, що е право"; той прави всичко
възможно, за да извращава Божията ис-
тина.
13:11 По-нататък, говорейки със спе-
циалната наказателна власт, която му
е дадена като на апостол, Савел му каз-
ва, че той, Елима, ще ослепее и няма да
вижда за известно време. Поради това
че се е опитал да задържи другите, като
проконсула, в състоянието на духовна
слепота, той самият ще бъде наказан се-
га с физическа слепота. Тогава върху не-
го незабавно пада „помрачаване и тъм-

нина" и той започва да се лута, „търсей-
ки да го води някой за ръка".
Образът на Елима би могъл да се раз-
глежда като символ на народа на Израел,
който не само не пожелава да приеме
Господ Исус, но се опитва да попречи и
на другите да Го приемат. В резултат
на това народът на Израел е наказан за
известно време с духовна слепота. Най-
накрая един остатък от Израел ще се
покае; ще приеме Исус като Месия и ще
се обърне.
13:12 Явно това Божие чудо с наказа-
нието оказва силно влияние върху про-
консула; но още по-силно от него е влия-
нието на учението, което той чува от
Варнава и Савел. Той става истински
вярващ в Господ Исус, първият трофей
на милостта по време на първото миси-
онерско пътешествие.
Забележете, че в този пасаж (9 cm.)
Лука за първи път използва езическото
име на Савел - Павел, вместо еврейско-
то му име Савел. Тази промяна идва да
покаже, че евангелието все повече и по-
вече ще се разпространява сред езични-
ците.
13:13 Излизането на Павел на преден
план в повествуванието личи и в думите
„Павел и друЖината му". И така, „Па-
вел и друЖината му" напускат Пафа и
тръгват на север към ПАМфИЛИЙС-
КА ПЕРГА. Памфилия е римска провин-
ция, разполоЖена на източния бряг на
Мала Азия. Перга е нейната столица, ко-
ято се намира на седем мили във вът-
решността на провинцията.
Точно там Йоан Марко се отделя от
тях и се връща в Ерусалим. МоЖе би той
не одобрява идеята за проповядване на
евангелието на езичниците! Павел смя-
та това негово отделяне за такава го-
ляма грешка, че отказва да го вземе на
второто си мисионерско пътешествие.
Това довеЖда до голям разрив в отноше-
нията на Павел и Варнава, в резултат на
което техните бъдещи пътища като
християнски работници се разделят (ср.
15:36-39). Впоследствие Марко отново

66

Деяния 13

спечелва доверието на апостол Павел (2
Тим. 4:11).
Повече подробности за посещението в
Перга не са дадени.
13:14, 15 Следващата спирка в това
пътуване е ПИСИДИЙСКА АНТИО-
ХИЯ, на около сто мили северно от Пер-
га. И отново двамата глашатаи на кръс-
та отиват в синагогата в съботния
ден. След прочитането на Писанията
началниците на синагогата, които раз-
бират, че техните гости са евреи, ги по-
канват да говорят, ако имат да каЖат
някоя увещателна дума на хората. Тази
свобода при възвестяване на евангелие-
то в синагогите няма да продълЖи мно-
го дълго.
13:16 Павел, който никога не изпуска
възможност да проповядва евангелието,
става и се обръща към събраните хора в
синагогата. Неговото намерение е да
направи кратък преглед на еврейската
история, да разкаЖе на своите слушате-
ли събитията, свързани с Живота и слу-
Жението на Христос, като им обърне
особено внимание върху възкресението
на Христос, да им съобщи за прощение-
то на греховете чрез Спасителя и да ги
предупреди за уЖасните последствия от
отхвърлянето Му.
13:17 Павел започва своето послание с
БоЖия избор на народа на Израел като
Негов народ на земята. След това бързо
преминава към времето, когато израел-
ците Живеят като чугкденци в египет-
ската земя и когато великата БоЖия
милост ги избавя от потисничеството
на фараона, като ги извеЖда „с издигна-
та мишца" оттам.
13:18 В продълЖение на четиридесет
години Бог „ги води и храни в пустиня-
та" - тоест Бог се гриЖи да снабди всич-
ки техни нуЖди. Това Той прави въпреки
непрекъснатите им оплаквания.
13:19-22 Четиристотин и четириде-
сетте години, за които Павел говори
тук, обозначават един период, който
вклктва времето на патриарсите, и по
този начин и времето на съдиите.55

След въвеЖдането им в ханаанската
земя Бог дава на Израел съдии... до вре-
мето на пророк Самуил. Когато наро-
дът шикелава да има цар като другите
народи, Бог им дава за цар Саул, Кисовия
син, мъзк от Вениаминовото племе, кой-
то царува над тях четиридесет години.
Заради неподчинението му Бог го сваля
от трона и издига вместо него за цар
Давид, на когото е изказана голяма пох-
вала: „Намерих Давида, Йесеевия син, чо-
век според сърцето Ми, който ще из-
пълни всичката ми воля." 22 cm. включ-
ва цитати от Псалм 89:20 и от 1 Книга
на царете 13:14.
13:23 От разказа за Давид Павел мно-
го бързо преминава върху разказа за Исус,
Един от „неговото потомство". Както
беше казал някой: „В проповедите на Па-
вел всички пътища водят до Христос."
За нас е много трудно да оценим сме-
лостта, която се е изисквала при пропо-
вядването на израелците на вестта, че
Исус е Спасителят, Който Бог им е дал
по обещание. Нито един от тях не е гле-
дал на Исус по този начин!
13:24 След този кратък увод Павел
отново се връща назад към времето на
слуЖението на Йоан Кръстител. Преди
идването на Христос (тоест преди Не-
говото обществено слуЖение) Йоан е
проповядвал кръщението на покаяние
на целия израелски народ. Това означава,
че той им е съобщил за идването на Ме-
сията и им е казал, че те трябва да се по-
каят, за да се подготвят за Неговото
идване. Признакът на тяхното покая-
ние е било кръщението им във водите на
река Йордан.
13:25 Йоан нито за миг дори не е допус-
нал хората да си помислят, че той моЖе
да е обещаният Месия. До края на слуЖе-
нието си той не е престанал да поясня-
ва, че не е Този, за Когото говорят про-
роците. Всъщност той не е бил достоен
да развърЖе обувките на краката на То-
зи, Чието идване е възвестявал.
13:26 Обръщайки се към своите слуша-
тели с думите „братя, потомци от Ав-

67

Деяния 13

раамовця род", Павел им казва, че „вест-
та на това спасение" е била изпратена
най-напред на израелския народ. Исус е
дошъл най-напред да потърси загубени-
те овце от израелския дом. И учениците
получават наставление да проповядват
своето послание най-напред на този на-
род-
13:27,28 Но хората в Ерусалим и тех-
ните началници не са познали в Исус
дългоочаквания Месия. Те не са разбрали,
че Той е Този, за Когото са писали проро-
ците. Когато са слушали пророчества-
та за Месията в Писанията всяка събо-
та, те не са ги свързвали с Исус от На-
зарет. Вместо това самите те са ста-
нали средството за изпълнението на те-
зи Писания, като са Го осъдили. И макар
че не са намерили в Него нищо „достой-
но за смърт", пак са Го предали на Пи-
лат, за да бъде убит.
13:29 В първата половина на този стих
извършителите на действието на глаго-
ла „изпълниха" са целият еврейски на-
род, който изпълни Писанията, като от-
хвърли своя Месия. Във втората полови-
на на стиха извършителите на действи-
ята на глаголите „снеха" и „шшикиха"
са Йосиф от Ариматея и Никодим, кои-
то с лЬбов погребват тялото на Господ
Исус.
13:30,31 фактът за възкресението на
Исус от мъртвите е напълно доказан.
„Тия, които бяха възлезли с Него от Га-
лилея в Ерусалим", са още ЖиВи и тяхно-
то свидетелство не моЖе да се отрече.
13:32-33 След това апостолът съоб-
щава, че обещанието за Месията, което
Той е дал на бащите им в СЗ, е било из-
пълнено в Исус. То е било изпълнено най-
напред чрез Неговото раЖдане във Вит-
леем. Павел вшкда в раЖдането на Хрис-
тос изпълнението на Псалм 2:7, където
Бог казва: „Ти си Мой Син, Аз днес Те ро-
дих." Това не означава, че Христос е ста-
нал БоЖий Син при раЖдането Си във
Витлеем. Исус е бил БоЖий Син през ця-
лата вечност, но Той е бил изявен на све-
та като такъв чрез Своето Превъплъ-

щение. Нямаме никакво основание да из-
ползваме думите на Псалм 2:7 като от-
рицание на вечната синовна връзка меЖ-
ду Исус и Бога.
13:34 34 cm. отново говори за възкресе-
нието на Исус, Когото Бог възкреси от
мъртвите, за да не се връща никога по-
вече в изтление. Тук Павел цитира Исая
55:3: „Ще ви дам верните милости, обе-
щани на Давида." Този цитат представ-
лява известна трудност за средния чи-
тател. Каква е връзката меЖду този
стих от Исая и възкресението на Хрис-
тос? Нима възкресението на Спасите-
ля има нещо общо със завета на Бога с
Давид?
Бог е обещал на Давид вечен престол
и царство, и потомък, който да седи на
този трон завинаги. Но Давид е умрял и
тялото му е отишло в пръстта. Царст-
вото е продълЖило да съществува извес-
тно време и след неговата смърт, но
след това в продълЖение на повече от
четиристотин години Израел е останал
без цар. Родът на Давид е продълЖил да
съществува и Един от неговите потом-
ци е бил Исус от Назарет, Който е нас-
ледил законното право на трона на Да-
вид чрез Йосиф. Йосиф е бил Неговият
законен баща, макар и да не е бил Негови-
ят истински Баща. Господ Исус е бил
наследник на Давид по пряка линия чрез
Мария.
Това, което Павел иска да ни каЖе тук,
е, че „верните милости", които Бог е
обещал на Давид, ще намерят своето из-
пълнение в Христос. Той е Онзи Пото-
мък на Давид, Който ще седи на Давидо-
вия трон. И тъй като Той е възкресен
от мъртвите и Живее един вечен Жи-
вот, вечните обещания на БоЖия завет
с Давид ще намерят верното си изпълне-
ние в Христос.
13:35 Тази мисъл е подчертана още по-
вече в 35 cm., където апостолът цити-
ра Псалм 16:10: „Няма да оставиш Све-
теца Си да види изтление." С други ду-
ми, тъй като Господ Исус е възкръснал
от  мъртвите,  смъртта  няма  вече

68

Деяния 13

власт над Него. Той никога повече няма
да умре, нито тялото Му ще види изт-
ление.
13:36,37 И макар че думите от Псалм
16:10 са изречени от самия Давид, не е
възможно той да е говорил за себе си, за-
щото, след като е послуЖил на своето
собствено поколение според БоЖието
намерение, Давид е умрял и е бил погре-
бан и тялото му се е върнало в пръстта.
Но Господ Исус е бил възкресен от мър-
твите на третия ден, преди тялото Му
да види изтление.
13:38 На основание на делото на Хрис-
тос, Чието възкресение е печатът на
Божието одобрение, Павел вече може да
съобщи, че прощението на греховете е
една настояща реалност. Обърнете вни-
мание на думите: „... чрез Него се пропо-
вядва на вас прошение на греховете."
13:39 Но освен това има и още нещо.
Павел вече може да съобщи пълното и
свободно оправдание от всичко - нещо,
което беше невъзможно да стане чрез
закона на Мойсей.
Оправданието е Божий акт, чрез кой-
то Бог признава или заявява за праведни
онези безбожни грешници, които прие-
мат Неговия Господ и Спасител. Това е
един коридически акт, който се извърш-
ва в Божия ум и чрез който грешниците
биват очистени от всяко обвинение сре-
щу тях. Бог може съвсем справедливо да
обяви за невинен всеки грешник на осно-
вание на това, че наказанието за негови-
те грехове е било напълно изплатено от
заместшпелното дело на Господ Исус
Христос на кръста.
На пръв поглед изглежда, че чрез Мой-
сеевия закон човек може да получи оп-
равдание за някои неща, докато чрез
Христос - за много други. Но това не е
така. Законът никога не може да оправ-
дае никого: той може само да осъди. То-
ва, което Павел има предвид тук, е, че
чрез вяра в Христос човек може да бъде
оправдан от всяко обвинение за грях, ко-
ето може да бъде отправено към него

- нещо, което никога не може да стане
чрез Мойсеевия закон.
13:40,41 Накрая апостолът завършва
посланието си с едно сериозно предуп-
реждение към онези, които могат да се
изкушат да отхвърлят великото Божие
предложение за настоящото спасение.
Сега той използва цитат от Авакум 1:5
(а може би и от Ис. 29:14 u Пр. 1:24-31),
където Бог предупреждава „презршпе-
лите" на Неговото слово, че гневът,
който Той ще излее върху тях, ще бъде
толкова голям, че те няма да повярват
дори и някой да им го разкаже предвари-
телно. От гледна точка на Павловото
време това може да се отнася до унищо-
жението на Ерусалим през 70 год. сл. Хр.,
но то също така може да се отнася и до
вечното осъждение на хората, които
отхвърлят Неговия Син.
13:42,43 След края на службата в сина-
гогата много от logeume и обърналите
се към Ьдейската вяра езичници тръг-
ват след Павел и Варнава, разговаряйки
с тях с най-голям интерес. Тези двама
Божии служители ги увещават да „пос-
тоянстват в БоЖията благодат".
13:44 На другата събота Павел и Вар-
нава отново отиват в синагогата, за да
продължат да проповядват. Там се съби-
ра почти целият град, за да чуе БоЖие-
то слово. Служението на тези двама
верни проповедници е развълнувало мно-
го хора.
13:45 Но logeume са вбесени и изпълне-
ни със завист от популярността на то-
ва „чуждо послание" и открито започ-
ват да се противопоставят срещу каза-
ното от Павел, като го хулят и опровер-
гават.
13:46,47 Но Павел и Варнава не се пла-
шат лесно. Те им обясняват, че са били
длъжни да проповядват това послание
първо на евреите, но тъй като те са го
отхвърлили, обявявайки себе си недос-
тойни за вечен Живот, апостолите се-
га им заявяват, че се обръщат с еванге-
лието към езичниците. И ако има някой,
който иска официално потвърждение на

69

Деяния 13,14

това скъсване с еврейския народ, думите
на Исая 49:6 стих могат да направят то-
ва. Всъщност в този стих Бог говори на
Месията, като казва: „Поставих Те за
светлина на народите, за да бъдеш за
спасение до края на земята." Но БоЖи-
ят Дух позволява на служителите на
Месията да прилоЖат тези думи към се-
бе си, тъй като те са Неговите инстру-
менти, чрез които Той ще отнесе свет-
лината на спасението на езическите на-
роди.
13:48 И макар че тази вест за спасени-
ето на езичниците вбесява евреите, тя
донася голяма радост сред присъства-
щите езичници, които започват да сла-
вят БоЖието учение, което са чули. И
всички, които са били отредени за вечен
Живот, повярват. Този стих ни казва
съвсем просто за суверенното право на
Бога за избор. Той трябва да се приеме
такъв, какъвто е, и да се повярва. Библи-
ята съвсем определено казва, че Бог е из-
брал някои, за да бъдат в Христос, още
преди създанието на света. Но тя също
толкова определено казва, че човекът е
едно нравствено същество и че ако той
приеме Исус Христос като Господ и Спа-
сител, ще бъде спасен. Както боЖестве-
ният избор, така и човешката отговор-
ност са равностойни библейски истини,
като нито една от двете не трябва да
се подчертава за сметка на другата. И
макар че понякога ни изглеЖда, че те се
противопоставят една на друга, това
противопоставяне съществува само в
човешкия ум, а не в БоЖия.
Хората се осъЖдат да Живеят в ада
чрез своя собствен избор, а не чрез как-
вото и да било действие от страна на
Бога. Ако всички хора трябваше да полу-
чат това, което заслуЖаваха, всички щя-
ха да бъдат загубени. Но Бог в Своята
милост се смилява над нас и спасява ня-
кои от нас. Дали Той има право да нап-
рави това? Разбира се, че има. Доктри-
ната за суверенния БоЖий избор на Бога
е учение, което дава на Бога полагаемо-
то Му се място като Владетел на вселе-

ната, Който моЖе да прави това, което
иска, и Който никога няма да избере да
направи нещо несправедливо или зло.
Много от затрудненията, които среща-
ме при разглеждането на този въпрос,
биха могли да се разрешат, ако си спом-
ним думите на Ердман:
„ Суверенитетът на Бог е абсол/отен и
Все пак Той никога не гоупразкнява, за да
осъди тези, които трябва да бъдат спа-
сени, а no-скоро -за да спаси онези, които
трябва да бъдат осъдени." 56
13:49,50 Въпреки съпротивата на kxje-
ите Господното слово се разпространя-
ва през цялата тази страна. Това още
повече настървява неговите противни-
ци, които подбуЖдат някои набоЖни и
високопоставени... Жени, повярвали в
togeuckama вяра, да се надигнат срещу
мисионерите, а така също и някои от
градските първенци, които да подкре-
пят техните зли планове. Надига се та-
кава вълна от гонение, че Павел и Варна-
6а са изпъдени насила от областта.
13:51, 52 Според наставленията на
Господа (Лука 9:5; 10:11) апостолите из-
търсват против тях праха от крака-
та си и отиват в ИКОНИЯ. Но това съ-
битие не е пораЖение или отстъпление,
тъй като текстът казва, че учениците
„се изпълниха с радост и със Светия
Дух". Икония (днешна Кония) се намира
на изток и на 1ог от Антиохия в Мала
Азия.
14:1,2 В Икония, както и на другите
места, където има синагога, Павел и
Варнава получават разрешение да пропо-
вядват според обичая на евреите от оно-
ва време. БоЖият Дух придруЖава слово-
то с такава сила, че голямо мноЖество
евреи и гръцки прозелити приемат Гос-
под Исус. Това възбуЖда гнева на онези
от евреите, които отказват да се под-
чинят на евангелието и които на свой
ред подбуЖдат езичниците... против
братята. В Деянията на апостолите
евреите са подстрекатели на повечето
от гоненията срещу апостолите, макар
и да не са непременно и извършители на

70

Деяния 14

наказанията. Те се оказват майстори на
подбуждането на езичниците към зли
действия.
14:3 Макар и да усещат, че против тях
се крои нещо лошо, апостолите продъл-
жават да проповядват дръзновено в
името на Господа, Който потвърждава
боЖествената природа на тяхното пос-
лание, като им дава власт да извършват
знамения и чудеса. Знаменията и чуде-
сата са две различни думи за обозначава-
не на свръхестествени явления. „Знаме-
нието" носи някаква поука, докато „чу-
дото" пораЖда чувство на страхопочи-
тание.
14:4-7 С увеличаване на напреЖението
в града хората, естествено, се разделят
на две групи: част от тях застават на
страната на евреите, друга част - на
страната на апостолите. Накрая не-
вярващите езичници и евреи решават да
нападнат апостолите и да ги убият с ка-
мъни.57 За да избегнат смъртта, апос-
толите избягват в ЛИСТРА u ДЕРВИЯ,
два града в ЛИКАОНИЯ, област в цен-
тралната част на Мала Азия, и там про-
дълЖават с неотслабващ ентусиазъм да
проповядват евангелието.
При опасността да бъдат убити с ка-
мъни Павел и Варнава избягват в Лика-
ония. В други подобни случаи те остават
на мястото, където се намират, незави-
симо от опасността. Защо става така?
Защо в някои случаи на опасно полоЖение
те избягват, а в други остават? Като че
ли в това няма никаква логика! Обясне-
нието е, че великият контролиращ фак-
тор в Деянията на апостолите е води-
телството на Светия Дух. Тези хора Жи-
веят в съвсем близко общение с Господа.
Пребъдвайки в Него, те непрекъснато
получават откровения за Неговата бо-
Жествена воля и намерения. За тях то-
ва е най-ваЖното нещо, което няма ни-
що общо с предварително съобщен спи-
сък от правила на поведение.
14:8,9 В Листра мисионерите срещат
един човек, който е куц по роЖдение и
който показва необикновен интерес, до-

като Павел говори. Павел по някакъв на-
чин виЖда, че този човек „има вяра да
бъде изцелен". Макар и текстът да не
ни казва как точно става това, ние вяр-
ваме, че един истински евангелист има
способността да разпознава състояние-
то на душите, на които говори. Той мо-
Же да каЖе дали те проявяват само ня-
какво лк>бопитство, или наистина се
чувстват душевно неспокойни заради
изобличението им в грях.
14:10-12 Веднага щом Павел заповядва
на мъЖа да стане на краката си... той
скача и започва да ходи. И тъй като чу-
дото става пред всички, и тъй като Па-
вел вече е привлякъл вниманието на хо-
рата с високото си говорене, народът е
особено силно удивен. Всъщност той е
толкова удивен, че провъзгласява двама-
та апостоли за богове и започва да вика,
че Варнава е Юпитер, а Павел - Мерку-
рий.58 Хората вярват, че техните бого-
ве са слезли при тях в лицето на двама-
та мисионери. По някаква неизвестна
причина те гледат на Варнава като на
главния бог. И тъй като Павел е бил го-
ворителят, те го смятат за Меркурий,
пратеник на Юпитер.
14:13 ДаЖе и Жрецът от храма на
Юпитер е убеден, че това наистина са
небесни посетители, и се приготвя да
направи голямо Жертвоприношение, ка-
то донася волове и венци при портата
на града. Цялото това двиЖение е една
много по-голяма опасност за християн-
ската вяра от всички други известни
форми на съпротива до този момент. За
успешния християнски работник тази
склонност на хората да насочват свое-
то духовно внимание не върху Христос,
а върху Неговия слуЖител, е по-голяма
опасност даЖе и от гоненията.
14:14,15а Отначало Варнава и Павел
не могат да разберат какво се готви да
прави народът, тъй като не разбират
ликаонски. Но щом им става ясно, че хо-
рата искат да им се поклонят като на
богове, те раздират дрехите си, изразя-
вайки по този начин открито своя про-

71

Деяния 14

mecm и болка, и изтичбат сред тълпа-
та, за да ги възпрат от тази лудост. Те
не са богове, а човеци със същото естес-
тво като тях. Тяхната цел е да им до-
несат добрата вест, че трябва да се
обърнат от мъртвите идоли към Жи-
вия Бог.
14:156-17 Интересно е да се отбележи,
че когато говорят на тези езичници, Па-
вел и Варнава не цитират СЗ, както пра-
вят на евреите. Вместо това те започ-
ват своето послание с разказа за сътво-
рението - проблем, който представля-
ва голям интерес за езичниците от всич-
ки народи и от всички времена. Мисионе-
рите обясняват, че „през миналите по-
коления" Бог „е оставял всички народи
да ходят по своите пътища", но че до-
ри и тогава Той не е преставал да свиде-
телства за Себе Си чрез творението и
провидението. Нали именно Той им е да-
вал с лЬбов дъЖдове... и плодородни се-
зони и е пълнел сърцата им „с храна и ве-
селба". Този последен израз означава, че
осигурявайки храна за телата на хората,
Бог е изпълвал сърцата им с веселие, ко-
ето идва от радостта на храненето.
14:18 Посланието постига Желания ре-
зултат. Хората, макар и с неЖелание, се
отказват от намерението да принесат
Жертви на тези слуЖшпели на Господа.
14:19,20 През това време идват евреи
от писидийска Антиохия и Икония, ко-
ито настигат Павел и Варнава в Лист-
ра. Те успяват да настроят езическото
население на града против мисионерите,
така че същата тази тълпа, която съв-
сем доскоро искаше да им се поклони ка-
то на богове, сега се нахвърля срещу Па-
вел с камъни и го извлича вън от града,
мислейки, че е мъртъв.
Коментарът на Кели върху този па-
саЖ е особено подходящ:
„И защо правят всичко това? Хората
много се обшкдат, когато им отказкат
да приемат почитта, която те искат да
отдадат на някого. По същия начин реа-
гират и Жителите на Листра и това чув-
ство на обида ги предразполага да повяр-

ват на най-отвратителната люка за хо-
рата, на които те току-що са били гото-
ви да се поклонят. Хората се възвиша-
ват, когато се възхищават, и отнемане-
то на тази възможност скоро довеЖда
до намразването, а моЖе би и до смърт-
та на онези, които търсят'похвалата на
единствения Бог. Така ей в този случай.
Вместо да променят мнението си и да се
обърнат като туземците от Малта (ко-
ито в началото смятат Павел за убиец,
а след това - за бог), те се вслушват в
клеветите на евреите, които по принцип
презират, и се нахвърлят с камъни върху
този, на когото съвсем доскоро искаха да
принесат Жертва, изхвърляйки го от гра-
да като мъртвец." 59
Дали Павел наистина умира в резул-
тат на това нападение? Ако това е съ-
щото събитие, за което той говори във
2 Коринтяни 12:2, трябва да каЖем, че
дори и да е така, той самият не го разби-
ра. Това, което моЖем да каЖем, е, че не-
говото възстановяване е едно чудо. И
докато учениците все още стоят око-
ло него, той става и отива обратно в
града заедно с тях, а на следващия ден
тръгва с Варнава за Дервия.
14:21 СъобраЖенията, които стоят на
първо място в плановете на апостоли-
те, не са съобраЖенията за личната им
безопасност. Това се виЖда от факта, че
след като проповядват евангелието в
Дервия, те отново се връщат в ЛИСТ-
РА, мястото, където Павел беше бит с
камъни. Това е доказателство за „сила-
та на успешното възвръщане и бързото
възстановяване".
Макар че името на Тимотей тук не се
споменава, той моЖе би е спасен точно
тогава чрез проповядването на Павел.
Когато апостолът посещава отново
Листра, Тимотей е вече ученик, и то
много уваЖаван от апостолите (Деян.
16:1, 2). фактът, че Павел по-късно го-
вори за него като за свое истинско дете
във вярата (1 Тим. 1:2), не означава неп-
ременно, че точно той го е спечелил за
Христос. Той моЖе да е негово „истинс-

72

Деяния 14

ко geme" просто защото следВа неговия
пример и слуЖение.
След като свършват работата си в
Листра, мисионерите отново отиват в
ИКОНИЯ u ПИСИДИЙСКА АНТИО-
ХИЯ, където Вече са основали църкви.
Тяхната цел по това време е да „нагле-
дат" църквите и да се занимаят с проб-
лемите на техния растеЖ. Те никога не
се задоволяват единствено с проповяд-
ване на евангелието и с водене на души
при Спасителя. За тях това е само нача-
лото. Те се стремят да изграЖдат вяр-
ващите в тази най-свята вяра и особено
да ги учат на истината за църквата и за
нейното значение в БоЖия план.
Ердман казва следното:
„Истинската мисионерска програма
има за цел установяването на самоуправ-
ляващи се, самоподдърЖащи се и само-
разрастващи се църкви. Това е и целта, и
практиката на самия апостол Павел." **
14:22 Истинската същност на тази '
затвърдителна работа се състои в ут-
върЖдаването на душите на ученици-
те и укрепването на християните във
вярата чрез поучаването им в БоЖието
слово. Павел описва тази дейност в Ко-
лосяни 1:28,29 така: „...съветваме всеки
човек и поучаваме всеки човек с пълна
мъдрост, за да представим всеки човек
съвършен в Христа. Затова се и трудя,
като се подвизавам според Неговата си-
ла, която действа в мене мощно."
На второ място тя означава увещание
за постоянство във вярата - особено
подходящо увещание, като се има пред-
вид широкоразпространеното преслед-
ване на християните по онова време. За-
едно с това увещание идва и напомняне-
то, че „през много скърби трябва да
влезем в БоЖието царство". Тук под
„БоЖието царство" трябва да разбира-
ме БоЖието царство в неговия бъдещ
етап, когато вярващите ще споделят
славата на Христос. Най-напред човек
влиза в БоЖието царство чрез новороЖ-
дението. Преследванията и скърбите
нямат никаква спасителна стойност са-

ми по себе си. Но тези, които влизат в
БоЖието царство чрез вяра сега, имат
обещанието, че пътят към бъдещата
слава е обсипан със скърби. „Ако страда-
ме с Него, да се и прославяме заедно с Не-
го" (Рим. 8:176).
14:23 По това време мисионерите оп-
ределят също така и презвитери във
всяка църква. Тук бихме искали да отбе-
леЖим няколко неща:
1.	Новозаветните старейшини (презви-
тери) са били благочестиви, зрели мъ-
Же, които са упраЖнявали духовно ръ-
ководство в местната църква.
2.	В Деянията на апостолите старейши-
ните не са били назначавани при осно-
ваването на църквата, а при повтор-
ното посещение на църквата. С други
думи, времето меЖду двете посеще-
ния е давало възмоЖност за изявяване-
то на онези, на които е било вече даде-
но да станат старейшини от Светия
Дух.
3.	Старейшните са се определяли от
апостолите и техните представите-
ли. По това време НЗ все още не е бил
написан и не е имало изрични инструк-
ции за качествата на старейшшште.
Но апостолите са знаели тези качест-
ва и са били в състояние да определят
кой отговаря на тези библейски изиск-
вания.
4.	Днес ние нямаме апостоли,- които да
определят старейшините, но имаме
текстовете от 1 Тимотей 3 и Turn 1,
където са дадени изискванията за ста-
рейшините. Затова всяко местно съб-
рание трябва да е в състояние да избе-
ре онези мъЖе, които отговарят на
БоЖиите изисквания за пазачи на овце-
те.
След като Павел и Варнава се помол-
ват и постят, те препоръчват вярва-
щите на Господа. За нас изглеЖда толко-
ва невероятно, че събранията са могли
да бъдат основавани за толкова кратко
време и че това време е било достатъч-
но, за да могат те да бъдат обучени от
мисионерите и да започнат да работят

73

Деяния 14

толкоВа добре за Господа и да функцио-
нират като автономни единици. Отго-
ворът трябва да се търси във великата
сила на Светия БоЖий Дух. А тази сила
е била ясно изявена в Живота на хора ка-
то Павел и Варнава. Навсякъде, където
отиват, те упраЖняват мощно влияние
върху хората, привличайки ги към Бога.
Техните обществени проповеди са под-
крепени от примера на собствения им
.Живот, а влиянието на това двойно сви-
детелство е неизмеримо.
ПасаЖът от 21 до 23 cm. ни дава апос-
толския модел - проповядване на еванге-
лието, поучаване на новоповярвалите,
основаване и укрепване на църквите.
14:24-26 След като минават област-
. та на Писидия, апостолите отиват на
1ог към ПАМфИЛИЯ. Там те отново
посещават Перга u слизат надолу в
пристанищния град АТАЛИЯ, където се
качват на един кораб за АНТИОХИЯ в
Сирия. Това е краят на тяхното първо
мисионерско пътешествие, тъй като
Антиохия е мястото, където те бяха
препоръчани на БоЖията благодат за
делото, което току-що бяха завърши-
ли.
14:27 Сигурно е било голяма радост,
когато цялата църква се е събрала, за да
чуе разказа за мисионерските опитнос-
ти на тези двама големи БоЖии мъЖе. С
голяма християнска скромност Павел и
Варнава разказват всичко, което Бог е
извършил чрез тях, и как е отворил вра-
тата на вярата за езичниците. Те не
разказват това, което са извършили те
за Бога, а това, което Той е благоволил
да извърши чрез тях.
14:28 Павел и Варнава остават с уче-
ниците в Антиохия дълго време. Прес-
мятанията за този престой варират
меЖду една и две години.
Мисионерската стратегия
Колко е вълнуващо да се види как една
малка група от невзрачни ученици, Живе-
ещи в такова малко кътче на света, са
били вдъхновени от славното видение за

евангелизирането на света и как те из-
вършват това евангелизиране. Всеки
един поотделно се чувства пряко отго-
ворен за това дело и му отдава себе си
безрезервно.
По-голямата част от евангелизатор-
ската работа се извършва от местните
вярващи и тя се смята за част от все-
кидневните им задълЖения. Те просто
говорят за евангелието на съседите си.
Самите апостоли и другите мисионе-
ри пътуват от място на място, като
проповядват евангелието и основават
църкви. Обикновено те пътуват по два-
ма или на групи от повече от двама. По-
някога един по-млад мисионер пътува с
друг, по-стар от него, какъвто е случа-
ят с Тимотей и Павел.
Има два основни метода на евангели-
зиране - лична ебангелизация и масова
еВангелизация. Във връзка с последната
е интересно да се отбелеЖи, че по-голя-
мата част от тези евангелизации са
ставали импровизирано и са били прово-
кирани от някоя местна ситуация или
криза.
„Почти Всички проповеди, които са за-
писани тук (В Деянията), са станали при
обстоятелства, които изклЬчват как-
вато и да било възможност за предвари-
телна подготовка от страна на говоре-
щия. Всяка една от тези ситуации е била
напълно неочаквана." 61
Както казва г-н Баундз, апостолските
проповеди не са едно предварително под-
готвено представление за определено
време, а поток от Живот.
Апостолите и хората, които са ги
придруЖавали, са били водени от Светия
Дух, но много често това водителство
е било потвърждавано от тяхната мес-
тна църква. Така например ние виЖдаме,
че пророците и учителите в Антиохия
полагат ръце на Варнава и Павел и ги из-
пращат на първото им мисионерско пъ-
тешествие (13:2). ВиЖдаме също, че пре-
ди да се отправи на пътешествие заедно
с Павел (16:2), Тимотей получава довери-
ето на братята в Листра и Икония. Па-

74

Деяния 14,15

8ел и Сила също са препоръчани на БоЖи-
ята благодат от църквата в Антиохия
преди Второто им мисионерско пъте-
шествие (15:40).
Често се казва, че географската стра-
тегия на апостолите е вклк>чвала оти-
ването им в големите градове, за да ос-
новават църкви, които да евангелизират
околните селища. Това мнение обаче го-
вори за едно прекалено голямо опростя-
ване на нещата. Основната стратегия
на апостолите се е основавала на следва-
нето на водителството на Светия Дух,
Който ги е водел както в големите гра-
дове, така и в малките селища. Светият
Дух е извел Филип от съЖивлението в
Самария и го е отвел при един-единствен
човек по пътя за Газа (8:9-40). Също та-
ка Той е завел Павел в Берия, този „за-
тънтен" град, както казва Цицерон.
Честно казано, ние не момеем да видим
една точно определена и строга географ-
ска стратегия в Деянията на апостоли-
те. По-скоро вшкдаме как суверенният
Дух се двиЖи според Собствената Си во-
ля.
Навсякъде, където хората са отклик-
вали на евангелието, са се основавали
местни събрания. Тези събрания са при-
давали стабилност и постоянство на де-
лото. Те са били самоуправляващи се, са-
мофинансиращи се и саморазмноЖаващи
се единици. Апостолите са ги посещава-
ли, за да укрепят и да насърчат вярващи-
те (14:21, 22; 15:41; 20:1,2) и за да опре-
делят старейшини (14:23).
По време на мисионерските си пъте-
шествия апостолите и техните съра-
ботници понякога са се издърЖали сами
(18:3; 20:34), а понякога са били подпома-
гани от църквите или отделни хора
(Фил. 4:10,15-18). Павел е работил, за да
осигури нуЖдите не само на себе си, но и
на своите съработници (20:34).
Макар и да са били препоръчани на Бо-
Жията милост от местите събрания и
да са били издърЖани от тях, апостоли-
те не са били контролирани от тях. В
проповядването на БоЖия замисъл и на

„всичко, що е било полезно", те са били
свободни представители на Господа
(20:20).
В края на мисионерските си пътешес-
твия апостолите са се връщали в своя-
та църква и са давали отчет за това, как
Господ е работил чрез тях (14:26-28;
18:22, 23). Това е един добър модел за
всички мисионери от всички времена на
църквата.
Д. Съвещанието в Ерусалим (15:1-35)
15:1 Спорът по въпроса за обрязването,
който възниква в антиохийската църк-
ва, е описан също и в Галатяни 2:1-10.
Сравнявайки двете описания, ние моЖем
да получим следната картина: някои лъ-
Жебратя от църквата в Ерусалим оти-
ват в Антиохия и започват да проповяд-
ват на събранието там. Същността на
тяхното послание е, че за да се спасят,
езичниците трябва да се обрмкат. Вяра-
та в Господ Исус Христос не е доста-
тъчна: езичниците също така трябва да
спазват и Мойсеевия закон. Това, разби-
ра се, представлява една челна атака
срещу евангелието на БоЖията благо-
дат. Истинското евангелие на благо-
датта ни учи, че Христос е извършил ця-
лото дело на спасението на кръста. То-
ва, което е необходимо да направи греш-
ният човек, е да Го приеме чрез вяра. В
момента, в който започнем да говорим
за, човешки дела или заслуги, ние вече
преставаме да говорим за спасение по
благодат. При благодатта всичко зави-
си от Бога, а не от човека. Ако поставим
някакви условия, вече не става дума за
подарък, а за изплащане на задълЖение. А
спасението е подарък, то не се изработ-
ва или заслуЖава по някакъв начин.
15:2, 3 Павел и Варнава пламенно се
противопоставят на тези kxjeucmu, съз-
навайки, че те са дошли да ограбят вяр-
ващите езичници от свободата им в
Христос Исус.
И тук, в Деяния 15, научаваме, че бра-
тята в Антиохия решават да изпратят

75

Деяния 15

„Павел и Варнава и някои други... в Еру-
салим до апостолите и презвитерите."
В Галатяни 2:2 Павел казва, че е отишъл
там „по откровение" Това не е противо-
речие. Както БоЖият Дух открива на
Павел, че трябва да отиде в Ерусалим,
така Той открива и на църквата в Анти-
охия, че братята трябва да го изпра-
тят. По пътя за Ерусалим групата се
спира на различни места във финикия и
Самария, за да разказва за обръщението
на езичниците, доставяйки голяма ра-
дост на всички, които чуват това сви-
детелство.
15:4 Когато пристига в Ерусалим, Па-
вел отива най-напред сам при апостоли-
те и старейшините, като им разказва
за всичко, което е проповядвал за еванге-
лието на езичниците. Те признават, че
това е същото евангелие, което те са-
мите проповядват на евреите.
15:5 Явно на едно открито събрание на
църквата някои от повярвалите сред
фарисеите стават и започват да спо-
рят, че ако искат да бъдат истински
ученици, езичниците трябва да се обряз-
ват и да спазват Мойсеевия закон.
15:6 6 cm. създава впечатлението, че
при вземането на решение присъстват
само апостолите и старейшините, но
12 cm. ни казва, че там присъства цяла-
та църква.
15:7-10 Когато Петър става, под-
дръжниците на обрязването моЖе би
смятат, че той ще подкрепи тяхното
мнение - в края на краищата нали той е
апостолът сред обрязаните. За тяхно
съЖаление надеЖдите им не намират из-
пълнение. Петър напомня на своите слу-
шатели, че преди няколко години Бог е
наредил така, че езичниците да чуят
евангелието най-напред... от неговите
уста. Това е станало в дома на Корнилий.
Когато е видял, че сърцата на тези езич-
ници се стремят към Него чрез вяра, Бог
им е дал Светия Дух, както е направил
и на езичниците в деня на Петдесетни-
ца. Тогава Бог не е поискал от езичници-
те да се обреЖат. Всъщност фактът, че

те са били езичници, не е породил никак-
ва разлика: Бог е изчистил и техните
сърца чрез вяра. И след като Бог е при-
ел езичниците на основание на вярата,
а не на основание на спазването на зако-
на, пита Петър, защо сега те искат да
нало^кат на езичниците хомота на зако-
на - хомот, който нито бащите им, ни-
то те са могли да носят? Законът не е
спасил никого. Неговото предназначение
е да осъЖда, а не да оправдава. Чрез за-
кона ние получаваме знание за греха, а не
спасение от греха.
15; 11 Последните думи на Петър зас-
луЖават особено внимание. Те изразяват
дълбокото му убеЖдение, че „чрез бла-
годатта на Господа Исуса" (а не чрез
спазването на закона) „ние" (logeume)
„ще се спасим" „също както и те" (езич-
ниците). Човек би очаквал, че като kxje-
ин Петър ще каЖе, че езичниците ще се
спасят, също както и logeume. Ho тук
ние виЖдаме как благодатта търЖест-
вува над всички етнически противоре-
чия.
15:12 След като Петър свършва да го-
вори, Варнава и Павел започват да раз-
казват за това как Бог е посетил езич-
ниците и как е придруЖаВал проповядва-
нето на евангелието със знамения и чу-
деса.
15:13,14 Петър вече каза, че Господ е
отворил вратата на вярата за езични-
ците най-напред чрез него. Павел и Вар-
нава продълЖават свидетелството, ка-
то разказват как Господ е работил чрез
тях сред езичниците, а Яков автори-
тетно заявява, че настоящата цел на
Бога за това Време е „да Вземе измеЖду
езичниците... л1оде за Своето име". То-
ва е същността на току-що казаното
от Симон (Петър).
15:15-19 След това Яков дава цитат
от Амос 9:11,12. ЗабелеЖете, че той не
казва, че призоваването на езичниците
е изпълнение на пророчеството на Амос,
а че то само се съгласява с пророчески-
те думи. Събранието не трябва да смя-
та за странно това, че Бог е посетил

76

Деяния 15

езичниците със спасението, тъй като
то е било ясно пророкувано в СЗ. Бог е
предсказал, че езичниците ще бъдат
благословени като езичници, а не като
вярващи togeu.
Цитатът от Амос говори за времето
на хилядолетието, когато Христос ще
седи на трона на Давид и когато езични-
ците ще „потърсят ГОСПОДА". Тук
няма дори и намек за това, че пророчес-
твото ще бъде изпълнено във времето,
в което говори Яков. Той no-скоро казва,
че спасението на езичниците, което
става по това време, е в съгласие с то-
ва, което ще се случи по-късно според
пророчеството на Амос.
Аргументът на Яков е следният: най-
напред Бог ще посети езичниците, за да
изведе от тях народ за Своето име. То-
ва е започнало тогава (и продълЖава и до
днес). Тези от езичниците, които се
обърнат, ще бъдат вклк)чени в църква-
та заедно с обърналите се евреи. Това,
което става в този момент в малък ма-
щаб (спасението на езичниците), ще
стане по-късно и в голям мащаб. Хрис-
тос ще се върне, ще възстанови връзки-
те Си с народа на Израел и ще спаси всич-
ки езичници, които се наричат с Него-
вото име.
Яков гледа на тогавашните събития
като на първото БоЖие посещение на
езичниците. Той смята, че това първо
посещение е в пълно съзвучие с предска-
заното от Амос - бъдещото посещение
на езичниците при завръщането на
Христос като Цар. Двете събития си
съответстват, макар и да не си съвпа-
дат.
Обърнете внимание също на последо-
вателността на събитията:
1.	Извикването на народ за Неговото
име (14 cm.) от езичниците през този
настоящ Век на Благодатта.
2.	Възстановяване на вярващия остатък
от народа на Израел при Второто при-
шествие на Христос (16 cm.).
3.	Спасяване на езическите народи след
възстановяването на Израел (17 cm.).

Това са онези езичници, които се на-
ричат с Неговото име.
Думите, които се цитират от Яков
като пророчество от Амос (9:11,12), се
различават от оригиналния текст в СЗ.
Част от тези различия се дълЖат на
факта, че Яков цитира текста на гръц-
ки език. Но цитатът е доста различен и
от текста на Септуагинтата. Едно от
обясненията е, че Същият Свети Дух,
Който е вдъхновил първоначалното на-
писване на тази думи, сега е позволил и
това изменение, което да отговори на
появилия се проблем. Друго обяснение
моЖе да бъде фактът, че староеврейс-
ките ръкописи съдърЖат няколко прочи-
та на Амос 9. Алфорд смята, че Яков си-
гурно цитира някой превод, който е бли-
зък с приетия от фарисеите староев-
рейски текст, в противен случай те ня-
маше да го приемат като доказателст-
во.
„След това ще се върна" (16 cm.). Яков
вече е казал, че БоЖият план за настоя-
щия век е отварянето на вратата на вя-
рата за езичниците. Не всички езичници
ще бъдат спасени, но Бог ще извика от
езичниците народ за Своето име. Тук
Яков добавя „след това", като говори за
времето след като църквата бъде изви-
кана от народите, когато Бог ще се вър-
не и ще издигне отново Давидовата
скиния, която е паднала и е в развалини.
Давидовата скиния е преносен израз за
обозначаване на Давидовия дом или се-
мейство. Възстановяването на „Дави-
довата скиния" е праобраз на бъдещото
възстановяване на царското семейство
и повторното издигане на трона на Да-
вид, върху който като Цар ще седи Хрис-
тос. Тогава Израел ще стане средство-
то за благословение на целия свят. „Ос-
таналите от човеците" ще потърсят
ГОСПОДА, а така също и всичките на-
роди, които се наричат с Неговото име.
Цитатът от Амос завършва със зая-
влението, че това са думите на „ГОС-
ПОДА, Който прави да е известно то-
ва от века."

77

Деяния 15

И така, щом БоЖията цел е да призо-
ве от езичниците народ за Своето име,
езичниците не трябва да се натовар-
ват, като се задълбават да спазват
Мойсеевия закон. Единственото необхо-
димо условие за спасението е вярата.
15:20 Но когато пишат на църквата в
Антиохия, ще бъде добре да предупредят
светиите да се въздърЖат от осквер-
нение чрез идоли, от блудство и от
кръв. На пръв поглед изглеЖда, че Яков
противоречи сам на себе си. Нима това
не е закон? Нима той не им налага да
спазват закона? Отговорът е, че този
съвет няма нищо общо със спасението.
Въпросът със спасението е вече решен.
Неговият съвет е свързан с общението
меЖду вярващите евреи и езичници. Ма-
кар и спазването на тези правила да не
обуславя спасението, то със сигурност
обуславя избягването на дълбоки проти-
воречия меЖду вярващите от ранната
църква.
Забранените неща са следните:
1.	„Осквернение чрез идоли." В 29 cm.
това е обяснено като ядене на храни,
принесени в Жертва на идоли. Ако вяр-
ващите езичници продълЖат да ядат
такива храни, техните еврейски бра-
тя могат сериозно да се усъмнят да-
ли те наистина са се отказали от идо-
лопоклонството. И макар че езичници-
те-християни са свободни да ядат та-
кива храни, това моЖе да се окаЖе съб-
лазън за техните по-слаби еврейски
братя и следователно ще бъде непра-
вилно.
2.	„Блудство."62 Това е основният грях
на всички езичници. Затова Яков смя-
та, че е особено ваЖно да го вклкочи в
този списък. Никъде в Библията няма
стих, който да отменя заповедта за
въздърЖане от блудство. Тя е валидна
за всички времена.
3.	„От... удавено." Тази забрана води на-
чалото си от завета, който Бог пра-
ви с Ной след потопа (Бит. 9:4). Това
е една постоянна забрана, валидна не

само за еврейския народ, но и за цяло-
то човечество.
4. „От... кръв." Тази забрана също моЖе
да се прочете в Бит. 9:4, което означа-
ва, че тя е била дадена преди Мойсее-
вия закон. И тъй като заветът с Ной
никога не е бил отменян, ние смятаме,
че тези заповеди продълЖават да бъ-
дат валидни и досега.
15:21 Този стих ни обяснява причини-
те, поради които са дадени забраните в
20 cm. Във всеки град има евреи, които
са научени, че е погрешно да правят те-
зи неща. Грешно е не само да Живееш в
блудство, но и да ядеш храни, принесени
в Жертва на идоли, месо на удушени Жи-
вотни и кръв. Защо тогава езичниците
да наскърбяват Бога, като извършват
блудодеяния, съблазняват хората и дру-
ги подобни неща?
15:22 Така се взема решение, че езични-
ците не трябва да се обрязват, за да се
спасят. Следващата стъпка е да се изп-
рати официално писмо до църквата в
Антиохия, което да обясни всичко това.
Апостолите и старейшините в Еруса-
лим заедно с цялата църква определят
Юда, наречен Варсава, и Сила - и двама-
та водещи мпике меЖду братята - да
заминат-в Антиохия с Павел и Варнава.
Това е същият този Сила, който по-къс-
но става спътник на Павел.
15:23-29 Тук се дава съдърЖанието на
писмото. ЗабелеЖете, че лъЖебратята,
които отиват в Антиохия от Ерусалим,
никога не са били упълномощавани и ни-
кога не са получавали одобрението на
църквата в Ерусалим (24 т.).
28 cm. ни показва еЖеминутното упо-
вание на учениците на Светия Дух: „За-
щото се видя добре на Светия Дух и на
нас..." Някой беше нарекъл това „стар-
шото партньорство на Светия Дух".
15:30,31 Писмото от Ерусалим внася
голямо успокоение в църквата в Антио-
хия. Тамошните ученици сега разбират,
че Бог ги е спасил като езичници, а не ка-
то хора, които трябва да станат togeu.

78

Деяния 15

15:32,33 Юда и Сила остават за извес-
тно Време и вземат участие В няколко
събрания, на които увещават и назида-
Ват братята във вярата. След това
продължително и щастливо време на об-
щение и слуЖение в Ашпиохия те се връ-
щат обратно в Ерусалим.
15:34 34 cm. не присъства нито в най-
старите, нито в повечето ръкописи.
Очевидно някои от преписващите са ре-
шили, че ще бъде полезно да дадат тази
информация, за да обяснят явното про-
тиворечие меЖду 33 и 40 cm. 33 cm. ни
казва, че Сила се е върнал 8 Ерусалим, до-
като в 40 cm. ние го вшкдаме като спът-
ник на Павел във второто му мисионер-
ско пътешествие. Явно Сила наистина
се е върнал в Ерусалим, където Павел се
е свързал по-късно с него и го е поканил да
го придруЖи в неговите пътешествия.
15:35 Павел и Варнава остават в Ан-
тиохия по това време, като поучават и
проповядват Господното Слово. Освен
тях в събранието има и много други слу-
Жители на Господа. Вероятно по това
време се случват и събитията, описани в
Галатяни 2:11-14.
Е. Второто мисионерско
пътешествие на Павел: Мала Азия
и Гърция (15:36-18:22)
15:36-41 Времето за началото на второ-
то мисионерско пътешествие на Павел
е дошло. Павел повдига въпроса пред
Варнава, като му предлага отново да по-
сетят градовете, в които вече са пропо-
вядвали словото. Когато Варнава нас-
тоява да вземат и племенника му Мар-
ко, Павел се противопоставя решител-
но на това предлоЖение. Той много доб-
ре си спомня как Марко се отдели от
тях в Памфилия и се страхува, че това
ще се повтори. Разногласието меЖду
Варнава и Павел става толкова голямо,
че предизвиква разделянето на тези
двама благородни слуЖители на Госпо-
да. Варнава взема Марко и двамата
тръгват за Кипър, неговото родно мяс-
то, както и мястото, където Павел спи-

ра за първи път по време на първото си
пътешествие. Павел избира Сила и
тръгва към СИРИЯ и КИЛИКИЯ, за да
укрепва църквите.
36 и 41 cm. ни дават допълнителна ин-
формация за истинския пастирски дух на
Павел. Неговата изпълнена с лк>бов заг-
риЖеност към БоЖия народ е описана от
един известен учител така: „Бих предпо-
чел да усъвършенствам един светия за
делото на слуЖението, отколкото да
призова стотици хора към започване на
християнски Живот."
На това място неизбеЖно се повдига
въпросът: „Кой е бил прав - Павел или
Варнава?" Вероятно и двамата не са би-
ли прави. МоЖе би Варнава е позволил на
естествените си чувства към Марко да
повлияят на неговата безпристраст-
ност. 39 cm. ни показва, че разпрата
меЖду Павел и Варнава е била доста ос-
тра. „От гордостта произхоЖда само
препиране" (Пр. 13:10). Така че В този
случай и двамата могат да бъдат обви-
нени в гордост. Онези, които смятат, че
Павел е бил правият, базират своето
мнение на факта, че от този момент на-
татък името на Варнава никъде не се
споменава в повествуванието. Освен
това Павел и Сила тръгват, „препоръ-
чани от братята на Господната благо-
дат'*, което не се казва за Варнава и Йо-
ан Марко. Независимо от Всичко окура-
Жително е да знаем, че след време Мар-
ко отново заема мястото си сред апос-
толите и отново спечелва доверието на
Павел (2 Тим. 4:11).
Самостоятелността на местната
църква
На пръв поглед моЖе да изглеЖда, че съ-
вещанието в Ерусалим изиграва ролята
на нещо като деноминационен Върховен
съд, но фактите говорят точно обрат-
ното.
Всяко местно събрание в ранните го-
дини на християнството е било самос-
тоятелно, тоест самоуправляващо се.

79

Деяния 15,16

Църквите не са били обединени във феде-
рация, управлявана от едно централно
ръководство. Не е имало никакви дено-
минации и следователно - никакви дено-
минационни ръководни органи. Всяко
местно събрание е отговаряло пряко
пред Господа. Това моЖе да се види в От-
кровение 1:13, където Господ е описан да
стои в средата на седемте златни све-
тилника. Тези светилници са седемте
църкви в Азия. ВаЖно е да се види, че
меЖду отделните църкви и великата
Глава на църквата няма никакво управ-
ляващо тяло. Всяка църква се управлява
пряко от Господа.
Защо това е толкова ВаЖно? Най-нап-
ред защото то възпира разпространени-
ето на грешките. Когато църквите са
свързани чрез едно общо управление, си-
лите на либерализма, рационализма и от-
стъплението могат да завладеят цяла-
та територия на църквите просто ка-
то завладеят управляващите ги органи
и деноминационни школи. Там, където
църквите са независими, борбата тряб-
ва да се води от противника срещу ог-
ромно количество независими единици.
На второ място самостоятелността
на местното събрание представлява
ваЖна защита срещу враЖдебно настро-
ените правителства. Когато църквите
са обединени във федерация, едно тота-
литарно правителство моЖе лесно да ги
управлява, като завербува някои от ли-
дерите в тяхното ръководство. Когато
църквите откаЖат да признаят едно
централизирано управление, те много
по-лесно могат да минат в нелегалност
по време на преследвания.
Много правителства днес - както де-
мократични, така и диктаторски - се
опитват да обединят малките и незави-
сими църкви в едно. Те казват, че не Же-
лаят да се занимават с голям брой мес-
тни събрания и че предпочитат да имат
отношения с един централен комитет,
който да представлява всички заедно.
Свободните правителства се опитват
да насърчат това обединяване чрез раз-

лични „благоприятни" предлоЖения и
отстъпки. Другите правителства се
опитват да налоЖат това чрез декрет,
както направи това Хитлер по време на
третия райх. И при двата случая църк-
вите, които се поддават на натиска, за-
губват библейския си характер, а така
също и способността си да се съпротив-
ляват на модернизма и да продълЖат да
работят тайно по време на гонения. Ня-
кои могат да каЖат, че църквите от Де-
янията на апостолите са имали все пак
централно ръководство като например
събранието в Ерусалим, за което ние то-
ку-що говорихме. Но едно по-внимател-
но изучаване на пасаЖа ще ни покаЖе, че
това не е било официално ръководно тя-
ло с регулиращи функции. Това е било
просто едно събиране на апостолите и
старейшините, чието решение е имало
силата на съвет.
Събранието не е извикало вярващите
от Антиохия; а те са били онези, които
са потърсили съвета на вярващите в
Ерусалим. Решението на съвета не е би-
ло задълЖшпелно за църквите; то прос-
то им е било предлоЖено като едно об-
що решение на групата.
Историята на църквата говори сама
за себе си. Навсякъде, където църквите
са били обединени под едно централно
ръководство, се наблЬдава задълбочава-
не на упадъка. Най-чистите свидетелс-
тва за Бога са дошли от църкви, които
са били независими от човешки контрол
вън от тях.
16:1,2 Вероятно, когато отново вшк-
да ДЕРВИЯ u ЛИСТРА, спомените нах-
луват в главата на Павел като пчелен
рояк върху мед. Споменът за боя с камъ-
ни сигурно пораЖда доста противоречи-
ви чувства във връзка с повторното му
отиване там, но апостолът знае, че Бог
има Свои хора на това място и никакви
съобраЖения за личната му безопасност
не могат да го спрат.
Както предположихме и по-рано, веро-
ятно Тимотей е един от повярвалите по

80

Деяния 16

Време на първото пътуване на апосто-
ла в град Листра (очевидно родния град
на Тимотей). Майката на Тимотей, Ев-
никия, и баба му Лоида са били вярващи
еврейки (2 Тим. 1:5). Баща му е бил грък
и моЖе би вече е бил умрял.
Новината, която братята... в Лист-
ра и Икония съобщават на Павел - че Ти-
мотей напредва добре в християнската
вяра, му доставя голяма радост. Павел
решава да го покани да му бъде спътник
по време на мисионерското му пътешес-
твие. Обърнете внимание, че ранните
апостоли не само работят по двама, но
вземат със себе си и по-млади братя
(Марко и Тимотей), за да ги обучат на
практическите аспекти на християнско-
то слуЖение. Каква голяма привилегия за
тези млади хора - да бъдат впрегнати в
един ярем с ветерани в християнското
мисионерско слуЖение с толкова много
сол в себе си.
16:3 Преди да тръгнат, Павел обряз-
ва Тимотей. Защо той прави това, след
като съвсем неотдавна решително се е
възпротивил на обрязването на Тит
(Гал. 2:1-5)? Отговорът е много прост:
в случая с Тшп е ставало въпрос за една
основна християнска доктрина, докато
тук няма такова нещо. Там лъЖеучшпе-
лите настояват, че Тит - един пълен
езичник, трябва да се обреЖе, за да се спа-
си. За Павел това означава отхвърляне
на истината, че примирителното дело
на Христос е напълно достатъчно за
спасението, и затова той се възпроти-
вява срещу него. Тук ситуацията е съв-
сем различна. Хората от областта зна-
ят, че Тимотей е евреин по майка. Павел,
Сила и Тимотей тръгват на мисионерс-
ко пътешествие и знаят, че техните
първи срещи ще бъдат най-често с евреи.
Ако тези евреи разберат, че Тимотей не
е обрязан, могат да откаЖат да ги слу-
шат; но ако знаят, че е обрязан, няма да
има причина за съблазън в това отноше-
ние. Тъй като това е въпрос, който няма
никакво значение в морално отношение
и който не засяга никаква основна докт-

рина, Павел се съгласява да обреЖе Тимо-
тей: „... на всички станах всичко, та по
всякакъв начин да спася неколцина" (1
Кор. 9:19-23).
Обяснението, че обрязването на Тимо-
тей има за цел да спечели повече слуша-
тели на евангелието сред евреите, се
потвърЖдава още веднъЖ и от думите:
„... затова взе, та го обряза поради loge-
ите... понеЖе всички знаеха, че баща му
беше грък."
16:4-5 Докато пътуват през ликаонс^
ките градове, тримата мисионери пре-
дават на църквите „наредбите, опреде-
лени от апостолите и презвитерите в
Ерусалим". Тези наредби могат да се
обобщят накратко така:
1.	Единственото условие на спасението
е вярата. Обрязването или спазването
на закона не трябва да се прибавя към
вярата като условие за спасението.
2.	Възпирането от блудство е забрана за
всички вярващи от всички времена, но
това предупреждение е отправено
главно към обърналите се езичници,
тъй като това е било (и все още е)
техният най-голям и най-често сре-
щан грях.
3.	Яденето на идолоЖертвено, на удуше-
но и на кръв е забранено не като нещо,
което е особено ваЖно за спасението,
а като нещо, което моЖе да навреди на
общението меЖду вярващите евреи и
езичници. Някои от тези наставления
подлеЖат на изменения (вЖ. 1 Кор. 8-
10; 1 Тим. 4:4,5).
В резултат на слуЖението на тези мъ-
Же църквите се утвърждават във вя-
рата и се умшмкават числено от ден на
ден.
16:6-8 Тези стихове са от особено го-
лямо значение, тъй като разкриват над-
зирателската роля и водителството на
Светия Дух в мисионерската стратегия
на апостолите. След като посещават
църквите във фРИГИЯ u ГАЛАТИЯ,
апостолите възнамеряват да заминат
за провинция Азия, в западната част на
Мала Азия, но Светият Дух им забраня-

81

Деяния 16

Ва. Тук не се казва защо, макар че някои
изследователи предполагат, че това е
защото според БоЖието намерение, та-
зи област е била определена за евангели-
зиране от Петър (ВЖ. 1 Петр. 1:1). Във
всеки случай те тръгват на северозапад
към областта МИЗИЯ. Това всъщност
е част от провинция Азия, но те не про-
повядват там. При опита им да отидат
на североизток към Витания, на брега
на Черно море, Духът ги спира и не им
позволява да направят това. Затова те
тръгват направо на запад към морския
град ТРОАДА. Оттам мисионерите мо-
гат да наблк>дават през Егейско море
Гърция - първата врата към Европа.
Райри отбелязва следното:
„Азия имаше нуЖда от евангелието, но
това не беше подходящото време според
Бога. Само необходимостта не беше дос-
татъчна, за да бъдат призовани апосто-
лите. Те току-що бяха дошли от изток и
им беше забранено да отидат на he или
на север, но апостолите не решиха, че Гос-
под непременно ще ги отведе на запад, а
зачакаха точните Му указания. Локига-
та не е единствената основа, на която
трябва да базираме решението си накъде
да тръгнем." а
16:9 По време на едно нощно видение
Павел вшкда един македонец, който го
вика да отиде в МАКЕДОНИЯ и да им
помогне. Македония е северната част
на Гърция, на запад от Троада. Дали съз-
нателно или не, Македония (и цяла Евро-
па!) се нуЖдае от евангелието на изкупи-
телната благодат. Господ затваря вра-
ти към Азия, за да могат Неговите слу-
Жители да отнесат благата вест на Ев-
ропа. Стокър рисува следната картина:
„[Македонецът] е образ на Европа и не-
говият вик за помощ е викът на Европа
към Христос. Павел вшкда в това виде-
ние един бозкествен призив и още на след-
ващата сутрин слънцето огрява със
златните си лъчи неговата фигура, сед-
нала на палубата на един кораб, чийто
нос сочи посоката на македонския
бряг."64

16:10 Тук има една многозначителна
промяна на числото на местоимението
от „той" към „ние". Почти всички смя-
тат, че в този момент Лука, авторът
на Деянията, се е присъединил към Па-
вел, Сила и Тимотей, и оттук нататък
описва събитията като свидетел.
Божественото водителство
За да моЖе да функционира ефективно на
земята, ранната църква е имала нуЖда
от водителството на своята Глава в
небесата. Но как точно Господ Исус е
изявявал волята Си на Своите слуЖите-
ли?
Преди да се възнесе, Господ Исус оста-
вя на учениците Си Своята обща стра-
тегия, като им казва: „Ще бъдете свиде-
тели за Мене както в Ерусалим, тъй и в
цяла Юдея и Самария, и до края на земя-
та" (Деян. 1:8).
След възнесението Си Той им изявява
волята Си по няколко начина.
За да изберат заместник на Юда, Пе-
тър и другите ученици използват води-
телството на Старозаветните Писа-
ния (Пс. 69:25).
Поне в пет случая Господ им разкрива
волята Си чрез видения - случая с Анания
(9:10-16), с Корнилий (10:3), с Петър
(10:10,11,17) и с Павел (два пъти - 16:9,
10; 18:9).
Два пъти Той ги води чрез пророци
(11:27-30; 21:10-12).
Има случаи, когато християните са
водени от обстоятелствата. Така нап-
ример те биват разпръснати или накара-
ни да действат поради гоненията (8:1-4;
11:19; 13:50, 51; 14:5, 6). ГраЖданските
власти принуЖдават Павел и Сила да на-
пуснат филипи (16:39,40). По-късно Па-
вел бива отведен от Ерусалим в Кесария
от властите (23:33). Обстоятелство-
то, че Павел се отнася до императора,
предопределя неговото пътуване до Рим
(25:11), а по-късно корабокрушението
размества времето и последовател-
ността на събитията (27:41; 28:1).

82

Деяния 16

Понякога ВодшпелстВото идВа чрез
съвета и инициативата на други христи-
яни. Църквата в Ерусалим изпраща Вар-
наВа В Антиохия (11:22). АгаВ предрича
настъпването на глад и това накарва ан-
тиохийската църква да изпрати помощ
на светиите в Юдея (11:27-30). Братята
в Антиохия изпращат Павел и Варнава в
Ерусалим (15:2). Юда и Сила биват изп-
ратени от църквата 6 Ерусалим заедно
с Варнава и Павел (15:25-27). Преди нача-
лото на второто си мисионерско пъте-
шествие Павел и Сила са препоръчани от
братята на БоЖията благодат (15:40).
При напускането на Листра Павел Взи-
ма Тимотей със себе си (16:3). Поради
заплахата от насилие братята в Солун
изпращат Павел и Сила в Берия (17:10).
На свой ред братята в Берия изпращат
Павел поради същата причина (17:14,15).
И накрая, Павел изпраща Тимотей и
Ераст в Македония (19:22).
Освен гореспоменатите методи на
водителство има и няколко случая, при
които хората получават указания за бо-
жествената Воля директно. Господен
ангел отправя Филип на пътя на етиоп-
ския еВнух (8:26). Светият Дух говори на
пророците и учителите В Антиохия,
след като те постят и се молят (13:1,2).
Павел и Тимотей получават забрана от
Светия Дух да не проповядват словото
В Азия (16:6). По-късно те се опитват да
отидат ВъВ Витания, но Духът не им
позволява да го направят (16:7).
В обобщение трябва да каЖем, че ран-
ните християни са получавали водител-
ство чрез:
1.	Писанията.
2.	Видения и пророчества.
3.	Обстоятелствата.
4.	Съвета и инициативата на други хрис-
тияни.
5.	Преки наставления, Вероятно по няка-
къв Вътрешен, субективен начин.
16:11,12 Тръгвайки на северозапад от
Троада, неуморните посланици на Хрис-
тос спират най-напред за една нощ на ос-

тров САМОТРАКИ, след което навли-
зат във вътрешността на страната и
стигат в пристанищния град НЕАПОЛ,
на около 120 мили от Троада, а оттам
- „във фИЛИПИ, който е главният
град на оная част от Македония и рим-
ска колония".
16:13-15 Очевидно във филипи няма си-
нагога, но Павел и неговите другари раз-
бират, че някои евреи се събират в събо-
та край една река извън града, и като
отиват на това място, намират група
Жени, които се молят, сред които и ед-
на „богобоязлиВа Жена на име Лидия".
Вероятно тя е езичница, обърнала се към
Ьдеизма. Родена в град Тиатир, в об-
ластта Лидия, западна Мала Азия, тя се
е преместила да Живее във филипи, къде-
то работи като продавачка на морави
платове. Тиатир е бил известен със сво-
ите бои.
Широко отворени за евангелието са не
само ушите на тази Жена, но и сърцето
и, и след като приема Господ Исус, се
кръщава - „тя и домът и". Без съмне-
ние, преди да се кръстят, членовете на
дома й също са повярвали. Тук не се каз-
ва, че Лидия е била омъЖена Жена. „До-
мът й" е могъл да се състои и само от
нейните слуги.
Лидия не е спасена заради добрите си
дела, а е спасена, за да върши добри дела.
Тя доказва истинността на своята вя-
ра, като отваря дома си за Павел, Сила,
Лука и Тимотей.
16:16-18 В един от следващите дни, ко-
гато отиват на мястото за молитва,
Павел и другарите му срещат една слу-
гиня, която има предсказвателен дух.
Духът, който я е обсебил, я кара да пред-
сказва бъдещето и да прави други удиви-
телни неща. По този начин момичето
докарва голяма печалба на господарите
си.
Когато среща християнските мисио-
нери, слугинята тръгва след тях и започ-
ва да вика: „Тия човеци са слуги на все-
вишния Бог, които ви проповядват
път за спасение", като прави това в

83

Деяния 16

продължение на много дни. Нейните ду-
ми са истина, но Павел знае, че не тряб-
ва да приема свидетелство от бесове, и
освен това окаяното състояние на слу-
гинята го натъЖава. Така че той запо-
вядва на беса да излезе от нея в името
на всесилния Исус Христос и в същия миг
момичето е освободено от това уЖасно
робство. То става един напълно разумен
и психически здрав човек.
Чудесата
Чудесата са навсякъде в книгата Деяни-
ята на апостолите. Някои от по-извес-
тните от тях са следните:
Чудната дарба на говоренето на ези-
ци (2:4; 10:46; 19:6).
Изцелението на куция мъЖ при порта-
та на храма (3:7).
Внезапната осъдителна смърт на
Анания и Сапфира (5:5,10).
Избавлението на апостолите от зат-
вора (5:19).
Срещата на Савел с прославения Хрис-
тос (9:3-6).
Изцелението на Еней от Петър (9:34).
Възвръщането на Живота на Сърна
(9:40).
Видението на Петър с платнището,
спускано от небето (10:11).
ОсвобоЖдението на Петър от затво-
ра (12:7-10).
Убиването на Ирод от ангел (12:23).
Наказването на магьосника Елима със
слепота (13:11).
Изцелението на куция мъЖ в Листра
от Павел (14:10).
Възстановяването на Павел след уби-
ването му с камъни 8 Листра (14:19,20).
Видението на Павел с македонеца, кой-
то вика за помощ (16:9).
Изгонването на злия дух от момичето
във филипи от Павел (16:18).
Освобождаването на Павел и Сила от
затвора във филипи (16:26).
Връщането към Живот на Евтих от
Павел (20:10,11).
Пророчеството на Агав (21:10,11).

Избавлението на Павел от змията на
остров Малта (28:3-6).
Изцелението на Поплиевия баща от
треска (28:8).
Изцелението на другите хора от ост-
рова от болестите им (28:9).
Освен това се казва, че апостолите из-
вършват много чудеса и знамения (2:43):
Стефан извършва големи чудеса и знаме-
ния сред хората (6:8); Филип извършва
чудеса и знамения (8:6); ВарнаВа и Павел
извършват знамения и чудеса (15:12); и
Бог извършва знамения чрез ръцете на
Павел (19:11).
Когато четем Деянията на апостоли-
те, неизбеЖно се появява въпросът:
„Трябва ли и ние да очакваме същите чу-
деса днес?" При отговора на този въпрос
трябва да се избягват две крайности.
Според първото мнение ние трябва да
очакваме и днес да се случват същите чу-
деса, каквито са се случвали по времето
на ранната църква, тъй като Исус Хрис-
тос е един и същ вчера, днес и завинаги.
Другата крайност е противополоЖно-
то мнение - че чудесата са били предназ-
начени само за ранните години на църк-
вата и че ние нямаме право да ги търсим
в наши дни.
Това, че „Исус Христос е същият вче-
ра, днес и до века", е истина (Евр. 13:8),
но дали то означава, че боЖествените
методи никога не се променят? Така
например язвите, които Бог изпрати
върху Египет, никога не се повториха.
' Да, наистина, БоЖията сила е същата и
Бог все още моЖе да прави чудеса, но да-
ли това означава, че Той трябва да пра-
ви едни и същи чудеса във всеки век? Бог
е Бог на безкрайното многообразие.
От друга страна, не е правилно да от-
ричаме чудесата напълно и да казваме, че
те изобщо не съществуват във века на
църквата. Много е лесно да натикаме чу-
десата в някоя миша дупка на нашия век
и да се задоволим с Живот, който никога
не се издига над нивото на кръвта и

84

Деяния 16

Нашият Живот трябВа да бъде изпъл-
нен със свръхестествена сила. Ние неп-
рекъснато трябВа да Вшкдаме действи-
ето на БоЖията ръка В удивителното
подреждане на обстоятелствата. Неп-
рекъснато трябва да усещаме Неговото
водителство по един чуден и тайнствен
начин. Да преЖивяваме такива събития
в нашия Живот, които излизат извън
границите на закона на вероятностите.
Да усещаме, че Бог ни подреЖда срещи-
те, отваря врати пред нас, надделява
съпротивата. Нашето слуЖение непре-
къснато трябва да се припокрива със
свръхестественото.
Ние трябва да виЖдаме преки отгово-
ри на нашите молитви. Когато нашият
Живот се докосва до Живота на друг чо-
век, винаги трябва да ВиЖдаме някаква
промяна, която да показва, че нещо в Жи-
вота на този човек се случва за Бога.
Трябва да виЖдаме намесата на Негова-
та ръка във всичко - в неуспехите, закъс-
ненията, нещастията, загубите и при-
видните трагедии. Трябва да преЖивява-
ме необикновени избавления и да съзнава-
ме силата, смелостта, мира и мъдрост-
та, които надхвърлят границите на чо-
вешкото ни естество.
Ако наишят Живот не надхвърля ниво-
то на естествения човек, с какво ще се
различаваме от нехристияните? БоЖи-
ята воля е ние да Живеем свръхестест-
вен Живот и Животът на Исус Христос
да тече през нас. Когато това стане,
всичко невъзмоЖно ще стане възмоЖно,
затворените врати ще се отворят и си-
лата в нас ще се изяви. Тогава ние ще се
изпълним изобилно със Светия Дух и ко-
гато дойдат близо до нас, хората ще
виЖдат искрите на Духа.
16:19-24 Вместо да се зарадват на ос-
вобоЖдението на тази млада Жена, ней-
ните господари са разярени от загубата
на тази ВъзмоЖност за печалба. Затова
те завличат... Павел и Сила пред град-
ските съдии (претори) и измислят обви-
нение срещу тях. Те ги обвиняват главно

като logeu, които смущават римския на-
чин на Живот. Реакцията на тълпата е
бурна, а съдиите разкъсват дрехите на
Павел и Сила и заповядват да ги бият с
тояги. След като ги бият много, те ги
хвърлят в тъмница, като дават специ-
ални инструкции на тъмничаря да ги па-
зи здраво. Той изпълнява заповедите, ка-
то ги хвърля в по-вътрешната тъмни-
ца и слага краката им в клада.
Този пасаЖ ни показва два от главни-
те методи на Сатана. Най-напред - фал-
шивото приятелство: свидетелството
на обсебеното от дух момиче. Когато
това се оказва неуспешно, той прибягва
до открито преследване. Грант казва
така: „Приятелство или преследване
- това са двете алтернативи: лицемерен
1 сък>з или открита война." А Полок пра-
ви следния коментар:
„Колко ли се е радвал дяволът, когато
си е помислил, че е слоЖил край на слуЖе-
нието на тези двама предани слуЖители
на Христос. Но както винаги неговата
радост е била преждевременна. В този
случай тя е предхождала пълното осуе-
тяване на неговите планове и пълната
победа на Господното дело." 65
16:25 Среднощният час заварва Павел
и Сила... да се молят и да пеят. Тяхна-
та радост изобщо не зависи от земните
обстоятелства. Източникът на техни-
те химни е високо в небесата. Морган
казва следното:
„Всеки маЖе да пее, когато вратите на
затвора са отворени и той е свободен. Но
душата на християнина моЖе да пее и в
затвора. Аз мисля, че Павел сигурно ще-
ше да пее сам, ако аз бях Сила; но въпреки
всичко аз вшкдам как славата и величи-
ето на Духа се издигат над всякакви
трудности и ограничения." **
16:26 Докато другите затворници слу-
шат техните молитви и химни на хвале-
ние към Бога, затворът е разтърсен от
голямо земетресение, което отваря...
всички врати и развързва всички вериги
и окови, без обаче да разруши зданието.

85

Деяния 16

16:27,28 В този момент тъмничарят
се събуЖда и виЖда вратите на тъмни-
цата широко отворени, вследствие на
което решава, че затворниците са избя-
гали. Убеден, че ще трябва да плати с
Живота си, той измъква шика си и пося-
га да се самоубие. Но Павел го спира и му
казва, че не трябва да прави това, тъй
като всички затворници са вътре и ня-
ма избягал ни един.
16:29,30 Сега тъмничарят е обхванат
от ново чувство. Неговите опасения, че
ще загуби работата си и моЖе би Живо-
та си, дават път на дълбокото убеЖде-
ние за грях. Сега вече той се страхува да
срещне Бога в своите грехове и извиква:
„Господа, що трябва да сторя, за да се
спася?"
Този въпрос трябва да предхоЖда вся-
ко истинско обръщение. За да бъде спа-
сен, човек трябва да знае, че е изгубен.
Безсмислено е да казваш на някого как да
се спаси, ако преди това той не е в със-
тояние да каЖе за себе си от цялото си
сърце: „Аз наистина заслуЖавам да оти-
да в ада."
16:31 Единствените хора в НЗ, на кои-
то се казва, че трябва да повярват в Гос-
под Исус Христос, са убедени грешници.
Сега, след като тъмничарят е отчаян
заради греховете си, той чува и спаси-
телните думи: „Повярвай в Господа
Исуса [Христа], и ще се спасиш, ти и до-
мът ти."
Тук няма и намек за това, че неговото
семейство ще се спаси автоматично,
ако той повярва в Христос. Тези думи оз-
начават, че ако той повярва в Господ
Исус Христос, ще бъде спасен; а и него-
вото семейство ще бъде спасено по съ-
щия начин: „Повярвай... и ще се спасиш;
и нека семейството ти направи също-
то."
Много хора днес казват, че им е труд-
но да разберат какво означават тази ду-
ми - „да повярваш". Но когато един
грешник разбере, че той е загубен, безпо-
мощен, без никаква надеЖда и осъден да
отиде в ада, и когато той чуе, че тряб-

ва да повярва в Христос като Господ и
Спасител, той много добре знае какво
означава това. Това е единственото не-
що, което той мозке да направи!
16:32-34 След като Павел и Сила поу-
чават за известно време хората, които
се намират в дома му, тъмничарят по-
казва истинността4 на своята вяра, ка-
то измива раните им; и без да се бави, се
кръщава. Освен това той ги завеЖда в
къщата си и ги нахранва, като се радва
през цялото време, че той и целият му
дом са познали Господа.
И отново бихме искали да споменем, че
тук нищо не ни дава основание да вярва-
ме, че в семейството е имало бебета или
малки деца, които са се кръстили. Всич-
ки са били достатъчно възрастни, за да
повярват в Бога.
16:35 Очевидно през нощта съдиите са
променили решението си, защото на
сутринта те изпращат слуЖители
(ликтори) със заповед за освобоЖдаване-
то на двамата затворници.
16:36,37 Когато тъмничарят съобща-
ва добрите новини на Павел, апостолът
отказва да излезе при тези обстоятелс-
тва. Нали той и Сила, макар и евреи по
роЖдение, са римски граЖдани, които са
били разпитани и бити, без да е имало ос-
нование за това! Защо съдиите смятат,
че сега те ще се измъкнат тайно, като
че ли са извършили нещо престъпно или
позорно? Не, това няма да стане! Нека
съдиите сами да дойдат и да освободят
затворниците!
16:38-40 Съдиите наистина идват, и
то с големи извинения, като се помол-
ват на Павел и Сила да си отидат от
града и да не ги смущават повече. С дос-
тойнството на Царски синове Господ-
ните слуЖители излизат от затвора,
но не излизат веднага от града. Най-нап-
ред те отиват до къщата на Лидия, къ-
дето разговарят с братята и ги насър-
чават. Какво прекрасно нещо! Тези, ко-
ито трябва да бъдат утешавани, уте-
шават другите!

86

Деяния 16,17

Когато приклкочват мисията си Във
Филипи, Павел и Сила излизат от града
като победители.
17:1 След като напускат филипи, Па-
вел и Сила изминават тридесет и три
мили на Ьгозапад и отиват най-напред в
АМфИПОЛИС, а след това - в АПОЛО-
НИЯ, на още тридесет и три мили на
Ьгоизток. Оттам те тръгват на север
и след като пътуват тридесет и седем
мили, пристигат в СОЛУН. Това е един
град със стратегическо местоположе-
ние, тъй като се намира на пресечната
точка на няколко търговски пътя и
представлява един идеален търговски
център. Светият Дух го избира като ба-
за, от която евангелието ще тръгне да
се разпространява в много посоки.
Лука моЖе би остава във филипи, до-
като Павел и Сила напускат града, за да
завоковат нови територии за Господа.
Това се предполага и от новата промя-
на на местоименията - от „ние" (1 л. мн.
ч.) на „те" (3 л. мн. ч.).
17:2,3 Според обичая си мисионерите
намират Ьдейската синагога и отиват
да проповядват евангелието там. В про-
дължение на три съботи67 Павел отва-
ря СЗ и им показва убедително, че там е
предречено, че Месията „трябваше да
пострада и да възкръсне от мъртви-
те". След като им доказва това чрез Пи-
санията, Павел продължава по-нататък
и им заявява, че Исус от Назарет е дъл-
гоочакваният Месия. Нима Той не пост-
рада, не умря и не възкръсна от мъртви-,
те? Нима това не доказва, че Той е Бо-
йкият Христос?
17:4-7 Някои от Ьдеите се убе&дават
и застават на страната на Павел и Си-
ла като вярващи християни. Обръщат се
също така и много от гръцките прозели-
ти и не малко от първите Жени на гра-
да. Това накарва невярващите logeu да
предприемат решителни действия. Те
събират тълпа от няколко хулигани „от
мързеливците по пазара" и като ги под-
буждат към бунт, размиряват града и
нападат къщата на Ясон, където са от-

седнали Павел и Сила. Но като не нами-
рат Павел и Сила, завличат Ясон и ня-
кои от другите вярващи пред начални-
ците на града. Без да съзнават това, те
изказват на Павел и Сила истинска пох-
вала, като ги описват като хора, „които
изопачиха света". След това ги обвиня-
ват 8 опит да свалят правителството
на императора, понеЖе проповядвали, че
имало друг цар - Исус. Най-малкото, ко-
ето моЖе да се каЖе за тази усърдна за-
щита на управлението на Цезар от
страна на евреите, е, че тя е много
странна, тъй като тяхната лк>боВ към
Римската империя едва ли е много голя-
ма (ако изобщо я има).
Но дали това обвинение е вярно? Те си-
гурно чуват, че Павел говори за Второ-
то идване на Христос, за да царува като
Цар над цялата земя, но това не моЖе да
представлява непосредствена заплаха за
Цезаря, тъй като Христос няма да се
върне, преди израелският народ да се по-
кае.
17:8,9 Началниците на града са смуте-
ни от тази новина. Те глобяват Ясон и
другарите му и ги пускат да си вървят,
като без съмнение им нареЖдат да уве-
домят гостите си да напуснат града.
17:10-12 Братята в Солун решават, че
е по-добре проповедниците да напуснат
града, и ги изпращат през нощта за БЕ-
РИЯ. Там тези несломими и неудърЖими
благовестители отиват право в logeuc-
ката синагога. Докато апостолите про-
повядват евангелието, евреите показ-
ват широтата на своите умове, като
всеки ден изследват, проверяват и срав-
няват Писанията. Те се отнасят към
учението „без всякакъв предразсъдък" и
се учат с готовност, като проверяват
всичко чрез Свещеното Писание. Много
от тях повярват, а така също и някои
от „високопоставените гъркини и от
мъЖете".
17:13,14 Когато слухът за слуЖение-
то на Павел и Сила в Берия стига до Со-
лун, солунските евреи веднага замина-
ват за Берия, за да подстрекават наро-

87

Деяния 17

ga ga се надигне срещу апостола. Затова
братята изпращат Павел да отиде към
морето, придруЖен от други вярващи.
Групата отплува за ПИРЕЯ, морското
пристанище на град АТИНА. Сила и Ти-
мотей остават в Берия.
17:15 Пътуването от Берия до Атина
се оказва дълго, фактът, че някои братя
поЖелават да придруЖат Павел по целия
този път, показва колко истинска и дъл-
бока е лкзбовта на тамошните христи-
яни. Когато идва време да оставят Па-
вел в Атина, той изпраща по тях извес-
тие за „Сила и Тимотей да дойдат кол-
кото се моЖе no-скоро при него."
17:16 Докато ги чака в Атина, Павел
е възмутен от широкото разпростране-
ние на идолопоклонството в града. И
макар че Атина е център на културата,
образованието и изящните изкуства,
Павел не се интересува от тези неща.
Той не си губи времето с екскурзионни
обиколки. Арнът казва така:
„ Това означава, че Павел цени мрамор-
ните статуи по-малко, а зкивите хора
повече... Той не е слабият, а силният чо-
век, който смята, че неумиращите души
са много по-ва>кни в трансцедентно от-
ношение от изящните изкуства... Павел
не смята, че идолопоклонството е Аиво-
писно или безопасно, а че е възмутител-
но.'<68
17:17, 18 И така, в синагогата апос-
толът разисква с logeume и с набожни-
те езичници, докато на пазара пропо-
вядва на всички, които искат да го слу-
шат. Там той среща някои философи от
епикурейците и стоиците. Епикурейци-
те са последователи на един философ на
име Епикур, който проповядва, че не зна-
нието, а удоволствието е главната цел
на Живота. Стоиците са пантеисти, ко-
ито вярват, че мъдростта се крие в ос-
вобоЖдението от силни емоции и че чо-
векът не трябва да се влияе от радост-
та и мъката, а трябва доброволно да се
отдаба на естествения закон. Когато
представителите на тези две философ-
ски школи чуват Павел, те го наричат

„празнословец" и „проповедник на чуЖ-
ди богове", защото проповядва Исус и
възкресението.
17:19-21 След това те го взимат и го
завеЖдат пред Ареопага, нещо като
върховен съд, който се събира на хълма
на Марс. В този случай това не е съдебен
процес, а просто едно разпитване, което
трябва да даде възмоЖност на Павел да
излоЖи своето учение пред членовете на
съвета и мноЖеството. Това се обясня-
ва до известна степен 621 стих. Атиня-
ните са обичали много да се събират на
едно място, за да разговарят и да слу-
шат другите, и, изглеЖда, са имали нео-
граничен резерв от време за това.
17:22 Заставайки в средата на съда,
Павел произнася една реч, позната под
заглавието „Обръщението на Павел на
Марсовия хълм". Когато изучаваме та-
зи негова реч, не трябва да забравяме, че
тя е отправена към езичници, а не към
евреи. Тъй като езичниците нямат ни-
какви познания върху СЗ, Павел решава
да намери някаква обща тема, за да за-
почне речта си с нея. И така, той започ-
ва с наблЪдението, че атиняните са
много религиозни хора. фактът, че ати-
няните наистина са били религиозни хо-
ра, се потвърЖдава и от славата им, че
в града е имало повече идоли, отколкото
хора!
17:23 Когато е разглеЖдал идолите в
града, Павел е видял и един Жертвеник,
на който е било написано: „НА НЕПОЗ-
НАТИЯ БОГ." Споменът за този олтар
става отправната точна на неговото
послание. Апостолът виЖда в този над-
пис признаването на две ваЖни неща. От
една страна, признаването на БоЖието
съществувание, а от друга - пълното не-
веЖество на атиняните относно Него.
Оттук нататък за Павел става много
лесно и естествено да ги осветли относ-
но истината за истинския Бог. Както
беше казал някой, той насочва блуЖдае-
щия поток на тяхната набоЖност в пра-
вилната посока.

Деяния 17

17:24,25 Мисионерите казват, че най-
подходящото начало на една проповед за
Бога пред езичници е разказът за сътво-
рението. Така и Павел започва своята
реч пред атиняните. Той говори за Бога
като за Един, Който е направил света и
всичко в него. Наблк>даВайки наоколо
тези безбройни идоли, апостолът се се-
ща да напомни на слушателите си, че Бог
„не обитава в ръкотворни храмове",
нито има нуЖда от слуЖения на човеш-
ки ръце. В храмовете на идолите свеще-
ниците често носят храни и други „нео-
бходими" неща за своите богове. Но ис-
тинският Бог не се нуЖдае от нищо, ко-
ето моЖе да Му даде човек, защото „сам
Той дава на всички и Живот, и дишане, и
всичко".
17:26-28а След това Павел разглеЖда
въпроса за произхода на човечеството.
Всички народи имат един и същ общ пра-
отец - Адам. И не само че народите са
създадени от Бога, но така също Той е
определил предварително времената и
местата, където ще се заселят различ-
ните народи. Той им е показал безброй
милости, за да могат да Го потърсят.
Бог иска хората да Го търсят и да Го
намерят, макар и да не е далеч от всеки
един от тях. Всички ние „Живеем, дви-
Жим се и съществуваме" в истинския
Бог. Той е не само нашият Създател, но
и нашата заобикаляща среда.
17:286 За да подчертае още веднъЖ от-
ношението на създанието към Създате-
ля, Павел цитира някои от техните
гръцки поети, които казват: „Защото
дори Негов род сме." Тези думи не тряб-
ва да се тълкуват като твърдение, че
всички хора са братя и че Бог е Баща на
всички тях. Ние сме БоЖий род в смисъл,
че Той ни е създал, но ставаме БоЖии си-
нове само когато повярваме в Господ
Исус Христос.
17:29 Но аргументът на Павел не свър-
шва дотук. Ако ние сме „БоЖий род", то
тогава не е възмоЖно Бог да е някакъв
златен или сребърен, или каменен идол.
Защото всичко това е изработено „с чо-

вешко изкуство и измишление" и следо-
вателно не моЖе да е толкова велико ка-
то човека. В известен смисъл тези идо-
ли са „човешки род" - нещо, произлязло
от човека, докато човешките същества
са БоЖии създания.
17:30 След като изобличава безумието
на идолопоклонството, Павел продъл-
Жава да говори, като казва, че в продъл-
Жение на много векове Бог не е дърЖал
сметка на езичниците за невеЖество-
то, но сега, след като е дал откровение-
то на евангелието, Той „заповядва на
всички човеци навсякъде да се покаят",
тоест да се обърнат на 180 градуса.
17:31 Това послание е едно много спеш-
но послание, тъй като Бог е назначил
ден, в който Той ще съди света справед-
ливо чрез Господ Исус Христос - „Чове-
ка, Когото е определил". Съдът, за кой-
то става въпрос тук, ще се извърши, ко-
гато Христос дойде отново на земята,
за да се разправи със Своите врагове и да
установи хилядолетното Си царство.
Уверението, че това непременно ще се
случи, се съдърЖа във факта, че Бог „Го
е възкресил от мъртвите". По този на-
чин Павел стига до лк>бимата си тема
- възкресението на Христос.
17:32,33 МоЖе би Павел няма възмоЖ-
ност да довърши речта си; моЖе би той
е прекъснат от подигравките на тези,
които се присмиват на идеята за възк-
ресението на мъртвите. Има други, ко-
ито не се присмиват, а се колебаят. Те
отлагат да предприемат нещо, като
казват: „За тоя предмет пак ще те слу-
шаме." „Те смятат деня на идването на
Христос за лош ден. Те не казват „нико-
га", но не казват и „сега", а казват „ня-
кой друг път".
17:34 Обаче не би било правилно, ако
каЖем, че речта на Павел е пълен провал,
тъй като меЖду хората има и повярва-
ли, един от които е Дионисий, който е
аеропагит, тоест член на съда, и една
Жена на име Дамар, както и някои дру-
ги, чиито имена не са дадени.

Деяния 17

И така, Павел си тръгва от тях.
„Ние повече не чуваме нищо за Атина.
Там, където е имало преследване, Павел
се връща отново, но там, където е има-
ло интелектуално пренебрежение, той
няма какво повече да каЖе" (Избрано).
Има хора, които критикуват тази
проповед. Те казват, че вместо да пори-
цава атиняните за уЖасното им идоло-
поклонничество, тя прекалено много ги
хвали за тяхната религиозност. Освен
това те предполагат, че моЖе би Павел
признава за надпис на истинския Бог не-
що, което е било написано за идол; и смя-
тат, че той прекалено много се съобра-
зява с традициите и обичаите на атиня-
ните и че не представя евангелието тол-
кова ясно и убедително както в някои
други свои речи. Тези критики са напъл-
но неоснователни. Ние вече обяснихме,
че най-напред Павел се опитва да намери
някаква обща тема, която да заинтере-
сува неговите слушатели, след което на
няколко естествени етапа той най-нап-
ред ги запознава със знанието за истин-
ския Бог, а след това - с необходимост-
та от покаяние във връзка с идването на
Христос като Съдия, фактът, че чрез
нея са повярвали хора, е достатъчно оп-
равдание на тази проповед.
Нетрадиционните амвони
Проповедта на Павел на Марсовия хълм
е илкострация за нетрадиционните мес-
та на проповядване на словото от ран-
ните вярващи.
Те са обичали да проповядват най-вече
на открито. Посланието на Петдесет-
ница вероятно е било проповядвано също
на открито, съдейки по огромния брой
хора, които чуват и се спасяват69 (Деян.
2:6,41). Други общи примери на проповяд-
ване на открито могат да се намерят в
8:5, 25,40; 13:44; 14:8-18.
Околностите на храма чуха послание-
то най-малко три пъти (3:1-11; 5:21,42).
Павел и неговите сподвиЖници говориха
Словото на брега на реката във филипи

(16:13). Тук, в Атина, преди да изрече об-
ръщението си на Марсовия хълм, апос-
толът проповядва на пазара (17:17). В
Ерусалим той се обърна към една разгне-
вена тълпа от стълбите на крепостта
„Антония" (21:40-22:21).
Най-малко четири пъти посланието
бе проповядвано пред еврейския синедри-
он: от Петър и Йоан (4:8,19); от Петър
и другите апостоли (5:27-32); от Стефан
(7:2-53) и от Павел (22:30-23:10).
Павел и неговите съратници имаха
обичай да проповядват евангелието в си-
нагогите (9:20; 13:5, 14; 14:1; 18:4,19, 26;
19:8).
Много често за тази цел те използва-
ха и частните домове. Петър проповяд-
ва в дома на Корнилий (10:25,28). Павел
и Сила свидетелстваха в дома на фили-
пийския тъмничар (16:31,32). В Коринт
Павел проповядва в дома на Крисп, на-
чалника на синагогата (18:7,8). В Троада
проповядва 8 един дом до среднощ (20:8).
В Ефес поучава от дом на дом (20:20), а
така също и в Рим - в къщата, която сам
той бе наел (28:30,31).
Филип проповядва на един етиопски
евнух в колесница (8:31-35), а Павел - на
палубата на един кораб (27:21-26). В Ефес
той разискваше всеки ден в училището
на Тирана (19:9).
Павел проповядва и в граждански съди-
лища - пред феликс (24:10), пред фест
(25:6) и пред Агрипа (25:23-26:1-31).
В 8:4 моЖем да прочетем, че преслед-
ваните вярващи са ходели навсякъде и са
проповядвали словото.
Това показва, че те не са смятали, че
прогласяването на евангелието трябва
да се ограничи само до някакви специал-
но „осветени" за целта сгради. Навсякъ-
де, където е имало хора, те са намирали
както причина, така и възмоЖност, за
да възвестяват Христос. А. Симпсън
казва така:
„Раннитехристияни са гледали на вся-
ка ситуация като на възмоЖност да сви-
детелстват за Христос. Дори и когато
са били изправяни пред царе и управите-

90

Деяния 17,18

ли, те никога не са се опитвали да избег-
нат проблема и да не отъЖдествят себе
си с Христос поради страх от това, кое-
то моЖе да последва. За тях това е било
една възможност да проповядват на ца-
ре и ръководители, до които иначе не са
имали възможност да стигнат. Въз-
маЖно е Бог да позволи всяко човешко съ-
щество да застане на пътя ни, за да има-
ме възмоЖност да окаЖем върху негово-
то сърце и Живот някакво влияние, кое-
то да го доведе по-близо до Бога " 70
Господ Исус призова Своите ученици
да излязат, като им каза: „Излезте по
целия свят и проповядвайте благовести-
ето на всяка твар" (Марко 16:15). Деяни-
ята на апостолите ни показват как те
изпълняват тази заповед.
МоЖем да добавим още, че повечето
от проповедите в Деянията са спонтан-
ни и импровизирани. Обикновено апосто-
лите не са имали време да подготвят ре-
чите си. „Това не е едночасово представ-
ление, а подготовка на един цял Живот."
Подготвени са били самите проповедни-
ци, а не техните проповеди.
18:1 Някои вярват, че Павел напуска
Атина поради слабите резултати от
проповедите му там. Ние предпочитаме
да вярваме, че той я напуска под води-
телството на Светия Дух, Който го
отВеЖда на запад към КОРИНТ, столи-
цата на АХАЯ. Тук, 6 този град, извес-
тен със своята разпуснатост, апосто-
лът трябва да проповядва евангелието
и да основе църква.
18:2,3 В Коринт Павел се сприятеля-
ва с едно семейство - Акила и Прискила
- друЖба, която ще продълЖи до края на
неговия Живот. Акила е евреин от
Понт, североизточната провинция на
Мала Азия. Той и неговата съпруга са Жи-
вели в Рим, откъдето са били прогонени
от антисемитският указ на Клавдий
Цезар. Тъй като Коринт се намира на
главния път от Рим към Европа, те се
спират в него и започват да правят па-

латки. Павел има същото занятие и по
този повод се запознава с тях.
„Най-големите откровения за Живота
ни се дават, когато сме заангаЖирани с
всекидневните си задълЖения. ПродълЖа-
вайте да работите за своя хляб, и ще ви-
дите, че всекидневните ви усилия ще бъ-
дат възнаградени с големи благословения
и вие ще видите щастливи видения.... Ва-
шият магазин, канцелария или работил-
ница могат да станат като БоЖият
дом. Вършете работата си, и я вършете
усърдно, и тогава моЖете да намерите
редки и близки приятелства, както ста-
на с Акила и Прискила." 71
От текста не ни става ясно дали Аки-
ла и Прискила са били вече християни, ко-
гато ги среща Павел, или са спасени чрез
неговото слуЖение. По-вероятно изг-
леЖда те да са били вярващи, преди да
дойдат да Живеят в Коринт.
18:4 Павел разисква в синагогата вся-
ка събота, като се старае да убеЖдава
както евреите, така и гръцките прозе-
лшпи, че Исус наистина е БоЖият Хрис-
тос.
18:5 Преди да тръгне за Атина, Павел
е оставил Сила и Тимотей в Берия. Ко-
гато е бил в Атина, той е изпратил да
им каЖат да се присъединят към него.
Сега те го настигат в Коринт.
След тяхното пристигане Павел е
принуЖдаван от Духа, което моЖе би
означава, че Господ го натоварва с отго-
ворността да проповядва евангелието
много усърдно, като свидетелства на
евреите, че „Исус е Христос/' Това мо-
Же да се изтълкува като намек, че апос-
толът вече престава да прави шатри, а
посвещава себе си изцяло на проповядва-
нето на евангелието.
Приблизително по това време Павел
написва и Първото си послание до солун-
ците (около 52 год. сл. Хр.).
18:6 Невярващите евреи се противо-
поставят на Павел и започват да хулят
и да го ругаят. Отхвърлянето на еван-
гелието всъщност означава отхвърляне

91

Деяния 18

на самия себе си. Невярващият причиня-
ва зло най-вече на себе си.
Затова Павел отърсва дрехите си и
им казва: „Кръвта ви да бъде на глави-
те ви; аз съм чист от нея; отсега ще
отивам меЖду езичниците." Отърсва-
нето на дрехите е един символичен акт,
който олицетворява отделянето му от
тях. Това обаче не го възпира да отиде в
синагогата на един друг град - Ефес
(19:8).
Думите на апостола са едно сериозно
предупреждение на всеки вярващ срещу
„виновността на кръвта". Християни-
нът има дълг към всички хора. Ако той
не успее да изплати този свой дълг чрез
възвестяване на евангелието, Бог ще го
дърЖи отговорен за това. Но ако, от
друга страна, той се дърЖи като верен
свидетел на Христос и въпреки това
срещне упорит отказ, то тогава той е
свободен от този грях и отговорността
пада върху онзи, който е отхвърлил
Христос.
Този стих представлява още една
стъпка в отхвърлянето на Господа от
израелския народ и в отнасянето на еван-
гелието към езичниците. Бог постано-
вява така, че благата вест да се отнесе
най-напред на евреите, но още от само-
то начало на Деянията израелският на-
род отхвърля посланието и затова Бо-
Жият Дух оттегля благоволението Си
от този народ.
18:7,8 След нападението от страна на
евреите апостолът отива в дома на
Юст, един прозелит-езичник, който Жи-
вее непосредствено до синагогата. Слу-
Жейки на това място, апостол Павел
има радостта да види как „Крисп, начал-
никът на синагогата... повярва в Госпо-
да с целия си дом." Също и много други
коринтяни се доверяват на Спасителя и
се кръщават. Павел кръщава Крисп и ня-
колко други вярващи (1 Кор. 1:14-16), но
обикновено кара някой друг вярващ да
прави това. Той се страхува, че хората
ще използват неговото име, за да орга-
низират някоя партия, вместо да се от-

дадат безрезервно на лк)бовта и вер-
ността към Господ Исус.
18:9, 10 Господ милостиво говори на
Павел чрез едно нощно видение и го уве-
рява, че няма защо да се страхува. Апос-
толът трябва да продълЖи да проповяд-
ва словото с убедеността, че Бог е с не-
го и го пази. В града има много хора, ко-
ито принадлеЖат на Господа, в смисъл
че Той работи в техния Живот и че те
ще бъдат спасени най-накрая.
18:11 Павел остава в Коринт в продъл-
Жение на осемнайсет месеца, като поу-
чава на БоЖието слово. Ценен матери-
ал за обстановката там се съдърЖа в 1
и 2 Послание към коринтяните.
18:12-16 Вероятно към края на прес-
тоя на Павел в Коринт за управител на
Ахая е назначен Галион (около 51 год. сл.
Хр.). Предполагайки, че проконсулът ще
се отнесе по-благосклонно към тях, ев-
реите завеЖдат Павел пред съдилище-
то (beta) на пазара в Коринт. Те обвиня-
ват Павел, че ги кара да се покланят на
Бога противно на еврейския закон. Пре-
ди още апостолът да има възмоЖност
да каЖе нещо, Галион отхвърля разглеЖ-
дането на случая с пълно пренебрежение,
като им казва, че това е проблем на тех-
ния собствен закон, който изобщо не
влиза в неговите задълЖения. Ако проб-
лемът засягаше някое престъпление
или злодеяние, той би се опитал да ги из-
търпи, но тъй като става въпрос за уче-
ния, за имена и за техния закон, той ня-
ма никакво намерение да се занимава с
тях. Проконсулът не Желае да става съ-
дия по такива въпроси и затова отказ-
ва да разгледа този проблем.
18:17 Някои изследователи предпола-
гат, че те наказват Состен заради то-
ва, че е завел Павел при Галион за тако-
ва глупаво обвинение. Думите „Галион
не искаше да знае за това" не означа-
ват, че той не се е интересувал от еван-
гелието, макар че това сигурно е било
така. Той очевидно не е искал да се зани-
мава с еврейските закони и обичаи.

92

Деяния 18,19

18:18 След тези събития Павел оста-
ва в Коринт за „още доволно време". Мо-
Же би точно тогава той написва и 2 Пос-
лание към солунците.
Когато най-накрая апостолът тръг-
ва от Коринт заедно с Лкила и Приски-
ла, той се отправя за Сирия, като целта
му е да се върне в Антиохия. Тълкувате-
лите не са на едно мнение кой точно е ос-
тригал главата си в Кенхрея, източно-
то пристанище на Коринт - Павел или
Акила.72
Някои от тях смятат, че обрекът е
един изключително еврейски обичай и че
не приляга особено на човек с духовната
зрялост на Павел. Едва ли е възмоЖно да
се даде окончателен отговор на този
въпрос тук и сега.
18:19, 20 Когато корабът стига в
ЕфЕС, Акила и Прискила слизат с наме-
рението да останат там, докато Павел
се възползва от краткия престой, за да
отиде в синагогата и да разисква с toge-
ите. За голяма изненадайте настояват
пред него да остане за по-дълго време, но
той им отказва.
18:21 Корабът скоро ще тръгне, а зае-
дно с него и Павел, но апостолът им обе-
щава да се върне в Ефес след празника в
Ерусалим, ако Бог шикелае това.
18:22 Следващата спирка на кораба е
КЕСАРИЯ. Оттам апостолът се из-
качва в Ерусалим, за да поздрави църк-
вата, след което слиза за последен път
до АНТИОХИЯ.
Така завършва второто мисионерско
пътешествие на Павел.
Ж. Третото мисионерско
пътешествие на Павел:
Мала Азия и Гърция (18:23-21:26)
18:23 След един сравнително продължи-
телен престой в Антиохия Павел вече е
готов да тръгне на още едно дълго миси-
онерско пътешествие. Разказът за то-
ва пътешествие се простира от 23 cm.
до 21:16.
ГАЛАТИЯ u фРИГИЯ са първите об-
ласти, които апостолът посещава. Па-

вел обикаля църквите в тези области ед-
на по една, като утвърждава всички
ученици.
18:24-26 Мястото на действието се
премества в Ефес, където апостолът
оставя Акила и Прискила. Там е прис-
тигнал и един учен проповедник на име
Аполос, за който се казва, че е „силен в
Писанията". Той е евреин по роЖдение и
е роден в Александрия, столицата на Се-
верен Египет. Въпреки че неговото про-
повядване е подкрепено от голяма сила
и въпреки че е много усърден, неговата
християнска вяра не е съвсем съвършена.
Той познава много добре слуЖението на
Йоан Кръстител и знае призива на Йо-
ан към народа на Израел за покаяние, ко-
ето да го подготви за идването на Ме-
сия, но не знае нищо за християнското
кръщение и някои други въпроси на хрис-
тиянското учение. Когато го чуват да
говори в синагогата, Акила и Прискила
разбират, че той има нуЖда от по-ната-
тъшни наставления, и като го взимат
при себе си, му обясняват БоЖия път
по-точно. Не моЖем да не признаем зас-
лугата на този учен проповедник, който
се съгласява да бъде наставляван от
един майстор на палатки и неговата
съпруга.
18:27,28 Резултатът от готовност-
та на Аполос да се учи е, че братята в
Ефес насърчават неговото Желание да
отиде в Коринт и да проповядва слово-
то. Всъщност те му написват препоръ-
чително писмо. Вследствие на това той
оказва голяма помощ на вярващите в Ко-
ринт и яростно опровергава logeume
публично, като доказва, че Исус наисти-
на е БоЖият Христос.
19:1 Когато посещава Ефес за първи
път, Павел обещава на logeume в синаго-
гата да се върне, ако Бог Желае това. В
изпълнение на това обещание той прави
една обиколка на полуострова през гала-
тийската и фригийската област, пъту-
вайки по хълмистия път към ЕфЕС, в
западната част на областта Азия. Кога-
то пристига там, апостолът среща око-

93

Деяния 19

ло дванадесет мъЖе, които твърдят, че
са ученици. Докато разговаря с тези мъ-
Же, ПаВел разбира, че тяхното познание
за християнската вяра не е пълно и съ-
вършено, и започва да се чуди дали наис-
тина са приели Светия Дух.
19:2 Затова той ги пита: „Приехте ли
Светия Дух, като повярвахте?" В
ПБКДЖ този въпрос е преведен така:
„Приехте ли Светия Дух, откакто по-
вярвахте?", което неправилно внушава
идеята, че приемането на Светия Дух
става след спасението.
Този стих не означава, че приемането
на Светия Дух е едно дело на благодат-
та, което следва спасението. В момен-
та, в който един грешник повярва 8 Спа-
сителя, той получава и Светия Дух.
В отговор учениците казват: „Дагке
не сме чули дали има Свети Дух"; или,
според превода на този текст в АСПБ:
„ДаЖе не сме чули дали е даден Светият
Дух." Тъй като тези мъЖе са били учени-
ци на Йоан Кръстител, те е трябвало да
знаят за съществуването на Светия
Дух от СЗ. И не само това, но Йоан е
учел своите ученици, че Този, Който иде
след него, ще ги кръсти със Светия Дух.
Това, което тези ученици не знаят, е, че
Светият Дух вече е даден на Петдесет-
ница.
19:3,4 Когато апостолът повдига въп-
роса за кръщението, той разбира, че те-
зи мъЖе знаят само за Йоановото кръ-
щение. С други думи, те знаят, че Меси-
ята е близо, и са изявили своето покая-
ние чрез кръщението като необходим
етап от подготовката на приемането
Му като Цар. Те не знаят, че Христос е
умрял, че е бил погребан, че е възкръснал
от мъртвите и че се е възнесъл в небе-
то, и че Той е изпратил Светия Дух. Па-
вел им обяснява всичко това, като им
припомня, че когато ги е кръщавал с кръ-
щението на покаяние, Йоан ги е увеща-
вал да повярват... в Христос Исус.
19:5 Когато чуват това, мъЖете се
кръщават в името на Господ Исус. Нав-
сякъде в Деянията ударението съвсем

определено пада върху господството на
Исус. И така, Йоановите ученици се кръ-
щават в името на Господ Исус, като по
този начин признават пред всички, че са
приели Исус Христос като Господ (Йе-
хова) на своя Живот.
19:6,7 След това Павел полага ръце на
тях и Светият Дух идва на тях. Това е
четвъртият ясен случай на даване на
Светия Дух в Деянията. Първият е опи-
сан във 2 гл. - даването на Светия Дух в
деня на Петдесетница, което засяга
главно евреите. За втория се разказва в
Деяния 8 гл. Това е случаят, когато Све-
тият Дух се дава на самаряните чрез по-
лагането на ръце от Петър и Йоан. Тре-
тият е описан в Деяния 10 гл. - събити-
ята в дома на езичника Корнилий в Йопа.
Hue вече посочихме, че поредността на
събитията, които водят до приемането
на Светия Дух, се различава при всеки
отделен случай.
Тук, в 19 гл., последователността е
следната:
Повярване.
Повторно кръщение.
Полагане на ръце от апостолите.  ..
Приемане на Светия Дух.
Когато дава Светия Дух чрез полага-
нето на ръце от страна на Павел, Гос-
под предотвратява опасността някой
да каЖе по-късно, че Павел не е апостол
от същия ранг като Петър, Йоан или ня-
кой от другите апостоли.
Когато Йоановите ученици получават
Светия Дух, те започват да говорят на
езици и да пророкуват. Тези свръхестес-
твени възмоЖности са част от БоЖии-
те методи на действие преди даването
на НЗ. Днес ние знаем, че получаваме
Светия Дух при повярването не защото
виЖдаме някакви знамения или чудеса или
защото чувстваме това по някакъв осо-
бен начин, а защото Новозаветните Пи-
сания ни свидетелстват за това.
В момента, в който един човек повяр-
ва в Господ Исус Христос, Светият Дух
идва да обитава в него, или - той става
запечатан от Светия Дух; или - получа-

94

Деяния 19

ва залога на Духа; или - получава помаза-
нието на Духа; или - бива кръстен от Ду-
ха в Христовото тяло. Но всичко това
не означава, че в Живота на вярващия ня-
ма да последват никакви суверенни дейс-
твия на Духа. Никой не отрича, че често
пъти Светият Дух идва в Живота на от-
делни хора по един особен начин, като ги
обдарява със сила за специални слуЖения
и им дава голямо дръзновение във вяра-
та и като излива върху тях голяма лк>-
бов към душите на хората.
19:8 В продълЖение на три месеца Па-
вел посещава синагогата в Ефес, като
разисква със слушателите си и ги убеж-
дава „за неща, отнасящи се до БоЖието
царство'*. Под „разискване" ние разби-
раме разговори, които имат за цел да съ-
будят интелекта на хората. Под „убеЖ-
даване" разбираме слово, което има за
цел да повлияе на волята на отделните
слушатели и най-вече на решението им
дали да повярват в Исус като Христос
или да не повярват. Главната тема на
тези разговори е: „Нещата, отнасящи
се до БоЖието царство."
Cmloapm дава следното обяснение:
„И така, ако беше казано, че той е про-
повядвал евангелието (благата вест) на
Царството, това нямаше да бъде на мяс-
то в диспенсационно отношение. Това
евангелие се проповядваше от Господа.
То вече не се прилагаше във връзка с Не-
говата смърт, макар и да се очакваше
възстановяването му в някой бъдещ ден
(Матей 24:14; Откровение 14:6, 7). Павел
обаче разискваше за Sojkuemo царство,
тъй като то вече съществуваше на земя-
та. " 73
19:9,10 А когато някои от logeume се
закоравяват (стават интелектуално
безчувствени) и не се подчиняват (не
подчиняват своите воли) и когато за-
почват да настройват народа срещу
учението, Павел напуска синагогата и
отделя своите ученици от logeume. Той
ги забеЖда в училището на Тирана, къ-
дето е свободен да ги поучава всеки ден.
Повечето изследователи смятат, че Ти-

рана е бил грък, който е водел часове по
философия и риторика. ВпродълЖение на
две години апостолът създава и обучава
ученици и ги изпраща да обучават други
ученици. В резултат на това цялата
провинция Азия чува словото на Господ
Исус - както logeu, така и гърци. По
този начин пред Павел се отваря голяма
и ефективна врата, независимо от мно-
гото противници (1 Кор. 16:9).
19:11,12 Като апостол на Исус Хрис-
тос Павел има власт да извършва знаме-
ния и чудеса. Те са доказателства за не-
говото апостолство и свидетелстват
за истинността на посланието, което
проповядва. Тази власт, която тече през
него, е толкова голяма, че дори и когато
носят на болните или на обсебените
кърпи или престилки, докоснати от не-
го, болестите се отмахват от тях и
злите духове излизат. Не моЖем да не се
запитаме дали тези чудеса могат да се
повторят и днес. Светият БоЖий Дух е
суверенен и Той моЖе да прави това, ко-
ето Му е угодно. Трябва да признаем оба-
че, че апостолите и техните пратени-
ци са имали една свръхестествена власт.
И тъй като сега ние нямаме апостоли в
пълния смисъл на тази дума, безсмисле-
но е да настояваме, че тези чудеса про-
дълЖават и до днес.
19:13, 14 Винаги когато Бог действа
със сила, Сатана стои много близко, го-
тов да пречи и да се противопоставя.
Докато Павел проповядва и извършва
чудеса, някои от logeuckume скитници-
заклинатели в Ефес започват да запо-
вядват на злите духове да излязат от
обсебените (използвайки името на Гос-
под Исус като магическа формула), фак-
тът, че някои от logeume имат власт да
изгонват духове от обсебените, е приз-
нат и от Господ Исус (Лука 11:9).
Сред еврейските магьосници, които се
опитват да правят това, са и седемте
синове на Скева. Този човек е първосве-
щеникьт или свещеникът, който отго-
варя за двадесет и четирите слуЖби.
ВеднъЖ неговите синове се опитват да

95

Деяния 19

изгонят злия дух dm един обсебен, като
казВат на духа: „Заклевам ви в Исуса,
Когото Павел проповядва."
19:15,16 Те изричат думите, но нямат
власт да изгонят духа и духът не им се
подчинява. Всъщност отговорът на
злия дух е особено многозначителен. Той
казва: „Исуса признавам, и Павла зная;
но вие кои сте?"
ф. Б. Мейър ни предлага един забавен
коментар върху този случай, който си
заслуЖава да цитираме:
„Когато синовете на Скева заповяд-
ват на беса да излезе, той се обръща към
тях и им казва: „Кои сте вие, малки чо-
вечета-дЖудЖета? Кои сте вие, лилипу-
ти? Павел познавам, но вас не познавам:
никога не съм чувал за вас преди това; ва-
шето име никога не е било споменато в
ада. Вас никой не ви познава, нито пък е
чул някой за вас извън това малко място
на земята, наречено Ефес."
Затова и аз сега си задавам същия въп-
рос: „Някой знае ли за мен в ада?" Дяво-
лите знаят ли за нас? Страхуват ли се
поради нас? Боят ли се от нас? Нахвър-
лят ли се върху нас? Дали когато пропо-
вядваме в неделя, когато говорим поули-
ците, когато поучаваме в неделното учи-
лище, дяволът казва: „Не те познавам.
Ти не заслужаваш да си хабя барута за те-
бе. МоЖеш да продълЖиш да си вършиш
работата. Няма да безпокоя ада, за да те
спра да работиш." 74
Интересно е да се види, че Писанието
прави разлика меЖду злия дух (15 cm.) и
човека, в когото злият дух обитава (16
cm.). В 15 cm. се вшкда, че говори злият
дух, а в 16 cm. - самият човек, обзет от
духа, скача върху синовете на Скева и ка-
то ги надвива, съблича дрехите им и ги
наранява.
19:17 Когато новините за пораЖение-
то на силите на Сатана стигат до всич-
ки околни места, хората са обзети от
чувство на дълбоко страхопочитание и
името на Господ Исус се възвеличава.
Не името на Павел се възвеличава, а име-
то на Спасителя на Павел.

19:18,19 Действието на БоЖия Дух е
толкова мощно сред различните магьос-
ници, че мнозина от тях се обръщат към
Христос, като изповядват... делата си.
След това те показват пред всички сво-
ята вяра, като донасят магьоснически-
те си книги и ги изгарят на голям огън.
Първоначалната цена на книгите е пет-
десет* хиляди сребърника. Сега е труд-
но да пресметнем колко струва тоВа 6
наши пари, но бихме могли да предполо-
Жим - меЖду осем и десет хиляди долара.
19:20 След това широкоразгласено от-
ричане на езическите практики Господ-
ното слово започва мощно да расте и да
побеЖдава. Ако съвременните христия-
ни моЖеха да изгорят всички свои долно-
качествени книги и списания, словото
щеше да има много по-големи победи.
19:21 Когато престоят на Павел в
Ефес идва към своя край, апостолът ре-
шава да се върне в Ерусалим през Маке-
дония и Ахая, след което да отиде да ви-
ди и Рим. Неговото голямо сърце, пълно
с л1обов и състрадание, непрекъснато се
стреми да отиде в централни места, къ-
дето евангелието моЖе да се посее и пос-
ле да се разпространи.
19:22 Преди това апостолът изпраща
Тимотей и Ераст в Македония, като са-
мият той остава за известно време в
Азия. Вероятно по това време е написа-
но и 1 Послание към коринтяните (око-
ло 56 год. сл. Хр.).
19:23-27 В резултат на Павловото слу-
Жение много от ефесяните изоставят
идолите си и се обръщат към Господа.
Духовното съЖивление на града е толко-
ва чувствително, че довеЖда до рецесия
В търговията с идоли. Един от сериозно
засегнатите е златарят Димитри, кой-
то прави сребърни храмчета на Диа-
на.75 Димитри става говорител на зана-
ятчиите и като ги събира заедно, се
опитва да ги предизвика да предприемат
решителни действия. Той им напомня, че
* Тук цифрата 6 текста на Библията на бълг.
ез. е сгрешена. - Бел. на прев.

96

Деяния 19

Павел вече е успял да убеди много хора,
„че не са богове тия, които са от ръка
направени". Той разкрива истинските си
мотиви, като казва, че занаятът им е
в опасност, макар че веднага след това
се опитва да им придаде религиозна ок-
раска с претенциите си за голямо стра-
хопочитание към Диана и нейния храм.
19:28-31 Събранието на занаятчиите
скоро се превръща в една разгневена тъл-
па, която заразява с гнева си целия град.
Крещейки: „Велика е ефеската Диана",
тълпата се втурва в театъра (арената
или колизеума) и улавя Гай и Аристарх,
двама от спътниците на Павел, с наме-
рение да ги убие. Самият Павел иска да
излезе и да говори пред народа, но учени-
ците не му позволяват да направи това,
както и някои от азийските началници
(слуЖители, избирани от Жителите на
града, които са организирали празници на
боговете за собствена сметка). Тези
градски благодетели като приятели на
Павел го предупреждават да не се показ-
ва в театъра.
19:32 По това време тълпата вече
изобщо не се владее. Много от хората
дори не знаят защо са там. От всички
посоки звучат противоположни мнения.
1933,34 Един евреин на име Алексан-
дър излиза напред и се опитва да говори
на тълпата. Без съмнение той се опит-
ва да защити евреите, които нямат ни-
каква вина за размирицата. Но когато
разбират, че е евреин, хората започват
да викат в продължение на два часа в
един глас: „Велика е ефеската Диана!"
1935 В този критичен момент се на-
месва градският писар и успява да укро-
ти тълпата. Неговата реч е колкото
успешна, толкова и безуспешна. Той каз-
ва на ефесяните, че няма от какво да се
страхуват. В края на краищата всички
знаят, че град Ефес е пазач на храма на
великата богиня Диана. Макар че към
този храм проявяват интерес още три-
надесет града в Азия, тази привилегия се
пада изключително на ефесяните. Освен
това на тях се пада и привилегията да

пазят образа на Диана, за който се смя-
та, че е паднал от Юпитер.
1936-40 С всичко това писарят иска да
покаЖе, че техните религиозни основи са
толкова здрави, че нищо не моЖе да пок-
лати величието на Диана; затова е без-
смислено да вдигат толкова шум за ни-
що. В края на краищата хората, срещу
които те толкова викат, нито крадат
храмове, нито богохулстват срещу Ди-
ана. Ако оплакването на Димитри и не-
говите колеги е основателно, има редов-
ни заседания на съдилищата, а така съ-
що и съдебни чиновници, които са гото-
ви да ги изслушат. Ако имат нуЖда от
допълнителни решения, винаги могат да
сторят това на редовните си заседа-
ния. Но сега те приличат на разк>здана
тълпа, а Римската империя едва ли ще ги
изтърпи при това полоЖение. И ако ня-
кой поиска... да обяснят тази размири-
ца, те едва ли ще могат да се оправдаят
по някакъв начин. Освен това градският
писар знае много добре, че ако новините
за тази размирица стигнат до Рим, има
опасност да загуби както работата, та-
ка и Живота си.
19:41 В края на тази реч гневът на
тълпата вече е утихнал и хората бързо
се разотиват по домовете си.
„Интересно е да се види, че не размири-
цата слага край на слуЖението на Павел
в този град, а една реч на градския писар
в защита на гражданския ред. Докато
опозицията в града оказва здравословна
съпротива, Павел смята, че вратата на
евангелието е широко отворена за ефеся-
ните (1 Кор. 16:8, 9). Но когато към него
започва да протяга пипалата си граЖ-
данската управа, за да го защити, той
веднага напуска града." (Избрано)
Думата „събрание" (32, 39, 41 cm.) е
превод на гръцката дума „ekklesia", коя-
то означава „група хора". Това е същата
дума, която на други места в НЗ е преве-
дена като „църква". Само контекстът
моЖе да покаЖе дали под това понятие
трябва да се разбира „езическа тълпа",
както в този случай, „събранието на Из-

97

Деяния 19,20

раел", както В Деяния 7:38, или „ноВоза-
ветната църква". „Събрание" е един по-
добър превод на думата „ekklesia" от
„църква". Думата „църква" има гръцки
произход и означава „принадлежащ към
Господа" (kuriake). В съвременната си
употреба тя обикновено се използва, за
да обозначи понятието „религиозна сгра-
да". Поради тази причина много христи-
яни предпочитат да използват думата
„събрание", тъй като тя изразява факта,
че църквата е общност от призовани хо-
ра, а не сграда или деноминация.
20:1 От 1 cm. изглеЖда, че от Ефес Па-
вел заминава направо за Македония, но
от 2 Коринтяни научаваме, че преди то-
ва той отива в ТРОАДА. Там апосто-
лът намира отворена врата, за да про-
повядва евангелието, но преди това иска
да се срещне с Тит и да разбере как е би-
ло прието неговото Първо послание от
коринтяните. Когато не намира Тит в
Троада, Павел пресича североизточната
част на Егейско море и пристига в МА-
КЕДОНИЯ. Без съмнение той слиза в
НЕАПОЛ, откъдето тръгва към вът-
решността на страната, за да стигне до
фИЛИПИ. Докато се намира в Македо-
ния, вероятно във филипи, той се среща
с Тит и е много насърчен от новините
от Коринт. МоЖе би точно тогава той
написва и 2 Послание към коринтяните
(56? год. сл. Хр.), (вЖ. 2 Кор.1:8,9; 2:12-14;
7:5-7).
20:2, За След като слуЖи известно вре-
ме в Македония, Павел тръгва на к>г към
ГЪРЦИЯ или АХАЯ. Несъмнено той
прекарва по-голямата част от тези три
месеца в КОРИНТ, където написва и
Посланието към римляните. Някои изс-
ледователи вярват, че тогава е написа-
но и Посланието към галатяните.
2036 Първоначално Павел възнамеря-
ва да тръгне от Коринт и да пътува нап-
раво за Сирия през Егейско море. Но ко-
гато разбира, че logeume са направили за-
говор да го убият някъде по пътя, той
променя плановете си и тръгва отново
на север през МАКЕДОНИЯ.

20:4 Този стих ни запознава с някои от
спътниците на Павел. Той ни казва, че
те го придружават до Азия, но ние зна-
ем, че някои от тях стигат заедно с не-
го чак до Рим:
Берянинът Сосипаптьр е вероятно съ-
щият Сосипатър, за който се говори в
Римляни 16:21 и който е роднина на Па-
вел.
Солунецът Аристарх почти загубва
Живота си по време на размирицата в
Ефес (Деян. 19:29). За него четем и по-
късно, че е затворник заедно с Павел в
Рим (филимон 24).
Секунд, също солунец, придруЖава Па-
вел до Азия, вероятно Троада или Ми-
лет.
Гай от Дервия не е македонецът, кой-
то е уловен от тълпата в Ефес (Деян.
19:29). В Римляни 16:23 е споменат един
друг Гай, който е Жител на Коринт и
прик>тява Павел по време на неговия
престой там. Третото послание на Йо-
ан е написано до един човек на име Гай,
който моЖе би Живее в някой град близо
до Ефес. Изобщо Гай е доста често сре-
щано име.
Тимотей не само придруЖава Павел
до Азия, но остава заедно с него в Рим по
време на първото му затваряне. Впос-
ледствие той го придруЖава по време на
пътешествието му през проконсулска
Азия. Във Второто си писмо до Тимотей
Павел изразява Желание да се видят от-
ново, но дали това Желание е било изпъл-
нено някога, не е известно.
Тихик, от Мала Азия, който вероятно
пътува заедно с апостола до Милет. По-
късно отново се присъединява към Павел
в Рим и работи заедно с него преди и по
време на второто му затваряне.
Трофим е явно езичник, чийто дом се
намира в Ефес, Мала Азия. Той отива за-
едно с Павел до Ерусалим и неволно ста-
ва причина за арестуването на апосто-
ла. За него се говори и във 2 Тимотей 4:20.
20:5, 6 ИзглеЖда че гореспоменатите
седем братя тръгват за Троада по-рано,
докато Павел и Лука посещават първо

98

Деяния 20

ФИЛИПИ. (Hue ВярВаме, че Лука е npug-
руЖавал апостола, поради употребата
на 1 л. мн. ч. на глагола В 5 cm., местои-
мението „ние" В 6 cm. и др.) След празни-
ка на безквасните хлябове, тоест след
Пасхата, ПаВел и Лука отплуват от Ма-
кедония за ТРОАДА. Пътуването обик-
новено не продължава пет дни, но тук не
се дава никакво обяснение за закъснение-
то.
20:7-9 Когато сравним 6 и 7 cm., вшкда-
ме, че апостолът нарочно остава в Тро-
ада седем дни, за да бъде там за разчуп-
ването на хляба в Господния ден. От 7
cm. става ясно, че ранните християни са
имали обичай да се събират на първия
ден на седмицата за Господната вечеря.
Това, че Павел говори „до среднощ", не
трябва да ни изненадва. Когато духовна-
та температура в една църква е висока,
БоЖият Дух е свободен да работи, без да
бъде спъван от ограниченията на време-
то. С изминаването на нощта, въздухът
в горната стая започва да става все по-
горещ и по-задушен. За това сигурно доп-
ринасят и многото светила, а така съ-
що и многото хора, които присъстват.
Едно момче на име Евтих, което седи на
отворения прозорец, заспива и пада на зе-
мята. Височината от три етаЖа се
оказва фатална и момчето умира.
20:10 Но Павел слиза долу и пада върху
тялото на момчето, както са правели
старите пророци, след което казва на
хората да не се безпокоят вече, защото
момчето не е мъртво. Павловите думи
като че ли означават, че това безпокойс-
тво е излишно, тъй като момчето не е
умряло, „защото Животът му е в него",
казва той. Но от 9 cm. става ясно, че
момчето наистина е било мъртво. Из-
ползвайки апостолската си власт, Павел
по един чуден начин връща Живота на
момчето.
20:11, 12 Когато отива отново горе,
Павел разчупВа хляба (11 cm.) u всички
участват в Господната вечеря, заради
която са се събрали (7 cm.). След това Ве-
роятно ядат обикновен хляб и участват

в празника agape (празника на лк>бовта).
В ранната църква тази обща братска ве-
черя се е извършвала заедно с Господна-
та вечеря, но вследствие навлизането на
някои злоупотреби (1 Кор. 11:20-22) е би-
ла постепенно прекратена.
След тази незабравима целонощна сре-
ща апостолът си взима сбогом с вярва-
щите в Троада и тръгва на път.
20:13-15 Павел тръгва от Троада пеша
и като изминава около двайсет мили
през един нос, стига до АСОС. Неговите
спътници обикалят носа с кораб, с кой-
то го взимат от к>Жната страна на но-
са. МоЖе би апостолът се нуЖдае от то-
ва време, за да остане за малко сам и да
размишлява върху БоЖието слово.
Плувайки покрай западния бряг на Ма-
ла Азия, мисионерите спират най-напред
в МИТИЛИН, главния град на остров
Лесбос, а на следващата нощ явно спус-
кат котва срещу остров ХИОС. След
още един ден път корабът стига до ост-
ров САМОС, като прави кратък прес-
той в ТРОГИЛИЯ. Най-накрая пътни-
ците пристигат В МИЛИТ, пристанище
на кхюзападния бряг на Мала Азия на око-
ло трийсет и три мили к)Жно от Ефес.
20:16 Павел нарочно отминава Ефес,
тъй като се страхува, че едно посещение
в този град ще му отнеме прекалено
много време, а той бърза да стигне в
Ерусалим за деня на Петдесетница.
20:17 След пристигането им в Милит
Павел изпраща известие до старейши-
ните в Ефес, с което ги моли да дойдат
и да се срещнат с него. Сигурно пътят на
това известие и обратният път на ста-
рейшиншпе е бил доста дълъг, но вели-
чественото послание, което те чуват
от устата на големия апостол, напълно
оправдава техните усилия. То ни дава
ценния портрет на един съвършен слу-
Жител на Господ Исус Христос. Това е
човек, изцяло посветен на своя Спаси-
тел, който работи наВреме и без Време;
неуморим, безстрашен, неустрашим. Не-
говата личност е белязана с истинска
човечност. За него няма прекалено голя-

99

Деяния 20

ма цена, която да не моЖе да плати. Не-
говото слуЖение е резултат от едно
дълбоко душевно убеЖдение. Той е изпъл-
нен със свята смелост и неустраши-
мост. За него няма значение дали Живее
или умира; за него има значение дали Бо-
Жието слово се осъществява и дали хора-
та чуват благовестието. В него няма
капчица егоизъм. Той иска да дава, а не да
получава.
Трудностите не могат да го спрат.
Делата му се покриват напълно с него-
вите проповеди.
20:18, 19 Най-напред апостолът на-
помня на старейшините в Ефес как е
оковял мегкду тях. Още от първия ден,
когато е стъпил в Азия, и през цялото
време, докато е бил там, той е слуЖил на
Господа с истинско смирение и себеот-
рицание.
Във връзка със своето слуЖение апос-
тол Павел постоянно е Живял в емоцио-
нално напреЖение: непрекъснато е бил в
сълзи и изпитания; непрекъснато е бил
подлоЖен на гонения вследствие на „за-
говорите на togeume". Ho независимо от
всички неприятности неговото слуЖе-
ние е смело и неустрашимо.
20:20,21 Павел не е скрил нищо от ефе-
сяните, което е могло да бъде от полза
за тяхното духовно благосъстояние.
ДвиЖен от Христовата лк>бов, тоц ги е
поучавал „публично и по къщите". За не-
го това не са били предварително обяве-
ни събрания през определени интервали
от време, а възмоЖности, които той
веднага е сграбчвал, за да насърчи вярва-
щите да растат във вярата. Без никак-
ва дискриминация по отношение на наци-
оналната или религиозната принадлеЖ-
ност на своите слушатели той е пропо-
вядвал „покаяние спрямо Бога и вяра
спрямо нашия Господ Исус Христос".
Това са двата основни елемента на еван-
гелието. При всеки истински новоповяр-
вал има и покаяние, и вяра. Това са две-
те страни на „монетата" на евангелие-
то. Ако човек не преЖивее истинско по-
каяние, не е възмоЖно да има спасителна

вяра. От друга страна, от покаянието
няма никаква полза, ако веднага след не-
го не дойде вярата в БоЖия Син. Покая-
нието означава обръщане на 180 градуса,
чрез което грешникът признава загубе-
ното си състояние и правотата на Бо-
Жия съд по отношение на вината му. Вя-
рата е упованието на Исус Христос ка-
то на Господ и Спасител.
В много текстове на НЗ вярата се по-
сочва като единствено условие на спасе-
нието. Но вярата сама по себе си пред-
полага покаяние. Как би могъл един чо-
век наистина да приеме Исус Христос
като Спасител, ако не разбере, че има
нуЖда от Спасител? Покаянието е то-
ва осъзнаване, което идва от изобличи-
телното слуЖение на Светия Дух.2О:18,
19 Най-напред апостолът напомня на
старейшините в Ефес как е Живял меЖ-
ду тях. Още от първия ден, когато е
стъпил в Азия, и през цялото време, до-
като е бил там, той е слуЖил на Госпо-
да с истинско смирение и себеотрица-
ние.
Във връзка със своето слуЖение апос-
тол Павел постоянно е Живял в емоцио-
нално напреЖение: непрекъснато е бил в
сълзи и изпитания; непрекъснато е бил
подлоЖен на гонения вследствие на „за-
говорите на кхдеите". Но независимо от
всички неприятности неговото слуЖе-
ние е смело и неустрашимо.
20:22,23 След този кратък преглед на
Живота си сред ефесяните апостолът
сега отправя взор към страданията, ко-
ито го чакат занапред. Той е заставен
от своя дух да отиде в Ерусалим. Това е
едно вътрешно принуЖдение, което той
явно не моЖе да отхвърли. Макар и да не
знае какво точно ще го сполети в Еруса-
лим, Павел много добре знае, че връзва-
нията и скърбите ще бъдат нещо нео-
тменно в неговия Живот. Светият Дух
му е откривал този факт във всеки
град, вероятно чрез слуЖението на про-
роци или моЖе би чрез тайнственото,
вътрешно предаване на боЖествено зна-

100

Деяния 20

20:24 Правейки равносметка на всичко
това в ума си, апостолът не мисли, че не-
говият собствен Живот струва много.
Най-голямото му Желание е да се подчи-
нява на Бога и да Му угаЖда. Ако през то-
ва време бъде призован да принесе своя
Живот, няма да го поЖали. Няма прека-
лено голяма Жертва за Този, Който ум-
ря за него. Това, което има значение, е, че
той трябва да извърви докрай пътя и да
свърши слуЖението, което е приел от
Господ Исус - да проповядва благовес-
тието на БоЖията благодат. Няма ду-
ми, които да могат по-добре да опишат
добрата вест, проповядвана от Павел,
от думите „благовестието на БоЖия-
та благодат". Това е вълнуващата нови-
на за БоЖията незаслуЖена милост към
виновните и безбоЖни грешници, които
не заслуЖават нищо друго освен вечния
ад. В нея се казва как лЬбоВта на БоЖия
Син е слязла от най-високите небесни
места, за да пострада, да пролее кръвта
си и да умре на Голгота, така че онези,
които вярват в Него, да получат проще-
ние на греховете и вечен Живот.
20:25-27 Павел е убеден, че никога пове-
че няма да види своите възлкзбени братя
от Ефес, но неговата съвест е чиста, ко-
гато се сбогува с тях, защото знае, че не
се е посвенил да им изяви „цялата БоЖия
воля". Той им е изявил не само основните
истини на евангелието, но и всички исти-
ни, които са Жизненонеобходими, за да
Живее човек благочестиво.
20:28 И тъй като няма да ги види пове-
че на земята, апостолът отправя към
старейшините сериозно предупреЖде-
ние, в което им казва, че най-напред
трябва да внимават за своето собстве-
но духовно състояние. Защото, ако не
Живеят в общение с Господа, не могат да
бъдат духовни водачи в църквата.
Като старейшини те трябва да се
гриЖат... и за цялото стадо, в което
БоЖият Дух ги е поставил епископи.
Както вече казахме, епископите в НЗ са
наречени още и „надзиратели", „старей-
шини" и „презвитери". Този стих подчер-

тава идеята, че старейшините не се наз-
начават или избират от местното съб-
рание. Те стават надзиратели, защото
Светият Дух ги поставя за такива, и
трябва да се признаят от вярващите,
сред които работят.
Освен всичко друго те са отговорни и
пред Пастира на църквата на Бога.
Колко голяма е тази отговорност, личи
и от следващите думи: „... която Той
придоби със Собствената Си кръв."
Последното изречение е дало повод за не
малко дискусии и спорове сред изследова-
телите на Библията. Проблемът е в то-
ва, че в този стих Бог е описан като
Един, Който пролива кръвта Си, а ние
знаем, че Бог е Дух. Всъщност Този, Кой-
то проля кръвта Си, е Господ Исус и ма-
кар че Исус е Бог, никъде другаде в Биб-
лията не се говори за Бог като за Един,
Който пролива кръвта Си или умира.
В повечето ръкописи текстът гласи
така: „... църквата на Господа и Бога, ко-
ято Той придоби със Собствената Си
кръв." Това очевидно предполага, че Лич-
ността в БоЖеството, Която придоби-
ва църквата, като пролива кръвта Си, е
Господ.
МоЖе би новият превод на Библията
от Дарби предава най-точно значението
на пасаЖа: „... църквата на Бога, която
Той придоби с кръвта на Своя Собст-
вен." Тук Бог е Този, Който придобива
църквата, но Той прави това с кръвта на
Своя Собствен Син, благословения Гос-
под Исус.
20:29,30 Павел знае, че след неговото
заминаване църквата ще бъде атакува-
на както отвътре, така и отвън. Върху
стадото ще се нахвърлят лъЖеучители,
„свирепи вълци" в овчи коЖи, които ня-
ма да покаЖат милост. Дори и от сами-
те тях ще се появят хора, които ще
имат амбиции да заемат изтъкнати
постове и ще говорят извратено за ис-
тината, като се опитват да отвлекат
учениците след себе си.
2031 Като не забравят тези непосред-
ствени опасности, старейшините тряб-

101

Деяния 20,21

Ва да бдят и непрекъснато да си спом-
нят, че в продължение на три години
апостолът не е престанал да ги предуп-
реждава със сълзи ден и нощ.
20:32 Павел има още една голяма Въз-
можност за подкрепа и тя е, че моЖе да
ги препоръча „на Бога и на словото на
Неговата благодат'*. ЗабелеЖете, че
той не ги препоръчва на други човешки
водачи, нито на предполагаеми последо-
ватели на апостолите, а ги поверява на
Бога и на Библията. Това е едно красно-
речиво свидетелство за това, че богов-
дъхновените Писания са напълно доста-
тъчни. Те са ония, които могат да изг-
радят вярващите и да им дадат „нас-
ледството меЖду всичките осветени".
20:33-35 На края на своето послание
апостол Павел още веднъЖ представя
пред старейшините примера със своя
собствен Живот и слуЖение. Той моЖе да
каЖе съвсем честно, че не е поЖелал на
никого „среброто или златото, или об-
леклото". Това, което е мотивирало не-
говото участие в делото на Господа, не
е надеЖдата за финансово обогатяване.
В материално отношение той наистина
е беден, но спрямо Бога е богат. И кога-
то им показва ръцете си, моЖе съвсем
чистосърдечно да им каЖе, че тези него-
ви ръце са работили, за да снабдят Жиз-
нените му нуЖди, и не само неговите, но
и на ония, които са били с него. И не са-
мо това. Той е работил като майстор на
палатки, за да моЖе да помогне на слаби-
те - на физически болните и на морално
слабите, или на духовно немощните.
Старейшините не трябва да забравят
това и във всичко да помнят думите на
Господ Исус: „По-блаЖено е да дава чо-
век, отколкото да приема." Интересно
защо, тези думи на нашия Господ не се
срещат в нито едно Евангелие. Те обоб-
щават голяма част от Неговото учение,
но тук те се дават като боговдъхнове-
но допълнение към Неговите думи в
Евангелията.
20:36-38 В края на своето послание
апостол Павел коленичи на земята и се

помолва заедно със старейшините. За
всички това е един много тъЖен мо-
мент. Те показват своята дълбока при-
вързаност към апостола, като падат на
шията му и го целуват. Това, което ги
натъЖава най-много, са думите, „че ня-
ма вече да видят лицето му". С натъ-
Жени сърца те го изпращат до кораба,
който ще го отведе в Ерусалим.
21:1-4а След неЖната и сърдечна сре-
ща в Милшп Павел и другарите му отп-
луват за остров КОС, където остават
за през нощта, а на следващия ден про-
дълЖават на 1огоизток за остров РО-
ДОС. Напускайки северния край на ост-
рова, те се отправят на изток към ПА-
ТАРА, морско пристанище на Ликия на
ЬЖния бряг на Мала Азия. В Патара те
се прехвърлят на друг кораб, който за-
минава за финикия, крайбреЖна Сирия,
където Тир е един от главните градове.
Пътувайки на кзгоизток през Средизем-
но море, те заобикалят к)Жно от остров
КИПЪР, който остава отляво, и слизат
най-напред в ТИР. Тъй като корабът
прави там престой, за да разтоварва,
Павел и неговите спътници отиват да
търсят вярващите християни и оста-
ват с тях седем дни.
21:46 Там тези ученици казват на Па-
вел чрез Духа, че не трябва да стъпва в
Ерусалим. Този текст повдига стария
от векове въпрос, дали когато отива в
Ерусалим, Павел съзнателно не се подчи-
нява на БоЖията воля, дали той несъзна-
телно не успява да разбере намерението
на Господа, или дали всъщност апосто-
лът отива там по БоЖията воля. Едно
повърхностно прочитане на 46 cm. би
могло да покаЖе, че апостолът напълно
съзнателно и упорито отказва да се под-
чини на Духа и нарочно действа предиз-
викателно. Но едно по-внимателно про-
читане би могло да покаЖе, че Павел
всъщност не знае, че това предупреЖде-
ние е дадено чрез Духа. Лука като исто-
рик казва на своите читатели, че съве-
тът, който дават на Павел учениците
от Тир, е боговдъхновен, но той не каз-

102

Деяния 21

Ва, че апостолът знае за това със сигур-
ност. ВъзмоЖно е апостолът да смята,
че учениците му дават този съвет с цел
да го предпазят от физически страдания
и дори от смърт. В л!обовта си към сво-
ите сънародници ПаВел не мисли, че не-
говото физическо благосъстояние има
някакво значение.
21:5,6 В края на седемте дни вярващи-
те от Тир дават израз на християнска-
та си лкобов, като излизат на голяма гру-
па, за да изпратят мисионерите до бре-
га. След като прекарват известно време
6 молитва и сърдечно сбогуване, кора-
бът тръгва, а те се връщат у дома си.
21:7 Следващата спирка по пътя на ко-
раба е град ПТОЛЕМАИДА, морско
пристанище на около двадесет и пет ми-
ли 1оЖно от Тир, известен сега под име-
то Akko (Acre), близо до Хайфа. Наречен
е така на Птоломей. Еднодневният
престой на кораба там дава възмоЖ-
ност на Господните слуЖители да посе-
тят братята от местното събрание.
21:8 На следващия ден корабът изми-
нава последната част от пътя - едно
разстояние от тридесет мили к>Жно
към КЕСАРИЯ (ЦЕЗАРЕЯ), в долината
Шарон. Там те остават в къщата на
благовестителя Филип (който не е
апостолът Филип). Това е същият онзи
Филип, който беше избран за дякон от
църквата В Ерусалим и който отнесе
евангелието в Самария. Чрез неговите
наставления бе спасен и етиопският ев-
нух.	\
21:9 Филип има четири дъщери деви-
ци, които пророкуват. Това означава, че
те имат дарба от Светия Дух да полу-
чават послания напраВо от Господа и да
ги съобщават на другите. Някои хора
заключават от този стих, че Жените
могат да проповядват и да поучават в
църквата. Но тъй като е изрично забра-
нено Жените да поучават, да говорят или
да упраЖняват власт над мъЖете в съб-
ранието (1 Кор. 14:34,35; 1 Тим. 2:11,12),
моЖем да заклк»чим, че пророческото
слуЖение на тези четири дъщери деви-

ци е било ограничено или в дома, или на
други неофициални събрания.
21:10,11 По Време на престоя на Павел
в Кесария от Юдея слиза един пророк на
име Агав. Това е същият пророк, който
дойде от Ерусалим в Антиохия и предре-
че глада по времето на царуването на
КлаВдий (Деян. 11:28). Сега той взима
пояса на Павел и завързва краката си и
ръцете си с него. С това драматично
действие той, така да се каЖе, изиграва
своето послание, както правят и много
от пороците преди него. След това про-
рокът обяснява значението на това сим-
волично действие. Така както той за-
вързва краката си и ръцете си, така и
logeume в Ерусалим ще завърЖат крака-
та и ръцете на Павел и ще го предадат
във властта на езичниците. Павловото
слуЖение сред logeume (чийто символ е
поясът) ще доведе до личното му зала-
вяне от самите тях.
21:12-14 Когато чуват това, спътни-
ците на апостола и християните в Кеса-
рия започват да го умоляват да не се из-
качва в Ерусалим. Но тяхната загриЖе-
ност не моЖе да промени решението му.
Сълзите им само съкрушават сърцето
му. Нима страхът от веригите и затво-
ра моЖе да го възпре да извърши това,
което той смята за БоЖията воля? Той
е готов не само да бъде вързан, но и да
умре в Ерусалим за името на Господ
Исус. Всички техни аргументи се оказ-
ват безполезни. Той е толкова твърдо
решен да отиде, че на тях не им остава
нищо друго, освен да каЖат: „Да бъде
Господната воля."
Много е трудно да се повярва, че пос-
ледните думи на Павел са казани от чо-
век, който има пълното съзнание, че пра-
ви това, без да се подчинява на водшпел-
ството на Светия Дух. Ние знаем, че
учениците В Тир казаха на Павел чрез Ду-
ха, че не трябва да отива в Ерусалим (4
cm.), но дали Павел знае, че те са говори-
ли чрез Духа? И дали Господ наистина не
одобрява неговото пътуване в Ерусалим
по-късно, когато му казва: „Дерзай, за-

103

Деяния 21

щото както си свидетелствал за Мене
в Ерусалим, така трябва да свидетелс-
тваш и в Рим" (23:11)? Две неща са съв-
сем ясни: първо, Павел не смята, че съо-
браженията за неговата лична безопас-
ност могат да повлияят на слуЖението
му на Господа; и, второ, Господ моЖе да
употреби всички тези събития за Своя
слава.
21:15,16 Пътят от Кесария до Еруса-
лим е по суша и е дълъг повече от петде-
сет мили - едно доста голямо разстоя-
ние за онези дни, когато транспортът е
бил толкова бавен. Групата, която прид-
руЖава апостола, се е увеличила с още ня-
колко души - ученици от Кесария и един
брат на име Мнасон, родом от Кипър, и
един от първите ученици там. Сега той
Живее в Ерусалим и има привилегията да
прикяпи апостола и спътниците му по
време на последния му престой в Еруса-
лим.
Мисионерското пътуване на Павел на-
истина завършва с пристигането му в
Ерусалим. Оттук до края на книгата е
описано неговото арестуване, процес,
пътуване до Рим, нов процес и затваря-
нето му там.	'
21:17,18 При пристигането си в Еруса-
лим апостолът и неговите спътници са
посрещнати радушно от братята. На
следващия ден е организирано събрание,
на което присъстват Яков и всички
старешшши. Няма как да узнаем със си-
гурност за кой точно Яков става въпрос
тук. Това моЖе да е Яков, братът на на-
шия Господ, а така също и Яков, Алфее-
вият син, но най-вероятно става въпрос
за първия.
21:19, 20а Павел започва разговора
пръв, като разказва подробно за всичко,
което Бог е извършил мюкду езичници-
те чрез неговото слуЖение. Тази нови-1
на става повод за голяма радост.
21:206-22 Но въпреки всичко еврейски-
те братя остават с някои опасения от-
носно Павел, защото са чули слуха, че
апостолът е проповядвал и поучавал

против Мойсей и закона. Това моЖе да
донесе само беди в Ерусалим.
Конкретното обвинение срещу Павел
е, че той е поучавал всички logeu в чуЖ-
дите страни „да отстъпят от Мойсе-
евия закон", като им е казвал „да не об-
рязват чадата си, нито да дърЖат
старите обреди". Това наистина ли е
така, или не?
Павел наистина поучава, че Христос
изпълнява закона на правдата за тези,
които вярват. Той поучава, че след идва-
нето на християнската вяра вярващите
logeu вече не са под закон. Поучава, че ако
един човек иска да се обреЖе, за да се оп-
равдае, то този човек отрязва пътя си
към спасението в Христос Исус. Апос-
толът поучава, че връщането към бук-
вите и сенките на закона след идването
на Христос е опозоряване на Христос.
Предвид всичко това не е трудно да се
разбере защо евреите мислят така за не-
го.
21:23,24 Братята в Ерусалим обаче са
измислили един план, с който се опитват
да омилостиВят своите съграЖдани - и
спасени, и неспасени. Те предлагат на Па-
вел да направи еврейски обрек. Четири-
ма мике вече имат такъв обрек. Павел
би могъл да се присъедини към тях и да
извърши очистването си заедно с тях,
като плати и техните разходи. Ф. У.
Грант описва това по следния начин:
„Павел трябва да вземе тези четири-
ма мъЖе, които, макар и вярващи като
него, все още дързкат да обвързкат себе си
с назарейска клетва, и като се представи
очистен заедно с тях в храма, да поеме
всички необходими разходи. По този на-
чин апостолът ще моЖе пред всички да
признае връзката си със закона." 76
Не е известно какво точно трябва да
се прави при този обрек, защото подроб-
ностите не са много ясни. Но е доста-
тъчно да се знае, че обрекът е еврейски
и че когато евреите видят апостола да
извършва ритуалите, свързани с този
обрек, те със сигурност ще знаят, че
той не кара другите да отстъпват от

104

Деяния 21

закона на Мойсей. За logeume това ще
бъде едно доказателство, че и апосто-
лът пази закона.
Решението на апостола да приеме то-
зи еврейски обрек върху себе си е било
колкото критикувано, толкова и прие-
мано. Онези, които защитават Павел,
казват, че той действа според собстве-
ния си принцип - да стане всичко за всич-
ки, за да моЖе по всякакъв начин да спа-
си неколцина (1 Кор. 9:19-23). Другите
критикуват Павел, като казват, че в Же-
ланието си да спечели благоразположени-
ето на logeume, като създаде впечатле-
ние, че е наистина под закон, той отива
прекалено надалеч. С други думи, те об-
виняват Павел, че не е последователен
в убеЖдението си, че вярващият не е под
закон нито по отношение на своето оп-
равдание, нито като начин на Живот (1
и 2 Гал.). Ние сме склонни да се съгласим
с тази критика със съзнанието, че тряб-
ва да бъдем много внимателни, когато
съдим за мотивите на апостола.
21:35 Братята в Ерусалим са на мне-
ние, че на езичниците не трябва да се на-
лагат никакви правила освен тези, за ко-
ито е взето решение на събранието в
Ерусалим, а именно: че езичниците
трябва да се въздързкат от ядене на
идоло&ертвено, на кръв, на удушено и
от блудство.
2U26 Ритуалите, които извършва Па-
вел във връзка с този обрек, днес не са
много ясни. Много тълкуватели смя-
тат, че тук става въпрос за назарейска
клетва, но дори и в този случай е труд-
но да се разберат различните церемонии,
описани в този стих.
3. Арестуването на Павел и неговото
разпитване (21:27-26:32)
21:27-29 Малко преди изтичането на се-
демте дни на обрека става ясно, че опи-
тът на Павел да омилостиви logeume е
неуспешен. Когато някои от невярващи-
те logeu от проконсулска Азия виЖдат
апостола в храма, те подбуЖдат целия
народ на бунт срещу него. Обвиняват го

не само в поучения, враЖдебни на еврейс-
кия народ и на закона, но и в осквернение
на храма, тъй като е въвел езичници във
вътрешния двор. Истината е следната:
преди това logeume са видели Павел с
Трофим по улиците на град Ерусалим.
Трофим е повярвал езичник от Ефес. И
понеЖе са ги видели да вървят заедно, те
предполагат, че Павел е завел своя при-
ятел-езичник в някой от вътрешните
дворове на храма.
21:30-35 Макар и невярно, обвинението
постига целта си. Целият град е развъл-
нуван. Тълпата улавя Павел и го извлича
навън от храма, като затваря вратите
на вътрешния двор зад него. Но когато
вече се готвят да го убият, слухът за
размирицата стига до хилядника, воен-
ния командир на гарнизона в Антония.
Той бързо пристига с няколко войници и
извеЖда Павел от разгневената тълпа,
като го оковава с две вериги и започва
да разпитва кой е и какво е направил.
Тълпата, разбира се, отговаря несвърза-
но и непоследователно. Някои... викат
едно, други - друго. Обърканият слуЖи-
тел нарезкда на войниците да заведат
затворника в крепостта, за да има вре-
ме да разбере по-точно какво става. До-
ри и при изпълнението на заповедта
тълпата е толкова разгневена, че вой-
ниците трябва да вдигнат Павел и да го
носят по стълбите.
21:36 Докато правят това, от тълпа-
та се чуват викове, които някои от тях
са чували и преди това: „Махни го!"
21:37-39 Малко преди да го заведат в
казармата, Павел пита хилядника дали
моЖе да каЖе нещо. Хилядникът е изне-
надан от факта, че Павел говори гръцки.
Той явно си мисли, че арестуваният е
египтянин, който преди известно време
е размирил и извел в пустинята чети-
ри хиляди мъЖе, наречени убийци. Павел
веднага го уверява, че той е logeuu от
град Tape в Киликия. Като такъв той е
гра&данин на един „знаменит град", из-
вестен със своята култура, образование
и търговия, наречен от Августин „сво-

105

Деяния 21,22

боден град". С присъщото си безстрашие
апостолът помолВа хилядника да му поз-
воли да говори на хората.
21:40 Павел получава позволение и ка-
то застава меЖду римските войници, по-
махва с ръка и въдворява тишина. Тиши-
ната е голяма, също като размирицата.
Сега вече апостолът моЖе да свидетел-
ства на ерусалимските togeu.
Еврейският език, за който става въп-
рос тук, е вероятно арамейски (сроден на
еврейския), който се е говорел от евреи-
те по онова време.
22:1,2 При обръщението си към евре-
ите апостолът много уместно използва
арамейския вместо гръцкия, защото в
момента, в който чуват родния си език,
слушателите му са приятно изненадани
и виковете им поне за малко стихват
22:3-5 Най-напред Павел описва своя
произход. Той е кодеин в Tape киликийс-
ки". Получил е образованието си при
„Гамалииловите нозе" и е бил строго
обучен в 1одеизма. По-нататък той об-
ръща особено внимание върху ревност-
ното си слуЖение като кздеин. Той е
преследвал християнската вяра, като
дори е хвърлял вярващите в Исус в зат-
вора. Първосвещеникът и синедрионът
могат да свидетелстват за неговото
усърдие в тези гонения. От тях той е
взел писма, които са му давали право да
отиде в Дамаск и да закара вярващите
„вързани в Ерусалим", „за да ги нака-
*ат".
22:6-8 До този момент речта на Павел
е съвсем ясна и ако са честни, евреите
трябва да признаят, че казаното е исти-
на. Сега апостолът ще им разкаЖе за ед-
но събитие, което е обърнало изцяло не-
говия Живот. Те ще трябва да решат да-
ли това събитие е от Бога.
Когато е пътувал към Дамаск, вне-
запно около Павел е блеснала голяма
светлина от небето, фактът, който се
споменава тук за първи път - че това се
е случило около обед, показва, че светли-
ната е била по-ярка и по-величествена
от най-ярката светлина на слънцето.

Светлината е толкова ярка, че преслед-
вачът е паднал на земята, след което е
чул глас от небето, който му е казал:
„Савле, Савле, защо Ме гониш?" На въп-
роса на Павел кой е Той, Господ му от-
говаря, че Този, Който му говори от не-
бето, е Исус Назарянинът. Назаряни-
нът е възкръснал от мъртвите и е бил
прославен в небето.
22:9 МъЖете, които са пътували с не-
го, са видели светлината и са чули звука
на гласа (9:7), но не са чули истинските
думи, които са били изговорени. С други
думи, те са разбрали за гласа, но не са раз-
брали, че това е разбираема реч.
22:10,11 При тази лична среща с Гос-
пода на Живота и на Славата Павел е ре-
шил да отдаде на Спасителя и духа, и ду-
шата, и тялото си. Това се подразбира
от въпроса: „Какво да сторя, Господи?"
Господ Исус му е наредил да отиде в Да-
маск, където да получи наставления как-
во да прави. Ослепен от светлината на
Христовата слава, Павел е влязъл в гра-
да, воден за ръка.
22:12 В Дамаск при него е дошъл Ана-
ния. Павел го описва пред еврейските си
слушатели като „човек благочестив по
закона, одобрен от всички там Живее-
щи logeu". Свидетелството на един та-
къв човек е особено ваЖно доказателст-
во за обръщението на Павел.
22:13 Обръщайки се към Павел с думи-
те „брате Савле", Анания му е заповядал
да прогледа. Тогава Павел го е погледнал
за първи път.
22:14-16 ПасаЖът от 14 до 16 cm. ни
казва за първи път какво му е казал Ана-
ния:
„Бог на бащите ни те е предназначил
да познаеш Неговата воля и да видиш
Праведника, и да чуеш глас от Негови-
те уста; защото ще бъдеш свидетел за
Него пред всичките човеци за това, ко-
ето си видял и чул. И сега защо се ба-
виш? Стани, кръсти се и се умий от
греховете си, и призови Неговото име."
В тези стихове има няколко ваЖни мо-
мента, на които трябва да обърнем вни-

106

Деяния 22

мание. Най-напред трябва да отбеле-
жим, че Анания казва, че Онзи, Който е
определил реда на събитията по пътя за
Дамаск, е „Бог на бащите ни". И ако
кздеите се противопоставят и съпро-
тивляват на тези събития, те всъщ-
ност се борят против Бога. На второ
място Анания казва на Павел, че той ще
бъде свидетел за Господа „пред всички-
те човеци". Това трябва да подготви ев-
рейските слушатели за следващото съо-
бщение - че Павел ще бъде изпратен сред
езичниците. И на последно място Павел
получава наставлението да стане, да се
кръсти и да се умие от греховете си.
16 cm. е бил използван погрешно за про-
повядване на съживление чрез кръщение.
Възможно е този стих да се отнася само
до Павел, който като 1одеин трябва да
се разграничи от народа, който е отх-
върлил Христос, чрез водно кръщение
(вж. коментара върху 2:38).
Но ние предлагаме едно по-просто
обяснение на въпроса, което се базира на
граматическата конструкция на ориги-
налния език. За разлика от ПБКДж, къ-
дето пунктуацията сочи към четири
равностойни по значение действия,
НИПБКДж, следвайки оригинала, групи-
ра действията две по две. В гръцкия
текст във всяка половина от стиха има
един финитен глагол, определен от при-
частие. Буквално текстът би изглеждал
така: „Ставайки, се кръсти и си умий
греховете, призовавайки името на Гос-
пода."77 Този последен прочит е подкре-
пен от общото учение на Библията (ср.
Йоил 2:32; Деяния 2:21; Рим. 10:13).
22:17-21 Тук за първи път ние научава-
ме за едно събитие, преживяно от Павел
към края на първото му посещение на
Ерусалим след неговото обръщение. До-
като се е молил в храма, апостолът е из-
паднал в унес и е чул гласа на Господа,
който му е наредил да излезе бързо от
Ерусалим, защото хората няма да при-
емат неговото свидетелство за Хрис-
тос. За апостола изглежда невероятно,
че неговият собствен народ ще откаже

да го слуша. Нали те много добре знаят
какъв ревностен !одеин е бил той, как е
затварял и е бил учениците на Христос
и че почти е бил съучастник в убийство-
то на Стефан. Но Господ е повторил за-
поведта: „Иди, защото ще те пратя да-
леч ме*ду езичниците/'
22:22,23 До този момент kxjeume слу-
шат Павел, без да вдигат шум. Но спо-
менаването на заповедта за разпростра-
нението на евангелието сред езичници-
те предизвиква у тях дива завист и ом-
раза. Създава се безредица, в която kxje-
ите викат със силен глас, искайки живо-
та на Павел.
22:24, 25 Когато вижда лудостта на
разгневената тълпа, хилядникът реша-
ва, че Павел сигурно е виновен за извър-
шването на някакво много сериозно
престъпление. Той явно не разбира пос-
ланието на Павел, тъй като то е изрече-
но на арамейски език, затова решава да
изтръгне признание от апостола, като
го измъчва. Затова той нарегкда на вой-
ниците да го заведат в крепостта и ка-
то го завържат с ремъци, да го бичуват.
Докато войниците правят всички тези
приготовления за боя, Павел тихо за-
питва стотника дали имат право да би-
чуват един римски гражданин, и то не-
осикдан. Всъщност те дори нямат пра-
во да завързват римски гражданин, ако
вината му не е доказана! Боят с бич е ве-
че много сериозно нарушение.
22:26 Стотникът бързо отива и каз-
ва на началника да внимава какво ще
направи на Павел, тъй като този човек
е римски гражданин.
22:27,28 Тази новина накарва хилядни-
ка бързо да се приближи при Павел и да го
попита дали наистина е римски гражда-
нин. По онова време е имало три начина
за получаване на римско гражданство.
Най-напред римското гражданство се е
давало понякога като награда за някаква
служба, заслуга и др. Освен това е могло
да станеш римлянин по рождение. Такъв
е случаят и с Павел. Той е бил роден в
Tape, един свободен град на римската им-

107

Деяния 22,23

перия, чийто баща е бил също римски
граЖданин. И най-накрая, римското
гражданство е могло да се купи, и то
често пъти на много висока цена. Така е
получил своето граЖданство хилядни-
кът - като е платил много висока цена.
22:29 Разкриването на факта с римс-
кото граЖданство на Петър преустано-
вява всички планове за бичуване и вселя-
ва страх сред упражняващите властта.
22:30 Явно хилядникът много иска да
узнае причината за обвинението на Па-
вел от logeume. В същото време той е
твърдо решен да направи това по офици-
алния и нормален ред. И така, в деня след
размирицата в Ерусалим той извеЖда
Павел от затвора и го изправя пред глав-
ните свещеници и синедриона.
23:1,2 Когато застава пред синедрио-
на, Павел най-напред изрича една забе-
леЖка, според която през целия си Живот
той е Живял „със съвършено чиста съ-
вест". Това вбесява първосвещеника
Анания, за когото без съмнение Павел е
един отстъпник от logeuckama религия,
ренегат и изменник. Как моЖе един, кой-
то се е обърнал от Ьдеизма към христи-
янството, да твърди такова нещо? За-
това Анания нареЖда „на стоящите до
него да го ударят по устата". Това е ед-
на изключително несправедлива заповед,
тъй като разпитът току-що е започнал.
23:3 Павел се обръща към Анания и му
казва, че Бог ще удари него, защото е
стена варосана! На външен вид'първос-
вещеникът моЖе да изглеЖда много пра-
веден и справедлив, но отвътре той е пъ-
лен с поквара. Той, който твърди, че съ-
ди другите според закона, сега заповяд-
ва да ударят Павел против закона.
23:4 Присъстващите са удивени от
изобличителната реплика на Павел. Ни-
ма той не знае, че говори на първосвеще-
ника?
23:5 Поради някаква неизвестна за нас
причина Павел не е разбрал, че Анания е
първосвещеникът. Синедрионът е съб-
ран много спешно и вероятно Анания не
носи официалните си дрехи. МоЖе би той

дори не заема обичайното си място на
първосвещеник. ВъзмоЖно е също така
причината за това да се крие в слабото
зрение на Павел. Независимо от всичко
Павел не е похулил съзнателно законния
водач. Затова той веднага се извинява,
като цитира Изход 22:28: „Да не злосло-
виш началника на рода си."
23:6 Разбирайки от разговорите в съ-
дебната зала, че меЖду садукеите и фа-
рисеите има разногласие, апостолът ре-
шава да задълбочи пропастта меЖду
тях, като им съобщи, че той е фарисей,
когото съдят заради вярата му във въз-
кресението на мъртвите. Садукеите,
разбира се, отхвърлят както възкресе-
нието, така и съществуването на духо-
ве, фарисеите като много ортодоксал-
ни вярват и 6 двете (вЖ. 23:8).
Тук към Павел са били отправяни мно-
го критики на базата на това, че бил из-
ползвал плътски средства, за да предиз-
вика разцепление сред своята публика.
„Не моЖем да избягаме от усещането,
пише Полок че Павел прави грешка, като
казва, че е фарисей, получавайки по този
начин стратегическо предимство, като
предизвиква разцепление меЖду садукеи-
те и фарисеите."
23:7-9 Правилно или не, неговите думи
предизвикват разпра меЖду фарисеите
и садукеите и „голяма глъчка". Някои
от книЖниците от фарисеите защита-
ват Павел, като казват: „Какво е вино-
вен този човек, „ако му е говорил дух или
ангел?"
23:10 Разногласието меЖду противни-
ковите партии става толкова голямо,
че хилядникът нареЖда на войниците
да грабнат Павел и да го заведат в кре-
постта.
23:11 През следващата нощ Господ
Исус се явява лично на Павел в затвора
и му казва: „Дерзай, защото както си
свидетелствал за Мене в Ерусалим, та-
ка трябва да свидетелстваш и в Рим."
Колко е забелеЖително да се види, че в
един такъв пасаЖ, където действията
на апостола са били толкова много кри-

108

Деяния 23

тикувани, Господ лично му изказва пох-
вала за това, че е бил Негов верен свиде-
тел в Ерусалим. В думите на Спасителя
няма и следа от критика или укор. Това
е едно послание на чисто одобрение и обе-
щание. СлуЖението на Павел все още не
е свършило. Така както е бил верен в слу-
Жението си в Ерусалим, така той ще
свидетелства за Христос и в Рим.
23:12-15 На следващия ден някои от
logeume се събират заедно, за да убият
апостол Павел. Всъщност това са пове-
че от четиридесет души, които се зак-
леват, че нищо няма да ядат, докато не
убият „този натрапник". Планът им е
следният: те ще отидат при главните
свещеници и старейшините и ще орга-
низират уЖ събрание на синедриона за по-
точно разследване на Павловото дело,
като меЖдувременно поставят засада
от четиридесет души по пътя меЖду
затвора и съда. Синедрионът ще помо-
ли хилядника да им доведе затворника и
когато Павел се приблшки, те ще се нах-
върлят върху него и ще го убият.
23:16-19 Но БоЖието провидение на-
реЖда така, че един племенник на апос-
тола чува заговора и обаЖда на Павел.
Последният вярва, че използвайки закон-
ни средства, моЖе да осигури своята бе-
зопасност. Затова той изпраща момче-
то до един от стотниците, който лич-
но го завеЖда при хилядника.
23:20,21 Племенникът на Павел не са-
мо описва целия заговор, но и горещо мо-
ли хилядника да не се поддава на искане-
то на logeume да им заведе Павел.
23:22 След като чува разказа, хилядни-
кът освобождава момчето с наставле-
нието да не казва на никого за тяхната
среща. Сега вече той разбира, че се нала-
га да вземе спешни и решителни мерки .за
освобождаването на затворника от уни-
щоЖителния гняв на logeume.
23:23-25 Хилядникът бързо извиква
двама стотници и им нареЖда да при-
готвят военен конвой, който да заведе
апостола в Кесария. Конвоят се състои
от двеста пехотинци, седемдесет кон-

ници и двеста копиеносци. Потегляне-
то трябва да стане под прикритието на
нощта - „на третия час през нощта".
Огромният брой на войниците в този
конвой няма за цел да отдаде почит на
верния слуЖител на Христос, а е по-ско-
ро израз на решението на хилядника да
запази репутацията си пред римските си
началници. Ако logeume успеят да убият
Павел, един римски граЖданин, тогава
отговорният офицер ще трябва да дава
отчет за своята небреЖност.
23:26-28 Тук хилядникът за първи път
споменава своето име - Клавдий Лисий
- в писмото, което написва до римския
управител феликс. Целта на неговото
писмо, разбира се, е да обясни проблема с
Павел. Доста е забавно да се види как
Лисий се опитва да се опише и като ге-
рой, и като защитник на обществения
ред едновременно. Вероятно той много
се страхува да не би да каЖат на Феликс,
че е вързал един неосъден римски граЖ-
данин. За негово щастие Павел не се оп-
лаква.
23:29,30 Хилядникът обяснява, че спо-
ред неговото разследване Павел не е ви-
новен в нищо, което заслуЖава „смърт
или окови". Размирицата, изглеЖда, е би-
ла причинена от разногласия по „въпро-
си от техния закон". Тъй като срещу
Павел е бил организиран заговор, той е
намерил за уместно да го изпрати в Ке-
сария заедно с неговите обвинители,
така че феликс да моЖе да изслуша всич-
ки.
23:31-35 Пътуването до Кесария е
прекъснато за малко в Антипатрида,
град на трийсет и три мили от Еруса-
лим и на двайсет и четири от Кесария.
Тъй като оттук нататък няма вече
опасност или опасността от logeucka
засада е вече минимална, войниците се
връщат в Ерусалим, като оставят кон-
ниците да придруЖават Павел до Кеса-
рия. При пристигането си те предават
Павел на феликс, като му връчват пис-
мото от Лисий. Първоначалният раз-
пит във връзка с римското граЖданст-

109

Деяния 23,24

Bo на Павел задоволява феликс и той му
обещава да разгледа неговия случай от-
ново, когато дойдат и обвинителите
му от Ерусалим. През това време той
ще бъде пазен 6 Иродовия дворец или
преторията.
Римският император феликс е човек,
който е успял да преживее едно зашеме-
тяващо издигане от положението на роб
до положението на изтъкната полити-
ческа личност в Римската империя. Що
се отнася до личния му Живот, в него
той показва изклЪчшпелна липса на мо-
рал. В момента на назначаването му на
поста управител на провинция Юдея
той е съпруг на три царски особи. Дока-
то е все още на слуЖба, той се влк>бва в
Друсилия, съпругата на Азис. Според за-
писките на Йосиф скоро е организирана
сватба чрез Симон, един магьосник от
Кипър.
Феликс е един Жесток деспот, което
личи и от факта, че под неговото ръко-
водство е убит един първосвещеник на
име Йонатан, който го критикува зара-
ди лошото му управление.
Ето пред този феликс е изправен Па-
вел.
24:1 Пет дена след като Павел напус-
ка Ерусалим и заминава за Кесария, прис-
тига първосвещеникът Лнания с някои
членове на синедриона. Те наемат за про-
курор един римлянин на име Тертил, кой-
то получава задълЖение да застане пред
феликс и да представи обвинения срещу
Павел.
24:2-4 Тертил започва обвинението с
поток от ласкателства към управите-
ля, в които, разбира се, има известна до-
за истина. Заслугата на феликс е, че е ус-
тановил ред и спокойствие, като е поту-
шил бунтове и въстания. Но в думите на
Тертил освен простото признаване на
този факт личи и съвсем явна тенденция
да спечели благоразположението на упра-
вителя.
24:5-8 По-нататък той изтъква чети-
ри ясно определени обвинения срещу
апостол Павел. Той е:

1.	„Заразител", тоест човек, който но-
си зараза.
2.	„Размирник ме&ду всичките logeu."
3.	„Водач на назарейската секта."
4.	Човек, който се е опитал да оскверни
храма.
24:9 След като Тертил изразява свое-
то доверие в способността на феликс да
определи достоверността на обвинени-
ята срещу Павел, присъстващите евреи
прибавят и своя глас в подкрепа на думи-
те на Тертил.
24:10 В отговор на едно кимване от
страна на управителя Павел се заема със
своята собствена защита. Най-напред
той изразява задоволството си от то-
ва, че моЖе да се яви пред един човек, кой-
то добре познава Живота и обичаите на
еврейския народ, тъй като е бил много
години негов съдия. Това би могло да
прозвучи на някои и като ласкателство,
но е no-скоро едно учтиво посочване на
истината.
След това апостолът отговаря на от-
правените към него обвинения, като ги
проследява едно по едно.
24:11 Що се отнася до обвинението, че
е бил „заразител", Павел отговаря, че е
в Ерусалим само от дванадесет дни и че
е отишъл там не за да причинява разми-
рици, а за да се поклони.
24:12, 13 След това Павел отрича об-
винението, че е бил „размирник меЖду
всички logeu". Никога... нито когато е
бил в храма, нито когато е бил в синаго-
гите, нито в града апостолът не е раз-
говарял, нито се е опитвал да подбуди хо-
рата към бунт. фактите са такива и ни-
кой не моЖе да ги опровергае.
24:14-17 Павел не отрича третото об-
винение, а именно, че е „водач на наза-
рейската секта". Но според неговите ду-
ми той прави това в слуЖба на Бога на
евреите, като вярва всичко писано в СЗ.
Той споделя надеЖдата на всички право-
верни евреи и особено на фарисеите, че
ще има възкресение на мъртвите - и
праведните, и неправедните. В очаква-
не на това бъдещо възкресение той се

110

Деяния 24

опитва да запази „всякога непорочна съ-
вест и спрямо Бога, и спрямо човеците".
И не само че не се е опитвал да подбуди
kxjeume към бунт, но е дошъл в Еруса-
лим, за да донесе милостини на еврейс-
кия народ. Тук Павел има предвид по-
мощта от църквите 8 Македония и
Ахая, изпратена за нуждаещите се евреи,
християнски светии в Ерусалим.
24:18,19 Що се отнася до четвъртото
обвинение, а именно, че се е опитал да ос-
кверни храма, Павел отговаря следното:
докато е правел приноси в храма в изпъл-
нение на Ьдейския обрек, са дошли някои
logeu от Азия, които са го открили и са
го обвинили, че е завел в храма нечисти
езичници, което, разбира се, не е истина.
По това време апостолът е бил сам и е
бил очистен от всякакво ритуално оск-
вернение. Точно тези обвиняващи го
logeu от Азия, които причиниха разми-
рицата срещу него в Ерусалим, трябва-
ше да дойдат в Кесария и да го обвинят,
ако имаха нещо против него.
24:20,21 На това място Павел се об-
ръща към присъстващите logeu, като
настоява да каЖат ясно в какви прес-
тъпления е бил обвинен, когато е заста-
нал пред синедриона в Ерусалим. Но те
не могат да каЖат нищо друго, освен че
е извикал: „Поради учението за възкре-
сението на мъртвите ме съдите днес."
С други думи, техните обвинения в кри-
минални престъпления не са верни, а об-
виненията, които са верни, не са крими-
нални.
24:22 Изслушването на случая изправя
феликс пред една дилема. Той познава
достатъчно добре християнската вяра,
за да разбере кой е прав и кой не. Стоя-
щият пред него затворник явно не е ви-
новен за никакво престъпление против
римския закон. Но ако освободи Павел,
Феликс ще си навлече гнева на еврейския
народ. За да избегне това, той трябва да
им се подмаЖе политически. И така, уп-
равителят решава да отлоЖи оконча-
телното решение на делото, като съоб-
щава, че ще чака идването на хилядника

Лисий в Кесария. Няма сведения дали то-
ва е станало някога.
24:23 При приключването на случая
Феликс дава нареЖдане да продълЖат
да пазят Павел, като му дават извест-
на свобода, така че неговите приятели
да могат да го посещават и да го снаб-
дяват с храна и дрехи. Това определено
показва, че управителят не смята Павел
за отчаян престъпник.
24:24,25а Няколко дни след открития
процес феликс и съпругата му Друсилия
се срещат насаме с апостола, за да чуят
повече за християнската вяра. С абсо-
лкшшо безстраише Павел разисква с
развратния управител и прелк>бодейна-
та му съпруга по въпросите на правда-
та, себеобузданието и бъдещия съд. Те
знаят много малко какво означава да бъ-
деш праведен както в обществения, та-
ка и в личния си Живот. За тях думата
„себеобуздание" не означава нищо, кое-
то личи и от настоящото им прелк)бо-
дейно съЖителство. Но те трябва да
бъдат предупредени за бъдещия съд, за-
щото ако греховете им не бъдат опрос-
тени чрез кръвта на Христос, и двама-
та ще погинат в огненото езеро.
24:256,26 феликс изглеЖда по-развъл-
нуван от Друсилия. Но макар и уплашен,
той не иска да се довери на Спасителя, а
отлага вземането на решение за Хрис-
тос, като казва: „Засега си иди; и кога-
то намеря време, ще те повикам." За съ-
Жаление това време никога не идва, що
се отнася до информацията, която има-
ме от Библията. Но това не е последно-
то свидетелство на Павел пред феликс.
През следващите две години на затвор-
ничеството на апостола в Кесария упра-
вителят продълЖава да го вика непре-
къснато. Всъщност феликс се надява, че
някои от приятелите на Павел ще му да-
дат голям подкуп, за да го освободи.
24:27 Две години по-късно, през 60 год.
сл. Хр., на мястото на феликс идва не-
говият заместник Порции фест. фе-
ликс, който Желае да спечели благоволе-

111

Деяния 24,25

нието на logeume, оставя Павел в Кеса-
рия като затворник в окови.
25:1 Порции фест е назначен за римс-
ки управител на Юдея от император Не-
рон през есента на 60 год. сл. Хр. Кесария
е политическият център на римската
провинция Сирия, част от която е и
Юдея. Три дни по-късно фест се изкач-
ва от Кесария в Ерусалим, религиозна-
та столица на неговата подведомстве-
на област.
25:2,3 Въпреки че вече са изминали три
години от затварянето на Павел в Кеса-
рия, logeume не са го забравили, нито пък
е утихнала смъртната им омраза към
него. Мислейки си, че могат да склонят
новия управител да им направи услуга,
първосвещеникьт и logeuckume първен-
ци подават Жалба с обвинения против
Павел, в която го молят да изпрати
апостола обратно в Ерусалим, за да го
съдят отново. Там те сигурно пишат, че
Желаят да го разпитат пред синедриона,
но истинските им планове са да го при-
чакат някъде по пътя и да го убият.
25:4,5 Но фест сигурно е информиран
за предишния заговор за убиването на
Павел и за слоЖните мерки, взети от хи-
лядника в Ерусалим при извеждането му
от Кесария, и затова отказва да удов-
летвори молбата им, като обещава да
им даде възмоЖност да обвинят Павел,
като дойдат в Кесария.
25:6-8 След не повече от десет дни
престой в Ерусалим фест се връща в Ке-
сария и на следващия ден свиква съда.
Юдеите бързат да се възползват от та-
зи възмоЖност и излизат с много серио-
зни обвинения против Павел, които не
могат да докаЖат. Апостолът, който
разбира колко неоснователни са тези об-
винения, защитава себе си, като отрича
да е извършил каквото и да било прес-
тъпление както против закона, така и
против храма и против императора.
25:9-11 За момент изглеЖда, че фест
е склонен да се поддаде на искането на
logeume и да изпрати Павел в Ерусалим,
за да бъде разпитан пред синедриона. Но

той не Желае да направи това без съгла-
сието на затворника. Павел очевидно
разбира много добре, че ако се съгласи да
отиде, никога няма да стигне Жив в Еру-
салим, и затова отказва да отиде, като
заявява, че съдът в Кесария е мястото,
където трябва да бъде съден. Ако е из-
вършил престъпление срещу римската
империя, той няма нищо против да умре,
но ако не е виновен за такова нещо, на
какво основание тогава трябва да бъде
предаден на logeume да го съдят? Изпол-
звайки правото си на римски граЖданин,
Павел произнася известните думи: „От-
насям се до Кесаря."
Правилно ли е това решение на Павел
да се отнесе до Кесаря? Дали не трябва-
ше да остави всичко в ръцете на Бога и
да престане да уповава на своето земно
граЖданство? МоЖе би това е една от
„грешките на Павел"? Ние не моЖем да
дадем окончателен отговор на тези въп-
роси. Това, което ни е известно, е, че не-
говото отнасяне до Кесаря го възпре-
пятства да бъде освободен по това вре-
ме и че дори и да не се беше отнесъл да
Кесаря, апостолът пак щеше да стигне
до Рим по някакъв начин.
25:12 След кратко разискване меЖду
Фест и неговите кзридически съветници
относно процедурите при това полоЖе-
ние, управителят се обръща към Павел и
му казва предизвикателно: „Отнесъл си
се до Кесаря; при Кесаря ще отидеш."
25:13 Няколко дни по-късно в Кесария
пристигат цар Ирод Агрипа II и негова-
та сестра Верникия, за да поздравят
фест за новата му слуЖба. Този Агрипа
е син на Ирод Агрипа I, който уби Яков и
затвори Петър (Деян. 12). Неговата сес-
тра е изключително красива. Историци-
те я описват като много развратна Же-
на, като споменават дори за връзка меЖ-
ду нея и брат й, но НЗ не ни казва нищо за
нейния характер.
25:14-16 По време на продължителния
им престой в Кесария фест решава да
разкаЖе на Агрипа за проблема, който
има с един затворник на име Павел. Най-

112

Деяния 25,26

напред той му разказва за решителното
настояване на logeume да произнесат
присъда над Павел, без да е имало офици-
ално разследване на случая. Описвайки се-
бе си като поддръжник и защитник на за-
конната Юридическа практика, фест е
настоял за организирането на процес, 8
който обвиненият да моЖе да се срещне
лице в лице със своите обвинители и да
има възмоЖност да се защити.
25:17-19 Когато случаят е стигнал до
съдебната зала, фест е открил, че зат-
ворникът не е бил виновен в никакво
престъпление срещу империята, но че
всичко се е въртяло около „разисквания
за техните си вярвания и за някой си
Исус, Който бил умрял, за Когото Павел
твърдеше, че е Жив".
25:20-22 След това фест разказва за
своето предложение към Павел да оти-
де в Ерусалим и за отнасянето на Павел
към Август (императорска титла, а не
име). Тук се е появил и проблемът: кога-
то изпрати този затворник в Рим, как-
во обвинение да напише срещу него?
Фест се надява, че Агрипа като кодеин,
който добре познава проблемите на кзде-
изма, би могъл да му помогне да напише
някакво подходящо обвинение.
Говорейки за Спасителя на света,
фест използва израза „някой си Исус".
Бенгел коментира това негово изказва-
не, като казва: „Това е определението,
което нещастният фест използва, за да
опише Този, пред Когото всяко коляно
ще се преклони."
25:23 На следващия ден е организирана
официална среща, на която Агрипа и
Верникия пристигат „с голям блясък".
Те са придруЖени от хилядниците и от
по-видните граЖдани на Кесария. Пос-
ле довеЖдат и Павел.
25:24-27 И отново фест разказва ис-
торията на случая с Павел: настоятел-
ните искания на logeume за смъртна при-
съда на Павел; неговата неспособност
да открие каквато и да е било вина в то-
зи затворник, която да заслуЖава
смърт; и накрая отнасянето на Павел до

Кесаря. Проблемът на фест е следният:
поради обЖалването на Павел той е при-
нуден да го изпрати при Нерон, но няма
достатъчни /оридически основания, за да
го изправи на съд. фест съвсем ясно каз-
ва, че се надява на помощ от страна на
Агрипа, тъй като наистина изглеЖда не-
разумно да изпрати един затворник и
да не излоЖи обвиненията срещу него.
Тази среща прилича повече на разпит,
отколкото на съдебен процес, той като
обвинителите на апостола, logeume, от-
състват, а решението на Агрипа не е за-
дълЖително.
26:1-3 Сцената, която наблюдаваме в
Момента, е описана много сполучливо ка-
то срещата меЖду „един поробен цар и
един възцарен затворник". От духовна
гледна точка Агрипа е човек, достоен за
съЖаление, докато апостолът лети на
крилете на вярата, без да обръща никак-
во внимание на обстоятелствата, в ко-
ито се намира.
След като получава позволение от Аг-
рипа, Павел простира ръка и започва
своята защита с един вълнуващ разказ за
Живота си като християнин. Най-напред
той изказва благодарност за дадената
му възмоЖност да излоЖи своя случай
пред един 1одеин, който е „вещ във всич-
ките обреди и разисквания меЖду loge-
ume". Този увод не е ласкателство, а про-
ява на християнско възпитание и изказ-
ване на самата истина.
26:4,5 Преди обръщението на апосто-
ла в християнската вяра Животът му е
бил Живот на един примерен к>деин. Ако
само искаха да свидетелстват, logeume
щяха да признаят, че е Живял като пос-
ледователен фарисей, според най-стро-
гото учение на тяхното вероизповеда-
ние.
26:6 Сега той е изправен на съд не зара-
ди някакво сериозно престъпление, а за-
ради надеЖдата на обещанието, което
Бог е дал на бащите на евреите в СЗ. Ар-
гументът на Павел тук следва следното
развитие: в СЗ Бог е дал различни обеща-
ния на водачите на Израел като Авраам,

113

Деяния 26

Исаак, Давид и Соломон. Главният за-
вет е склкзчен на базата на обещанието
за Месията и за Неговото идване на зе-
мята, за да освободи израелския народ и
да установи царството Си. Патриарси-
те от СЗ са умрели, без да видят изпъл-
нението на това обещание. Означава ли
това, че Бог няма да изпълни условията
на заветите? Разбира се, че не! Той ще ги
изпълни! Но как ще ги изпълни, след като
бащите им вече са умрели? Отговорът
е, че Той ще ги изпълни, като ги възкреси
от мъртвите. Това е един много пряк на-
чин на свързване на обещанията, дадени
на старозаВетните светии, с възкресе-
нието на мъртвите.
26:7 Апостолът описва дванадесетте
израелски племена като племена, които
„слузкат на Бога усърдно денем и но-
щем", като се надяват да видят изпъл-
нението на обещанието. Това спомена-
ване на дванадесетте племена е особе-
но важно във връзка със съвременното
учение, според което десет от израелс-
ките племена вече са „загубени" след роб-
ството. Но макар и разпръснати сред
езическите народи, апостол Павел ги
вижда като отделен народ, който слузки
на Бога и очаква обещания Избавител.
26:8 И така, това е престъплението
на Павел! Той вярва, че Бог ще изпълни
обещанието Си към бащите, като ги
възкреси от мъртвите. Какво има тол-
кова невероятно в това? Ето това е
въпросът, който Павел задава на Агри-
па и на всички присъстващи заедно с не-
го.
26:9-11 Връщайки се обратно към ис-
торията на своя живот, Павел отново
разказва за времето, когато жестоко и
неуморно е лреследвал християнската
вяра, когато се е съпротивлявал на име-
то на Исус Назарянина с всички сили.
Получавайки власт от главните свеще-
ници, той е затварял мнозина от свети-
ите в Ерусалим. Когато християните са
били изправяни на съд пред синедриона,
той непрекъснато е гласувал против
тях. Отново и отново ги е мъчел по

всички синагоги и с всички сили се е ста-
раел да ги накара да се отрекат от своя
Господ. (Когато се казва, че се е стара-
ел да ги накара да хулят78, това не озна-
чава, че е успявал, а само че се е опитвал.)
Гоненията на учениците на Исус, в кои-
то участва Павел, надхвърлят предели-
те на Ерусалим и Юдея и стигат до чузк-
дите градове.
26:12-14 Но точно по време на едно от
тези пътувания се случва нещо, което
променя живота на Павел из основи. Той
пътува за Дамаск и носи официални до-
кументи, които му дават власт да арес-
тува християните и да ги изпраща об-
ратно в Ерусалим, за да бъдат наказани.
Но по обед той е поразен от едно славно
видение. Павел вижда на пътя светлина
от небето, по-силна от обедните лъчи
на слънцето. Падайки на земята, той
чува глас, който му задава следния въп-
рос: „Савле, Савле, защо Ме гониш?"
Гласът също така добавя и многозначи-
телните думи: „Мъчно ти е да риташ
срещу остен.'* Остенът е инструмент
с остър връх, който се използва от овча-
рите, за да накарат овцете да вървят
напред. Павел е ритал срещу остена на
собствената си съвест и, което, още по-
важно, срещу изобличителния глас на
Светия Дух. Той никога не е успял да заб-
рави хладнокръвието и благодатта, с ко-
ито е умрял Стефан. Павел се е борил
срещу Самия Бог.
26:15 Тогава Павел е запитал: „Кой си
Ти, Господи?" и гласът му е отговорил:
„Аз съм Исус, Когото ти гониш." Исус?
Как е възможно това? Нали Исус беше
разпънат и погребан! Нали учениците
Му откраднаха Неговото тяло и го скри-
ха на някакво тайно място? Как е въз-
можно именно Исус да му говори сега?
Изведнъж истината много бързо проб-
лясва в душата на Павел. Исус наистина
е умрял, но след това е възкръснал от
мъртвите! После се е възнесъл в небето,
откъдето сега говори на Павел. Прес-
ледвайки християните, Павел е преслед-
вал техния Господар. А да преследва Не-

114

Деяния 26

го, означава да преследва Месията на Из-
раел, Самия БоЖий Син.
26:16 След това Павел разказва много
накратко за поръчението, което му е
дал възкръсналият Господ Исус Хрис-
тос. Той му е казал да стане и да се изп-
рави на краката си. Павел е получил то-
ва специално откровение на Христос 8
слава, защото е бил назначен да бъде слу-
жител на Господа и свидетел на всичко
видяно в този ден и на всички големи ис-
тини на християнската вяра, които Гос-
под тепърва ще му открие.
26:17 Обещанието за избавянето на
Павел от еврейския народ и от езични-
ците трябва да се разбира като избавле-
ние изобщо, докато апостолът завърши
своето слуЖение.
26:18 Той ще бъде изпратен сред езич-
ниците, за да им отвори очите, „та да
се обърнат от тъмнината към свет-
лината и от властта на Сатана към
властта на Бога". Чрез вяра в Господ
Исус те ще „приемат прошение на гре-
ховете си и наследство мезкду освете-
ните"; Според Дауни 18 cm. е едно от-
лично обобщение на това, което прави
евангелието:
1.	То освобождава от тъмнината.
2.	Избавя от властта на Сатана.
3.	Опрощава греховете.
4.	Възстановява изгубеното наследство.
26:19-23 По-нататък Павел обяснява
на Лгрипа, че след получаване на поръче-
нието той не е останал непокорен на не-
бесното видение, а е проповядвал и в Да-
маск, и в Ерусалим, и по цяла... Юдея, а
после и на езичниците да се покаят и да
се обърнат към Бога, като вършат де-
ла, които показват истинността на
тяхното покаяние. Това е причината,
поради която logeume са го уловили в
храма и са се опитали да го убият. Но
благодарение на БоЖията защита и по-
мощ той е продълЖил да проповядва на
всеки срещнат „това, което пророците
и Мойсей са говорили, че ще бъде" в СЗ:
„че Христос трябваше да пострада", че
Той щеше да възкръсне пръв от мърт-

вите и че щеше да проповядва светлина
както на logeume, така и на езичници-
те.
26:24-26 Като езичник фест вероятно
нищо не разбира от разказа на апосто-
ла. Съвършено неспособен да оцени гово-
ренето на един човек, изпълнен със Све-
тия Дух, той прибързано обявява Павел
за луд, като казва, че това се дълЖи на
голямата му ученост. Без никакво разд-
разнение или яд апостолът спокойно от-
рича това обвинение, като подчертава,
че неговите думи са думи на истина и на
здрав разум, след което изказва своята
убеденост, че царят много добре знае, че
това е така, защото Животът на Павел
и неговото свидетелство са известни на
всички. Юдеите знаят всичко за него и
слуховете за това не моЖе да не са стиг-
нали и до Агрипа.
26:27 След това, като се обръща ди-
ректно към царя, Павел му задава след-
ния въпрос: „Царк) Агрипо, вярваш ли
пророците?", и отговаря сам на въпро-
са си: „Зная, че ги вярваш." Силата на не-
говия аргумент е непогрешима. Това, ко-
ето Павел всъщност казва, е следното:
„Аз вярвам на всичко казано от пророци-
те в СЗ. Агрипа, ти също вярваш на
техните думи, нали? Как тогава logeume
могат да ме осъдят на смърт? Или, ка-
зано с други думи, моЖеш ли да ме осъдиш
за нещо, в което и ти самият вярваш?"
26:28 Агрипа наистина разбира, че ар-
гументите на Павел са непогрешими, за-
щото казва: „Без малко ме убеЖдаваш
да стана християнин!" Смисълът на
тези думи е породил не малко спорове
меЖду изследователите на Библията.
Тези, които следват традицията на пре-
вода на Библията от Кинг ДЖеймс, смя-
тат, че това е мястото, където царят
е бил пред прага на вземането на реше-
ние за Христос. Те обосновават това
свое мнение с думите на Павел от 29
стих. Други считат, че думите на Агри-
па са казани иронично и че те всъщност
означават: „Да не би да мислиш, че ако
ми говориш още малко и ще ме направиш

115

Деяния 26,27

християнин?" С други думи, той се из-
мъква от отговорността да даде сери-
озен отговор, като казва една шега.
26:29 Независимо дали отговорът на
Арипа е казан сериозно, или на шега, от-
говорът на Павел е съвсем искрен. В не-
говите думи личи горещото му желание
било с повече, било с по-малко убеждава-
не не само Агрипа, но и всички присъст-
ващи да влязат в радостите и благосло-
венията на християнския живот, за да
могат да споделят с Павел всички него-
ви привилегии и да станат като него, с
пзклкшение на оковите. Морган пише
следното:
„Павел е готов да умре, за да спаси Аг-
рипа; но за нищо на света не е готов да
даде оковите си на Агрипа. Това е христи-
янството. Увеличавайте го;умноЖавай-
те го; прилагайте го. Усърдието на прес-
ледвачите не е християнство. Усърдие-
то, с което се умира, за да се спаси един
човек, но да не му се слозкат окови, е хрис-
тиянство. " ™
26:30-32 Царят, управителят, Верни-
кия и останалите служители излизат
от стаята, за да разговарят насаме.
Всички са принудени да признаят, че Па-
вел не е направил нищо достойно за
смърт или окови. Вероятно с известно
съжаление Агрипа казва на фест, че ако
Павел не се беше отнесъл към Цезаря,
можеше да се освободи.
Естествено, всички бихме се запита-
ли дали не е било възможно до се отмени
това обжалване до Цезар. Днес ние не
знаем дали отменянето на това обжал-
ване е било възможно, или не, но знаем, че
според Божията цел този апостол сред
езичниците е трябвало да отиде в Рим,
за да бъде изправен на съд пред импера-
тора (23:11), и тук виждаме изпълнение-
то на неговото желание да стане съоб-
разен със смъртта на своя Господ.
И. Пътуването на Павел до Рим
и корабокрушението (27:1-28:16)
Тази глава представлява вълнуващ раз-
каз на пътуването на апостола от Кеса-

рия до Малта, на път за Рим. Ако Павел
не беше един от пътниците в това пъ-
туване, ние никога нямаше да чуем за не-
го, нито пък за корабокрушението. Раз-
казът изобилства с морски термини и
затова не винаги е лесен за четене.
27:1 Пътуването започва 8 Кесария.
Павел е поставен под наблюдението на
един стотник на име Юлий. Този стот-
ник е служител в АвгустоВия полк, из-
вестен легион от римската армия. Като
всички останали стотници, за които се
говори в НЗ, Юлий е един изключително
внимателен, справедлив и грижлив човек.
27:2 На кораба има и други затворни-
ци, които също като Павел трябва да
бъдат заведени в Рим на съд. Сред тях са
и имената на Аристарх и Лука, спътни-
ци на Павел от по-ранните му пътува-
ния. Корабът, на който се качват те, е
от Адрамшпа, мизийски град от северо-
западния край на Мала Азия. Според мар-
шрута той трябва да плава на север и за-
пад, като спира по бреговете на прокон-
сулска Азия, западната провинция на Ма-
ла Азия.
27:3 Корабът плава на север покрай па-
лестинския бряг и пристига в Сидон, на
около седемдесет мили от Кесария.
Стотникът Юлий, който се отнася
„човеколюбиво" към Павел, му позволя-
ва да слезе на брега и да отиде при при-
ятелите си, за да се погрижат за него.
27:4,5 От Сидон корабът пресича се-
вероизточния край на Средиземно море,
като плава на завет под Кипър, който
оставя от лявата си страна. Въпреки
насрещните ветрове корабът стига до
кнкния бряг на Мала Азия, след което
тръгва на север покрай Киликия и Пам-
филия и пристига в Мира, ликийски
пристанищен град.
27:6 Там стотникът премества зат-
ворниците си на един друг кораб, който
пътува за Италия, тъй като целта на
първия е да стигне западния бряг на Ма-
ла Азия и след това родния си град.
Вторият кораб е от Александрия,
град на северния бряг на Африка. На не-

116

Деяния 27

го има 276 души, вклк>чшпелно и екипаЖа,
както и товар от Жито. От Александ-
рия той се отправя на север през Среди-
земно море към Мира и В момента пла-
ва на запад за Италия.
27:7,8 В продължение на много дни ко-
рабът едва напредва поради насрещния
вятър. ЕкипаЖът с големи трудности
успява да се приблшки до Книд, приста-
нище на края на Югозападния бряг на Ма-
ла Азия, но поради насрещния вятър не
акостира там, а се отправя на Юг и пла-
ва на завет покрай източния бряг на ос-
тров Крит. Заобикаляйки нос Салмон,
екипаЖът обръща кораба на запад и за-
почва да се бори със силни ветрове, до-
като стига едно място, наречено Добри
пристанища, близо до град Ласей, на
централния ЮЖен бряг на Крит.
27:9,10 Поради неблагоприятните ус-
ловия за плаване вече е загубено доста
време, а наближаването на зимата пра-
ви по-нататъшното плаване още по-
опасно. Дошъл е краят на септември или
началото на октомври, тъй като пос-
тът (Денят на омилостивението) е
свършил вече. Павел предупреЖдава еки-
паЖа, че плаването не е сигурно и че има
опасност да загубят товара и кораба, и
дори Живота си.
27:11, 12 Но кормчията и стопани-
нът на кораба не искат да прекъснат
пътуването. Стотникът, както и голя-
ма част от останалите пътници, също
се съгласяват с тяхното решение. Пове-
чето смятат, че феникс е по-добро мяс-
то за презимуване от Добри пристани-
ща, феникс се намира на четиридесет
мили западно от Добри пристанища, на
Югозападния край на Крит. Пристани-
щето му гледа на к>гозапад и североза-
пад.
27:13-17 И когато започва да духа
кикен вятър, моряците решават да го
използват и да се опитат да стигнат до
Феникс. Те вдигат котва и тръгват на
запад, като плуват близо до Крит. Точ-
но тогава от крайбреЖието излиза бурен
североизточен вятър (евроклидон80),

който подхваща кораба и прави невъз-
моЖно управлението му. ЕкипаЖът е
принуден да остави кораба да бъде носен
от вълните и по този начин продълЖава
да пътува на Югоизток, докато стигат
до едно малко островче, наречено Клав-
дий, на двадесет или тридесет мили от
Крит. Когато стигат до подветрената
страна на острова, с много трудности
успяват да запазят ладията, като я дър-
пат и накрая я вдигат на борда на кора-
ба. След това завързват корпуса на ко-
раба, за да предотвратят разпадането
му под влиянието на теЖките вълни, ка-
то се боят да не бъдат тласнати Върху
Сиртис, залив на африканския бряг, из-
вестен с опасните си плитчини. За да из-
бягат от тази опасност, те свалят
платната и се носят по водите така.
27:18,19 След еднодневно плаване, ос-
тавени на милостта на бурята, те за-
почват да изхвърлят товара през борда.
На третия ден изхвърлят и корабните
принадлежности. Без съмнение В кораба
вече има доста вода и затова е необходи-
мо да намалят товара, за да предотвра-
тят потъването му.
27:20 В продължение на много дни ко-
рабът се мята безпомощно, без пътни-
ците да могат да виЖдат нито слънце-
то, нито звездите и без никаква възмоЖ-
ност за ориентация. Накрая изчезва вся-
каква надеЖда за спасение.
27:21-26 Заедно с глада расте и отчая-
нието. Хората не са яли от много дни.
Вероятно те работят през цялото вре-
ме, за да запазят кораба, като изгребват
вода. МоЖе би вече няма никакви съдове
и приспособления за готвене. Неразполо-
женията, страхът и отчаянието са им
отнели всякакъв апетит. Храна има, но
Желание за ядене няма.
Тогава Павел застава меЖду тях и им
казва едно послание на надеЖдата. Най-
напред той неЖно ги укорява, че не е...
трябвало да отплуват от Крит, след
което ги уверява, че корабът ще бъде за-
губен, но нито една душа от него няма
да умре. Как е разбрал това? Един ангел

117

Деяния 27

от Господа му се е явил тази нощ и му е
казал, че трябва да застане пред Цезаря
в Рим. Бог е подарил на апостола всички,
които пътуват с него, в смисъл, че всич-
ки ще останат Живи. Затова трябва да
са бодри. Павел вярва, че всички ще бъ-
дат добре, дори и корабът да претърпи
корабокрушение на някой остров.
Тоузър ни дава следния проникновен
коментар:
„Когато подухва топлият kvken вя-
тър, корабът с Павел на борда отплува
леко, без никой да знае кой е той и каква
голяма сила на характера се крие зад та-
зи не особено впечатлителна външност.
Но когато Върху тях се нахвърля страш-
ният североизточен бурен Вятър „еврок-
лидон", величието на Павел става позна-
то на всички в кораба. Макар и затвор-
ник, апостолът съвсем буквално поема
управлението на кораба, взема решения и
дава заповеди, който означават за хора-
та Живот или смърт. И аз мисля, че та-
зи критична ситуация извакда на показ
нещо, което не е било ясно дори и на Па-
вел. Когато е започнала бурята, красива-
та теория се е превърнала в ясни и твър-
ди факти." 82
27:27-29 От напускането на Добри
пристанища са изминали четиринадесет
дни. Корабът сега се носи безпомощно в
една част от Средиземно море, позната
като Адриатическо море - морето меЖ-
ду Гърция, Италия и Африка. Около сре-
дата на нощта моряците усещат, че се
приближават към някаква суша - моЖе
би чуват как буретата се чукат в брега.
Когато за първи път измерват дълбочи-
ната, откриват, че е двадесет разтега
(около 46 м) и след още малко време
- петнадесет разтега. За да избегнат
засядането на кораба, моряците спус-
кат четири котви откъм кърмата и
започват да чакат зората.
27:30-32 Уплашени за Живота си, някои
от моряците решават да стигнат до
брега с малката лодка. Те вече свалят
лодката през носа на кораба под предлог,
че пускат още котви, когато Павел раз-

бира за това и разкрива заговора им на
стотника. Апостолът предупреждава,
че ако моряците не останат на кораба,
другите пътници няма да се спасят. То-
гава войниците отрязват възкетата,
с които е завързана лодката, и я оста-
вят да падне в морето. Така моряците
са принудени да останат на кораба и да
се опитат да спасят не само своя Живот,
но и Живота на останалите.
27:33, 34 ПасаЖът от 33 до 37 cm. е
озаглавен от Филипс като „здравият ра-
зум на Павел". За да моЖем действител-
но да оценим сериозността на момента,
ние добре трябва да знаем какво означа-
ва буря в морето. И освен това не тряб-
ва да забравяме, че Павел не е капита-
нът на кораба, а само пътуващ затвор-
ник.
Малко преди разсъмване Павел насто-
ява пред хората да похапнат, като им
напомня, че не са яли нищо вече две сед-
мици. Време е да похапнат нещо, още по-
вече че това ще помогне за тяхното спа-
сение. Апостолът ги уверява, че никой
няма да загуби дори косъм от главата си.
27:35 След това им дава пример, като
сам взима хляб, благодари на Бога пред
всички и започва да яде. Колко често ние
се смущаваме да се молим пред другите!
Но колко често тази наша молитва го-
вори повече от всяка проповед.
27:36,37 Това ободрява хората и всич-
ки вземат от храната. На кораба има
двеста седемдесет и шест души.
27:38-41 След като хапват, пътници-
те намаляват товара на кораба, като
изхвърлят Житото в морето. Сушата
е съвсем близо до тях, но те не я вшк-
дат. Тогава решават да избутат кора-
ба колкото е възмоЖно по-близо до бре-
га. Откачат котвите и ги оставят в
морето. След това отвързват кормила-
та, развиват грота и се отправят към
брега, като насочват кораба към място,
където морето бие от двете страни
(вероятно някакъв провлак меЖду два
острова). Там носът се забива здраво в

118

Деяния 27,28

пясъка, а кърмата започва да се разгло-
бява под напора на вълните.
27:42-44 Войниците решават да уби-
ят затворниците, за да не би да избя-
гат, но стотникът, който иска да спа-
си Павел, ги разубеЖдава да не правят
това. Той нареЖда на всички, които мо-
гат да плуват, да отидат на брега, а ос-
таналите да се спасяват на дъски или на
други части от кораба. По този начин
целият екипаЖ и всички пътници изли-
зат Живи на сушата.
28:1,2 Когато стигат на сушата, път-
ниците и екипаЖът разбират, че остро-
вът се нарича Малта. Някои от Жите-
лите на острова са наблюдавали кора-
бокрушението и са видели как Жертвите
се борят с вълните, за да стигнат до
брега. Те се отнасят много човеколкзби-
во към корабокрушенците, които са из-
мръзнали и измокрени до кости от мо-
рето и от дъЖда, и им наклаЖдат огън.
28-3 Но докато правят огъня, от храс-
талака изскача змия и ухапва Павел по
ръката. До този момент тя е леЖала
скрита неподвшкно някъде меЖду клони-
те. При хвърлянето на съчките в огъня
усойницата бързо се е съвзела и се е нах-
върлила върху апостола. Това, че се е за-
лепила за ръката му, означава не само че
се е увила, но че го е и ухапала.
28:4-6 В началото местните Жители
заклЬчават, че апостолът сигурно е
убиец, защото въпреки че се е избавил
от корабокрушението, правосъдието не
престава да го преследва, и очакват, че
или ще отече, или внезапно ще падне
мъртъв. Но когато Павел не показва ни-
какви симптоми на отравяне, Жителите
променят мнението си и решават, че
Павел е бог. Това е още едно доказател-
ство за непостоянството и изменчи-
востта на човешкото сърце и ум.
28:7 Първенецът на остров Малта по
това време е Поплий. Той е собственик
на големи площи земя близо до мястото
на корабокрушението. Този богат римс-
ки слуЖител приема сърдечно Павел и
неговите приятели, като им дава подс-

лон в продълЖение на три дни - докато
успеят да си осигурят постоянни места
за пребиваване през зимата.
28:8 ГриЖата на този езичник не оста-
ва незабелязана. По същото време баща-
та на Поплий е болен от треска и дизен-
терия. Павел отива при него, помолва
се и като полага ръце на него, го изцеля-
ва.
28:9, 10 Новината за чудото стига
бързо до края на острова. През следва-
щите три месеца хората не престават
да носят болните си при Павел, който
изцелява всички. Жителите на Малта
показват своето уваЖение към апосто-
ла и Лука, като ги изпращат с много по-
чести при тяхното заминаване и им по-
даряват много неща, които ще им бъдат
необходими при пътуването до Рим.
28:11 След трите зимни месеци плава-
нето отново е безопасно и стотникът
заедно със затворниците се качва на
един александрийски кораб... който е
презимувал на острова. Знакът на ко-
раба е Близнаците, тоест Castor and
Pollux. Това са богове, които моряцшпе-
езичници считат за свои покровители.
28:12-14 От Малта те стигат до Си-
ракуза, столицата на Сицилия, която се
намира на източния и бряг. Там корабът
престоява три дни, след което отива в
Ригия, на самия край на Югозападния бряг
на Италия. След еднодневно пътуване с
попътен вятър от 1ог екипаЖът успява
да измине 180 мили на север покрай запад-
ния бряг на Италия и пристига в Поти-
оли, на северния бряг на Неаполския за-
лив. Потиоли се намира на около 150 ми-
ли на к>гоизток от Рим. Там апостолът
намира християнски братя, с които има
радостта да прекара седем дни.
28:15 Тук не се казва как новините за
пристигането на Павел в Потиоли сти-
гат до Рим, но се казва, че две различни
групи от братя излизат да го посрещ-
нат. Едните изминават четиридесет и
три мили на Югоизток от Рим, за да
стигнат до Алпиевото търЖище, а дру-
гите - тридесет и три мили на Югоиз-

119

Деяния 28

ток, за да стигнат до Трите кръчми,
където ги посрещат. Този бълнуващ из-
раз на л1обов от страна на римските све-
тии е голяма радост и насърчение за Па-
вел, който се чувства много ободрен.
28:16 След пристигането си в Рим Па-
вел получава разрешение да Живее в ед-
на частна къща заедно с двама войници,
които да го пазят.
Й. Животът на Павел под домашен
арест и свидетелстването му пред
logeume в Рим (28:17-31)
28:17-19 В съответствие със своята
практика да свидетелства първо на loge-
ume, Павел изпраща покана до религиоз-
ните им водачи. Когато те идват в къ-
щата, където е той, апостолът им
обяснява своя случай. Той им казва, че ма-
кар и да не е направил нищо против ев-
рейския народ или против техните оби-
чаи, logeume от Ерусалим са го предали
в ръцете на римляните, за да го съдят.
Езическите властници не са могли да на-
мерят никаква вина в него и са искали да
го освободят, но когато logeume са се
възпротивили на това, апостолът е бил
принуден да се отнесе до Цезаря. Кога-
то е направил това оплакване, апосто-
лът не е имал намерение да обвини в не-
що народа си, а само да се защити.
28:20 Точно защото не е виновен в ни-
какво престъпление против еврейския
народ, апостолът е повикал главните
римски к>деи при себе си. Всъщност той
е вързан с тая верига „заради това, за
което Израил се надява". Това, за което
Израел се надява, означава изпълнението
на обещанията, дадени от Бога на ев-
рейските патриарси, и по-специално обе-
щанието за Месията. Под изпълнението
на тези обещания, естествено, се разби-
ра и възкресението на мъртвите.
28:21,22 Юдейските водачи казват, че
не знаят нищо за апостол Павел. Те ни-
то са получавали писма от Юдея за не-
го, нито е идвал някой от техните бра-
тя к>деи, за да им говори против за него.
Но те искат да чуят нещо повече от са-

мия Павел, защото навсякъде говорят
против християнската вяра, чийто про-
поведник е той.
28:23 След известно време много от
тези togeu идват в къщата, където Жи-
вее Павел, за да чуят повече неща от не-
го. Апостолът се възползва от тази въз-
моЖност и свидетелства пред тях за
БоЖието царство и ги уверява за Исус,
обосновавайки се с цитати от Мойсее-
вия закон и от пророците „от сутрин-
та до вечерта".
28:24 Някои повярват на посланието,
което той им донася, други не повяр-
ват. (Неповярването е нещо по-силно
от простото неприемане на послание-
то. То говори за отхвърляне.)
28:25-28 Когато вшкда, че като цяло
еврейският народ още веднъЖ отхвърля
благовестието, Павел цитира Исая 6:9 u
10, където пророкът получава поръчение
да проповядва на хора, чиито сърца са
затлъстели, чиито уши са натегнали и
чиито очи са затворени. Апостолът от-
ново чувства как сърцето му се къса от
болка, когато проповядва евангелието
на хора, които не Желаят да го чуят. Ка-
то взема предвид това отхвърляне на
евангелието от logeume, Павел заявява,
че то ще бъде занесено на езичниците,
които ще го слушат.
28:29 Невярващите logeu си отиват
„с голяма препирня помеЖду си". Както
казва Калвин, пророчеството, което им
цитира Павел, възбуЖда в тях безбоЖно-
то начало, което отхвърля Месията. То
също така пораЖда и гняв срещу онези
к>деи, които Го приемат. Реформато-
рът прави още едно интересно наблк>де-
ние:
„Всеки, който казва, че евангелието на
Христос причинява препирни, казва това
без никакво основание, тъй като е съвсем
явно, че тези препирни произлизат само
от упоритостта на човека. И наистина,
ако искаме да се наслаждаваме на мира с
Бога, трябва да водим война с онези, ко-
ито се отнасят към Него с презрение." **

120

Деяния 28

28:30 След това Павел остава в Рим
цели две години, като Живее в отделна
къща, взета под наем, и слуЖи на хора-
та, които непрекъснато идват да го по-
сещават. Вероятно по това време той
написва и Посланията към ефесяните,
филипяните, колосаните и филемон.
28:31 През този период той се радва на
значителна свобода, която му позволява
да проповядва за БоАието царство и да
поучава за Господ Исус Христос с пъл-
но дръзновение, без никой да му забра-
нява това.
Така завършва книгата Деянията на
апостолите. Някои хора смятат, че тя
завършва доста внезапно. Но ние смята-
ме, че поръчението, за което се говори в
началото, е изпълнено. Евангелието е
достигнало до Ерусалим, Юдея, Самария
и в езическия свят.
Събитията в Живота на Павел след
края на Деянията могат да се извадят
от по-късните му писания.
Общоприето е мнението, че след из-
тичането на двете години в Рим, негови-
ят случай е разгледан от Нерон, който
го освобоЖдава.
След това апостолът се отправя от-
ново на пътешествие, наречено от нас
четвъртото мисионерско пътешествие
на Павел. Той посещава следните места,
макари не непременно в същата после-
дователност:
1.	КОЛОС и ЕфЕС (филим. 22).
2.	МАКЕДОНИЯ (1 Тим. 1:3; фил. 1:25;
2:24).
З.ЕфЕС(1 Тим. 3:14).
4.	ИСПАНИЯ (Рим. 15:24).
5.	КРИТ (Тит 1:5).
6.КОРИНТ(2Тим.4:20).
7.МИЛИТ(2Тим.4:20).

8.	Презимуването в НИКОПОЛ (Тит
3:12).
9.	ТРОАДА (2Тим. 4:13).
Нямаме никаква информация защо, ко-
га или къде Павел е арестуван за втори
път, но знаем, че е бил закаран за втори
път в Рим като затворник. Този път
затворничеството му е било много по-

теЖко, отколкото първия път (2 Тим.
2:9). Апостолът е бил изоставен от по-
вечето си приятели (2 Тим. 4:9-11) и е
знаел, че времето на неговата смърт е
наблиЖило (2 Тим. 4:5-8).
Преданието разказва, че апостол Па-
вел е бил обезглавен вън от Рим в 67 или
68 год. сл. Хр. За негова възхвала моЖете
да прочетете думите, изречени от са-
мия него във 2 Кор. 4:8-10, 6:4-10 и
11:23:23-28, както и нашия коментар
върху тези вдъхновяващи обобщения.
Посланието на Деянията
След като прочетем Деянията на апос-
толите, е добре да си припомним прин-
ципите и практиката на ранните хрис-
тияни. Какво характеризира отделните
Вярващи и местните събрания, към кои-
то те принадлежат?
Най-напред трябва да каЖем, че хрис-
тияните от първи век са Живели на пър-
во място и главно за интересите на Гос-
под Исус. Техният цялостен мироглед е
бил Христосоцентричен. Главната при-
чина за тяхното съществуване е било
свидетелството им за Спасителя и те
са се предавали на тази задача с голяма
пламенност. В свят, зает изклк>чител-
но с проблема за своето оцеляване, е съ-
ществувало едно здраво ядро от усърд-
ни християни, които са търсели най-нап-
ред БоЖието царство и Неговата прав-
да и за които всичко останало е било под-
чинено на това величествено призвание.
Даует изразява своето възхищение от
първите ученици със следния коментар:
„ Учениците са били кръстени със... све-
тия, пламтящ ентусиазъм, взет напра-
во от Бозкия олтар. Този огън е давал си-
ли на всяка друга цел и смисъл на киво-
та им. Той е бил в душите на апостоли-
те като пещ на голям презокеански ко-
раб, даваща му енергия, за да преодолее
всякакви бури и поглъщащи дълбини. Ни-
що не е могло да спре тези мъЖе! Нищо
не е могло да им попречи да вървят...
Всички техни дела и всички техни речи

121

Деяния 28

звучат като една голяма заповед. Те са
имали топлина и са имали светлина, за-
щото са били кръстени със силата на
Светия Дух."85
Сърцевината на тяхното послание е
било възкресението и славата на Господ
Исус Христос. Те са били свидетели на
възкръсналия Спасител. Хората са уби-
ли Месията, но Бог Го е възкресил от
мъртвите и Му е дал най-почетното
място в небесата. Всяко коляно трябва
да Му се поклони - на Него, прославения
Човек, Който е отдясно на Бога.
В един свят на омраза, злоба и алчност
учениците са показвали лкобов към всич-
ки. Те са отговаряли с неЖност на прес-
ледванията и са се молели за своите
убийци. Тяхната лк)бов към другите
християни е карала противниците им да
възкликват: „ВиЖте как се обичат те-
зи християни!"
Животът им е бил Живот на Жертва,
Живот, посветен на разпространението
на евангелието. Те не са гледали на мате-
риалното си имущество като на своя
лична собственост, но като на нещо, на
което те са били БоЖии настойници.
Навсякъде, където е имало истинска
нуЖда, те са оказвали помощ, която да
отговори незабавно на нуЖдата.
ОръЖията на тяхната борба не са би-
ли материални, а духовни, и благодарение
на Бога са били толкова мощни, че са мо-
Жели да разрушават крепости. Вярващи-
те са разбирали, че не се борят срещу ре-
лигиозни или политически водачи, а сре-
щу злите сили в небесните места. Зато-
ва те са вървели напред въоръЖени с вя-
ра, молитва и БоЖието слово. За разли-
ка от исляма християнството не е рас-
тяло благодарение на употребата на си-
ла.
Ранните християни са Живели отделе-
ни от света. Те са били в света, но не са
били от света. Що се отнася до тяхно-
то свидетелстване, те непрекъснато са
установявали връзки с невярващите, но
никога не са правели компромис със сво-
ята вярност към Христос, отдавайки се

на грешните удоволствия на света. Пъ-
тували са из чуЖдите страни като чуЖ-
денци и странници, като са се стремели
да бъдат благословение за всички, без да
участват в тяхното осквернение.
Какво е било отношението на ранни-
те християни към политиката и социа-
лните проблеми на деня? Според тях ця-
лото зло и всички проблеми на света про-
излизат от грешната природа на човека.
За да се излекува злото, трябва да се пре-
махне причината. Политическите и со-
циалните реформи лекуват симптоми-
те, а не самата болест. Само евангелие-
то моЖе да изтръгне корените на бо-
лестта, като промени човешката при-
рода. Затова ранните християни не са
хабели усилията си с разни второстепен-
ни лекарства, а са проповядвали еванге-
лието както навреме, така и без време.
Навсякъде, където е отивало евангелие-
то, гнойните рани или са изчезвали на-
пълно, или са намалявали значително.
Ранните вярващи не са били изненада-
ни и когато са започнали да ги преслед-
ват. Те са очаквали това. Вместо да ис-
кат възмездие или търсят отмъщение,
те са предавали делото си на Бога, Кой-
то е единственият справедлив Съдия.
Вместо да търсят как да избягат от съ-
да, те са се молели Бог да им даде сме-
лост, за да проповядват Христос на
всички, които срещнат.
Целта, която е стояла пред ученици-
те, е била евангелизирането на света. За
тях не имало разлика меЖду мисионерс-
твото у дома и мисионерството в чуЖ-
бина. За тях целият свят е бил една ни-
ва. Благовестието не е било единствена-
та и крайна цел на тяхната дейност, в
смисъл че те не са се задоволявали само
да доведат души при Христос, след кое-
то да ги оставят сами, а са събирали но-
воповярвалите в местни събрания. Там
те са ги учели на словото и на молитва
и по всякакъв начин са укрепвали вярата
им. После новоповярвалите са били при-
зовавани да отидат и да занесат посла-
нието и на други хора.

122

Деяния 28

Установяването на тези местни цър-
кви е придало устойчивост на делото и
е осигурило възможност за благовества-
не в съседните на тях области. Тези мес-
тни събрания са растели съвсем естест-
вено, тоест те са били самоуправляващи
се, саморазрастващи се и самофинанси-
ращи се единици. Всяко отделно събра-
ние е било независимо от останалите,
макар между тях да е имало общение на
Духа. Всяко отделно събрание се е стре-
мяло да създаде други събрания в близки-
те места, като всяко отделно събрание
се е финансирало само. Не е имало няка-
къв централен финансов орган или ръко-
водна организация.
Местните църкви са били най-вече ду-
ховни убежища за вярващите, а не места
за достигане на неспасените. Дейности-
те на църквата са включвали разчупва-
нето на хляба, молитвата, изучаването
на Библията и общението. Събранията
за проповядване на евангелието не са се
организирали в църквите, а навсякъде,
където е имало възможност да се срещ-
нат невярващи - в синагогите, на пазари-
те, на улиците, в затворите и в отдел-
ните къщи.
Църквите не са се събирали в специал-
но построени за целта сгради, а по домо-
вете на вярващите. Това е давало въз-
можност за по-голяма подвижност на
църквата по време на преследване и за
по-бързо и лесно „преминаване в нелегал-
ност".
В началото не е имало никакви деноми-
нации. Всички вярващи са били части на
Христовото тяло и всяка местна църк-
ва е била образ на световната църква.
Също така църквата не е била разде-
лена на духовници и миряни. Нито един
човек в събранието не е притежавал из-
кл1очителните права върху поучението,
проповядването, кръщаването или про-
веждането на Господната вечеря. Всеки
вярващ е имал някаква дарба и е бил сво-
боден да я упражнява.
Онези, които са имали дарбата да бъ-
дат апостоли, пророци, благовестите-

ли, пастори и учители, не са се стреме-
ли към получаване на някакви официални
постове в църквата. Те са имали за зада-
ча да назидават светиите във вярата,
които от своя страна да стигнат до по-
ложение, когато също ще могат да слу-
жат на Господа всеки ден. Надарените
мъже от новозаветния период са получа-
вали всичко необходимо за своето служе-
ние чрез специално помазание от Светия
Дух. Това е обяснението за особено сил-
ното влияние, което неучени и необразо-
вани мъже са упражнявали върху своето
време. Никой от тях не е бил „професи-
оналист", в смисъла, който ние влагаме
в тази дума днес, а непрофесионален про-
поведник с помазание отгоре.
Разгласяването на посланието в книга-
та Деянията на апостолите е било прид-
ружено често от знамения и чудеса, и
различни дарове на Светия Дух. И макар
че тези чудеса присъстват много по-яр-
ко в първите глави, те не спират и до
края на книгата.
След установяването на едно местно
събрание апостолите или техните пред-
ставители са назначавали старейшини
- мъже, които са служели като духовни
наставници и които „са пасели стадо-
то". Всяко местно събрание е имало ня-
колко старейшини.
Съгласно текста на Деянията на апос-
толите съществителното „дякон" ня-
ма значение на някаква специална цър-
ковна служба. Но глаголната форма на
тази дума се използва за обозначаване на
служба за Господа - както духовна, та-
ка и материална.
Ранните вярващи са се кръщавали чрез
пълно потапяне. Общото впечатление е,
че вярващите са се кръщавали скоро след
своето повярване. В първия ден на седми-
цата учениците са се събирали заедно, за
да си спомнят Господа чрез разчупване-
то на хляба. Тази служба може би не е би-
ла толкова официална като днес. Изг-
лежда, че ранните християни са разчуп-
вали хляба, когато са се събирали да ядат
заедно или за празника на лкзбовта.

123

Деяния 28

Ранната църква е била пристрастена
към молитвата. Молитвата е била Жиз-
нената граница меЖду нея и Бога. Нейни-
те молитви са били горещи, усърдни и из-
пълнени с вяра. Учениците също така са
постели, което им е помагало да се със-
редоточат върху духовните неща, без да
се разсейват и без да заспиват.
След една такава молитва и пост про-
роците и учителите в Антиохия са пре-
поръчали ВарнаВа и СаВел за едно специ-
ално мисионерско пътешествие. И два-
мата са били слуЖили на Господа извес-
тно време преди това. Препоръчването
на тези двама слуЖители не е било офи-
циално ръкополагане, а признаване от
страна на водачите в Антиохия, че Све-
тият Дух наистина ги е призвал. То е из-
разявало и пълното сърдечно одобрение
на събранието на работата, която са за-
почвали Варнава и Савел.
Хората, изпращани да слуЖат като
благовестители, не са били контролира-
ни от своето местно събрание, а са би-
ли съвсем свободни да слуЖат според во-
дителството на Светия Дух. Но те са
давали отчет пред местното събрание
за благословенията, с които Бог е подк-
репил техните усилия.
В това отношение църквата не е била
някаква слоЖно организирана система, а
Жив организъм, който е действал в пос-
тоянно подчинение на водителството
на Господа. Главата на църквата, Хрис-
тос в небето, е управлявал отделните
части, които непрекъснато са били го-
тови да се учат, да бъдат лесно подвшк-
ни и да могат да носят отговорност. И
така, вместо един твърдо установен
модел на слуЖение В Деянията на апос-
толите ние ВиЖдаме една голяма гъвка-
вост и липса на всякакъв формализъм.
Така например никъде не е казано колко
дълъг трябВа да бъде престоят на един
апостол В дадено място. В Солун ПаВел
е престоял три седмици, а В Ефес - три
години. Всичко е зависело от времето,
необходимо за изграЖдане на светиите,

така че те да могат сами да продълЖат
християнското си слуЖение.
Има хора, които смятат, че апосто-
лите са съсредоточили своите усилия
главно в големите градове, тъй като са
разчитали на установените вече църкви
да се разпространят сами в покрайнини-
те. Но това дали наистина е било така?
Дали апостолите са следвали такава ед-
на строга и неизменна стратегия, или са
получавали заповеди от Господа всеки
ден, които са ги насочвали било към голе-
ми и ваЖни центрове, било към незначи-
телни селца?
Без съмнение едно от най-значителни-
те Впечатления, които получаваме от
тази книга, е това, че ранните вярващи
са очаквали и са разчитали на водителс-
твото на Господа. Те са се били отказа-
ли от всичко заради Христос. Не са има-
ли нищо и никого освен Самия Господ; ча-
кали са от Него всекидневни напътст-
вия и не са оставали разочаровани.
ИзглеЖда, че пътуващите християнс-
ки проповедници са имали обичай да пъ-
туват по двама. Обикновено единият
от двамата е бил по-млад слуЖител,
който по този начин е бил обучаван.
Апостолите непрекъснато са търсели
верни млади мъЖе, които да станат
техни ученици.
В някои моменти Господните слуЖи-
тели са се издърЖали сами: така напри-
мер Павел е работил като майстор на
палатки. В други моменти те са били из-
дърЖани с помощ, давана с л!обов от от-
делни лица или цели църкви.
Друго ваЖно заклк>чение е, че духовни-
те водачи са били признавани като таки-
ва от светиите, които са работели с
тях. Те са говорели с Власт, дадена им от
Светия Дух. И Същият Свети Дух е да-
вал на другите Вярващи истински духо-
вен инстинкт да се подчиняват на тази
власт. Учениците са се подчинявали на
човешките власти до определена сте-
пен. Тази степен се е определяла от то-
ва дали тези Власти са позволявали, или
са забранявали проповядването на еван-

124

Деяния 28

гелието. При втория случай учениците
са предпочитали да се подчиняват на Бо-
га, вместо на човешката власт. Когато
са били наказвани от граЖданските влас-
ти, те са понасяли наказанието, без да се
съпротивляват и без да заговорничат
против управляващите.
Евангелието е било проповядвано най-
напред на евреите, но когато еврейски-
ят народ е отказал да го приеме, блага-
та вест е била отнесена на езичниците.
Заповедта „първо на kxjeume" е била из-
пълнена исторически в книгата на Дея-
нията. Сега евреите се намират в също-
то полоЖение пред Бога както езичници-
те - меЖду тях и езичниците няма раз-
лика: „... понеЖе всички съгрешиха и не
заслуЖават да се прославят от Бога."

СлуЖението на ранната църква е било
свързано с голяма сила. Поради страха
от гонения хората не са изповядвали лес-
но вярата си в Христос. Грехът в църк-
вата се е разпознавал бързо и в някои слу-
чаи е бил Жестоко наказван от Бога, ка-
то например случая с Анания и Сапфира.
Накрая бихме искали да завършим с
един последен и траен извод, който про-
изтича от изучаването на Деянията:
ако ние следваме примера на ранната
църква по отношение на вярата, посве-
щението и неуморното слуЖение, цели-
ят свят моЖе да бъде евангелизиран в
Живота на нашето поколение.

125

Деяния - Крайни белеЖки

Крайни белеЖки
1)	(Въведение) J. В. Philips, The Young
Church in Action, p. vii.
2)	(1:5) МеЖду Възкресението и Възне-
сението на Христос е имало чети-
ридесет дни. Преди Петдесетница
са изминали още десет дни. Но Гос-
под не е казал на учениците Си кол-
ко точно дни да чакат, Вероятно за
да ги дърЖи в непрекъснато очаква-
не.
3)	(1:20) ТоВа не е точен цитат от
Псалма, който намираме В нашата
Библия. За тоВа Вероятно има дВе
причини. (1) Писателите на Новия
Завет често цитират Старозавет-
ните Писания от Септуагинтата
(древногръцка версия на СЗ), дока-
то нашите преводи са направени на
базата на оригиналния староеврейс-
ки текст, което обяснява някои
разлики в думите. (2) Както често
моЖе да бъде, Светият Дух, Който
е вдъхновил СЗ, упраЖнява някаква
свобода, като приспособява някои
неща при цитирането му В НЗ.
4)	(2:1) В гръцката версия на Псалм
133:1 (от Септуагинтата) се изпол-
зва един и същ израз и за „да Живе-
ят заедно", и за „на едно място" от
Деяния 2:1 (epi to auto).
5)	(2:4)Други слуЖби на Светия Дух,
които ние придобиваме при обръще-
нието, са: помазанието (1 Йо. 2:27),
запечатването (Еф. 1:13) u получа-
ването на залог (Еф. 1:14). Има
слуЖби на Светия Дух, които са_ус-
ловни и зависят от нашето послу-
шание и отдаване: водителството
(Дея. 8:29), радостта (1 Сол. 1:6) и
силата (Рим. 15:13).
6)	(2:22-24) Думата, преведена в наша-
та Библия като „болките", обикно-
вено се отнася до родилните болки.
Възкресението на Христос се срав-
нява с раЖдане от смърт към Жи-
вот. Страданията, които се свърз-

ват с целия този процес, са много
теЖки, но временни. В Псалм 18:5
същата дума е използвана и в изра-
за „връзките на преизподнята".
7)	(2:25-27) Раят и третото небе са
едно и също нещо (2 Кор. 12:2,4).
8)	(2:38) Charles C. Ryrie, The Acts of the
Apostles, p. 24.
9)	(2:39) Charles Spurgeon, The Treasury
of the New Testament, 1:530.
10)	(2:41) В някои ръкописи е казано
„приеха поучението с радост".
11)	(2:44, 45) F. W. Grants, „Acts," The
Numerical Bible: Acts to 2 Corinthians,
VI:25,26.
12)	(2:46) Навсякъде, където се казва, че
Павел и другарите му са отивали в
храма, това означава, че те са оти-
вали в някой от дворовете на храма,
а не в светилището. Езичниците са
имали право да влизат само във вън-
шния двор. Всеки опит да влязат по-
навътре се е заплащал със смърт.
13)	(Екскурс)   В   критическия   (НО)
текст думата „църква" се среща
едва в 5:11.
14)	(Екскурс) Merrill F. Unger, Unger's
Bible Handbook, p. 586.
15)	(Екскурс) Е. Stanley Jones, Christ's
Alternative to Communism, p. 78.
16)	(Екскурс) G. H. Lang, The Churches of
God, p. 11.
17)	(4:1-4) Charles Haddon Spurgeon, по-
вече информация не ни е известна.
18)	(4:13) James A. Steward, Evangelism, p.
95.
19)	(4:14-18) J. H. Jowett, The Redeemed
Family of God, p. 137.
20)	(4:27,28) Тук думата „СлуЖител" е
предпочитаният превод на думата
pais, вместо „дете", също като в
3:13, 26; 4:30.
21)	(4:27,28) George Matheson, Rest by the
River, pp.75-77.
22)	(4:32-35) Grant, „Acts," p. 34.
23)	(4:32-35) F. E. Marsh, Fully Furnished,
p. 74.
24)	(4:32-35) Ryrie, Acts, p. 36.
7)	
126

Деяния - Крайни белеЖки

25)	(5:40) Райри прави едно предположе-
ние, според което апостолите са
били наказани с бой заради неподчи-
нението си на предишната заповед
на синедриона (вЖ. Второзак. 25:2,
3).
26)	(5:41) Тук ръкописите ни предлагат
три различни заинтригуващи вари-
ации: „Неговото име", „името" и
„Исусовото име".
27)	(6:8) Стефан (на гр. Stephanos) озна-
чава „венец" или „победен венец".
28)	(6:10-14) От словореда моЖе да се
заклк>чи, че те предпочитат похва-
лата на Мойсей вместо похвалата
на Бога.
29)	(7:9-19) „Както оригиналната, така
и гръцката версия могат да бъдат
верни. Последната споменава за
петима синове на Манасия и Ефра-
им, родени в Египет (1 Jlem. vii. 14-
27), според прилоЖимостта на раз-
личните форми, нещо често среща-
но при такива списъци." Kelly, Acts,
p. 84.
30)	(7:9-19) За повече информация по
този и предишния проблем вЖ. Kelly,
Acts, pp. 84, 85.
31)	(7:20-43) Daily Notes of the Scripture
Union, May 31,1969.
32)	(8:4-8) Тя се намира на по-малка ви-
сочина от Ерусалим.
33)	(8:4-8) Homer L. Payne, „What Is A
Missionary   Church?"   The   Sunday
School Times, February 22,1964, p. 129.
34)	(8:12,13) Тъй като в текста се каз-
ва, че Симон е повярвал и че е помо-
лил Петър да се моли за него (24
cm.), някои хора смятат, че той е
бил спасен, но е бил един много
плътски християнин.
35)	(8:26) Древен филистински град на
брега на Средиземно море на кзгоза-
пад от Ерусалим по пътя от Палес-
тина за Египет.
36)	(8:27-29) Вероятно думата Канда-
кия е титла, а не лично име, също
като думата фараон.

37)	(8:27-29) Понякога мъЖете, слуги на
Жени с голям сан, са били кастрира-
ни. Според кздейската вяра евнуси-
те не са били смятани за пълноцен-
ни граЖдани (Второзак. 23:1). Те не
са имали право да влизат в Господ-
ното събрание, а са стояли при вра-
тата. Но тук един евнух става пъл-
ноправен член на християнската
църква.
38)	(8:37) Този стих липсва както в най-
старите, така и в повечето ръкопи-
си. Смята се, че е бил нещо като
формула за кръщение, използвана в
Рим в ранните години на втори век.
Присъства в повечето западни ръ-
кописи, а така също и в превода на
латински. Очевидно хората, които
проповядват идеята за новороЖде-
ние чрез кръщение, не Желаят да из-
клкзчат този стих.
39)	(8:38) Повечето римокатолически
изследователи, както и Калвин, и
онези, които практикуват кръще-
ние чрез напръскване или поливане с
вода, признават, че в древните вре-
мена хората са били кръщавани чрез
пълно потапяне във вода. За да бъ-
дем абсолкшшо верни обаче, трябва
да каЖем, че предлозите „във" и
„вън от" могат също така да бъ-
дат преведени и като „към" и „от",
макар че преводът на текста в
НИПБКДЖ е съвсем буквален u то-
чен.
40)	(8:40)  Етиопия е  единствената
страна в Африка с непрекъсната
християнска традиция от най-ран-
ни времена досега. МоЖе би клк>-
чът, който е отворил врата за цър-
квата там, е именно верността на
Филип.
41)	(9:1,2) ВЖ. също и 19:9,23; 22:4; 24:14,
22.
42)	(Екскурс)    Harnack,    Quoted    by
Leighton Ford, The Christian Persuader,
p. 46.
43)	(Ekckypc) Dean Inge, Quoted by E.
Stanley Jones, Conversion, p. 219.
37)	
127

Деяния - Крайни белеЖки

44)	(Екскурс) Bryan Green, Ibid.
45)	(Екскурс) Leighton Ford, Quoted by
Jones, Conversion, p. 46.
46)	(Екскурс) James A. Steward, Pastures
of Tender Grass, p. 70.
47)	(9:36-38) TaBuma е арамейската, а
Дорка - гръцката дума за сърна.
48)	(10:1,2) Ryrie, Acts, p. 61.
49)	(10:3-8) От санитарна гледна точ-
ка най-доброто място за Живеене на
един коЖар е някое място извън гра-
да. Близостта до морето позволя-
ва лесно отстраняване на Животин-
ските трупове.
50)	(11:20, 21) В НЗ наименованието
„елинисти" означава гръцки togeu,
но тук то моЖе да означава и само
гърци, тоест езичници. Обърнете
внимание на контекста. В 19 cm. се
казва: „...на никой друг не възвестя-
ваха словото освен на logeume", до-
като 6 20 cm. се казва „и на гърци-
те" (за да се подчертае противо-
поставянето им на logeume).
51)	(11:25,    26)    James    A.    Stewart,
Evangelism, pp. 100,101.
52)	(12:25) Както александрийските,
така и повечето ръкописи гласят,,/?
Ерусалим". Тъй като в 13:1 се казва,
че Варнава и Савел се намират от-
ново в Антиохия, възмоЖно е хора-
та, които са преписвали текста, да
са „променили" предлога от „в" в
„от".
53)	(13:3) Donald Grey Barnhouse, The
Measure of Your Faith, Book 69, p. 21.
54)	(13:7, 8) В ПБКДЖ в 7 cm. Сергии
Павел е наречен „управител", макар
че по-правилният превод е прокон-
сул (НИПБКДЖ). Лука показва мно-
го добро познаване на характерни-
те за онова време слуЖби в римска-
та империя. Така например градски-
те съдии във филипи са наречени
strategoi, на латински praetors (16:20);
а палачите от 16:35 -rhabdouchoi, на
латински lictors. Градоначалниците
в Солун са назовани като politarchs

(17:6), докато в Ефес са наречени
asiarchs (19:31).
„Всички тези титли представля-
ват местните управляващи власти
в различните градове, като главни-
ят представител на властта във
всяка провинция е римският управи-
тел или проконсул. фактът, че Лу-
ка споменава съвсем точно титли-
те, характерни за отделните гра-
дове, показва, че той много добре
познава своята работа, което още
повече трябва да увеличи доверие-
то ни в достоверността на негови-
те писания." С. Е. Stewart, Tracing
from the Acts od the Apostles, p. 272.
55)	(13:19-22) За повече информация
върху хронологията на събитията и
проблемите на текста вЖ. Kelly,
Acts, pp. 185,186.
56)	(13:48) Charles R. Erdman, The Epistle
to the Romans, p. 109.
57)	(14:4-7) Тук думата практически оз-
начава „мисионери".
58)	(14:10-12) [Бел. на прев.: в някои вер-
сии на Библията са използвани гръц-
ките имена на тези богове: Зевс и
Хермес] В текста No 1611/от 1611
са използвани по-често срещаните
латински имена -Юпитер и Мерку-
рий.
59)	(14:19,20) Kelly, Acte,p. 202.
60)	(14:21) Erdman, Acts, p. 109.
61)	(Екскурс) С. A. Coates, An Outline of
Luke's Gospel, p. 254.
62)	(15:20) Някои смятат, че тези че-
тири забрани водят началото си от
Левит 17 и 18, където се забранява
следното: нещата, осквернени от
идоли (17:8, 9); сексуалната разпус-
натост (не само прелк>бодейство-
то и многоженството) (18:20): хо-
мосексуалността (18:22) и съвкупя-
ването с Животни (18:23), Женитба-
та меЖду кръвни роднини (18:6-14) и
дори Женитбата меЖду роднини по
закон (18:15, 16; яденето на удуше-
ни или неправилно заклани Животни
(17:15); пиенето на кръв (Лев. 17:10-
55)	
128

Деяния - Крайни белеЖки

12). Вярващите евреи биха се съб-      74)
лазнили, ако Видят Вярващите езич-
ници да нарушават тези правила
(Деян. 15:21).	75)
63)	(16:6-8) Ryrie, Acts, pp. 88.89.
64)	(16:9) James Stalker, Life of St. Paul, p.
78.	76)
65)	(16:19-24) A. J. Pollock, The Apostle      77)
Paul and His Missionary Labors, p. 56.
66)	(16:25) G. Campbell Morgan, The Acts
of the Apostles, pp. 389q 390.
67)	(17:2, 3) Някои смятат, че Павел е
престоял в Солун три месеца, макар      78)
да е поучавал в синагогата само три
съботи.
68)	(17:16) William Arnot, 77* ОшгсЛ ш      79)
the House: A Series of Lessons on the      80)
Acts of the Apostels, pp. 379fF.
69)	(Екскурс) Някои изследователи вяр-      81)
ват, че мястото на тази проповед
е бил някой от дворовете на храма.      82)
70)	(Екскурс) А. В. Simpson, повече ин-
формация не ни е известна.	83)
71)	(18:2,3) Dinsdale T. Young, Neglected
People of the Bible, pp. 232,233.
72(18:18) В оригиналния mekcm причас-
тието „остригвайки се" [бел. на
преВ.: 8 бълг. превод: „като си ост-
рига"] се намира непосредствено
следиметонаАкилаиемногодале- 84)
че от името на Павел. (В гръцкия
текст 18 cm. е едно изречение.)
73)   (19:8) Stuart, Tracings, p. 285.	86)

(19:15,16) F. B. Meyer, quoted by W.
H. Aldis, The Keswick Conversion 1934,
p. 60.
(19:23-37) Диана е латинското име
на гръцката богиня на плодородие-
то Артелшда.
,(21:23,24) Grant, „Acts," p. 147.
(22:14-16) Това моЖе да се перифра-
зира така: „Стани (anastas) и се
кръсти (baptisai); умий си греховете
(apolousai),        като       призовеш
(epikalesamenos) името на Господа."
(26:9-11) Времето на гръцкия глагол
тук е conative imperfect: „Опитах се
да ги накарам..."
(26:29) Morgan, Acts, p. 528.
(27:13-17)   В   критическия   (НО)
текст се каз&а„евраквилон".
(27:13-17)   В   критическия   (НО)
текст се казва „Кавдий ".
(27:21-26) A. W. Tozer, That Incredible
Christian, p. 134.
(28:9,10) ВъзмоЖно е едновременно
с изцелителната дарба на Павел Лу-
ка също да е използвал своите уме-
ния на лекар. Ако Бог не одобряваше
лекарската професия, едва ли би из-
брал лекар за автор на 28% от НЗ
(Евангелието от Лука и Деянията)!
(28:29) John Calvin, The Acts of the
Apostles, 11:314. В критическия (НО)
mekcm 29 cm. е изпуснат.
(Екскурс) J. H. Jowett, Things that
Matter Most, p. 128.

129

Деяния - Библиография

Библиография
Arnot, William,
The Church in the House: A Series of
Lessons on the Acts of the Apostels.,
New York: Robert Cater & Brothers, 1873.
' Blaiklock, Е. М.,
The Acts of the Apostles, TBC.,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1959.
Calvin, John,
The Acts of the Apostles,
2 vols. Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1977.
Erdman, Charles R.,
The Acts,
Philadelphia: The Westminster Press, 1919.
Kelly, William,
An Exposititon of the Acts of the Apostles,
London: C. A. Hammond, 1952.

Martin, Ralph,   '
Undestanding the New Testament: Acts,
Philadelphia: A. J. Holman Company, 1978.
Morgan, G. Campbell,
The Acts of the Apostles,
New York: Fleming H. Revell Co., 1924.
Rackham, R. B.,
The Acts of the Apostles,
London: Methuen, 1901.
Ryrie, Charles Caldwell,
Acts of the Apostles,
Chicago: Moody Press, 1961.
Stuart, C. E.,
Tracing from the Acts od the Apostles,
London: E. Marlborough and Company,
n.d.

130

Посланието на ЯкоВ
„[Яков е] пророк, който говори като пророк... -    ч
с език, който по своята убедителност няма равен
бранната християнска литература, с изклкзчение на беседите на Исус."
Теодор Цан

Въведение
I. Уникално място в Канона
Ниската оценка на Посланието на Яков,
дадена от Мартин Лутер, който го на-
рича „сламеното Послание", е абсолют-
но неправилна. По това време реформа-
торът води Жестока битка с проповед-
ниците на спасение чрез вяра пл1ос дела,
което става причина за неправилното
му разбиране на учението на Яков за доб-
рите дела. Но той не е единственият,
който прави тази грешка. Някои нари-
чат това най-ранно християнско писмо
„огърлица от перли", имайки предвид, че
отделните моменти в Писмото не са
свързани взаимно, а само прибавени един
към друг!
Всъщност тази малка книга е един ше-
дьовър по дидактика. Нейното звучеше
е толкова еврейско, че дори християнс-
кото събрание (2:2) е наречено „синаго-
га" (гръцката дума за събрание, която
скоро след това започва да се използва
изклк>чшпелно за еврейските събрания,
каквато е и днешната й употреба).
За да илкютрира духовната истина, в
пет кратки глави Яков използва триде-
сет пъти примери с природата, което
особено много напомня за поученията на
нашия Господ.
Това е едно Послание с голяма практи-
ческа насоченост. В него са засегнати
такива непопулярни теми като контро-
лирането на езика, опасността от под-
мазване пред богатите и необходимост-

та от изявяване истинността на вяра-
та чрез Живота.
II. Авторство
Името Яков произхожда от името Яко-
бос (староеврейското име Ияков). То е
било много популярно сред евреите, за-
това в НЗ има четирима души с това
име. Всеки от тях е бил считан за автор
на това Послание с различна степен на
вероятност и подкрепа от страна на из-
следователите.
1.	Първият е апостол Яков, синът на Зе-
ведей и братът на Йоан (Мат. 4:21).
Ако апостол Яков беше авторът на
това Послание, едва ли щеше да има
такъв продължителен период и тако-
ва неЖелание за неговото приемане
(вЖ. по-долу). Освен това Яков е убит
през 44 год. сл. Хр., което е станало ве-
роятно преди написването на самата
книга.
2.	Вторият е Яков, синът на Алфей
(Мат. 10:3). За него не се знае почти ни-
що, освен че е един от апостолите,
фактът, че авторът не дава никакви
отличителни данни за себе си освен
своето име, означава, че е бил известен
по онова време.
3.	Третият е Яков, братът или бащата
на Юда (не Юда Искариотски; Лука
6:16). Данните за този човек са дори
още по-оскъдни, затова е трудно да се
проследят.
4.	Четвъртият Яков  е природеният
брат на нашия Господ (Мат. 13:55; Гал.
1:19). Вероятно той е авторът на на-
шето Послание. Той е известен и ед-
новременно с това скромен, тъй като
1.	
131

Яков

Предмет
никъде не споменава семейното си род-
ство с Христос (вЖ. също въведение-
то към Посланието на Юда). Той е u
човекът, който председателства на
събранието в Ерусалим и който оста-
ва в този град до самата си смърт. Бил
е известен като силен еврейски хрис-
тиянин, изключително строг в начина
си на Живот. Накратко, описанията за
него в историческите книги (на Йо-
сиф) и в църковното предание го разк-
риват като човек, който подхоЖда за
автор на това Послание.
Странични доказателства
Посланието на Яков има едни от най-
слабите странични доказателства, тъй
като нито един от ранните църковни
отци не го цитира, а само намеква за не-
го. Не е вклк>чено и в Мураторианския
канон. Причината за това е моЖе би фак-
тът, че Посланието е от Ерусалим и е
адресирано до източните logeu, a освен
това според много хора има противоре-
чие меЖду него и доктрината за оправ-
данието чрез вяра, за която пише Павел.
И все пак Писмото е цитирано от Ки-
рил от Ерусалим, Gregory of Nazianzus,
Атанасий и ДЖером. Евсевий ни казва, че
Посланието на Яков е една от антилего-
менншпе книги (срещу приемането на ко-
ито е имало противопоставяне), макар
че самият той я цитира като част от
Светото Писание.
Вътрешни доказателства
Вътрешните доказателства в Послани-
ето на Яков са доста силни. Те съответ-
стват на това, което ни е известно за
Яков от Деянията на апостолите и от
Галатяни, както и на историята на ев-
рейската диаспора, позната от други из-
точници. Няма никаква причина тази
книга да е фалшификат, тъй като не съ-
дърЖа никакви допълнения към основни
доктрини (както при повечето еретич-
ни фалшификации от втори век). Йосиф
ни казва, че Яков е имал добро име сред
kxjeume заради вниманието, което от-

деля на закона, но е умрял като мъченик
заради свидетелството си за своя Ме-
сия, когато това е било забранено. Този
еврейски историк пише, че Яков е бил
убит с камъни по нареЖдане на първосве-
щеника Анания, докато Евсевий пише, че
е бил хвърлен от кубето на храма и е бил
бит до смърт. Heggesipus събира двете
предания в едно.
Аргументът, че гръцкият стил на
Посланието на Яков е „прекалено добър"
за един палестински Ьдеин, говори за ед-
но невеЖество по отношение на удиви-
телните интелектуални способности
на БоЖия избран народ.
III.	Датиране
Йосиф споменава, че Яков е бил убит
през 62 год., така че Писмото сигурно е
написано преди тази дата. В Послание-
то не се казва нищо за решенията относ-
но дискусията върху закона, взети на съ-
вещанието в Ерусалим (48 или 49 год. сл.
Хр.), където председателстващият е
бил Яков (Деян. 15). Затова повечето из-
следователи приемат, че най-вероятно-
то време на неговото написване е една
дата в периода меЖду 45 и 48 год. сл. Хр.
IV.	Предмет и основни теми
на Посланието
ВъзмоЖно е Посланието на Яков да е
първата написана книга от НЗ, което
обяснява и силното ii еврейско звучение,
но това не означава, че нейното учение
не е валидно за другите векове. То е не са-
мо валидно, но и много необходимо.
За да постигне своята цел, Яков до го-
ляма степен използва поученията на Гос-
под от проповедта на планината. Това
лесно моЖе да се види от следните срав-
нения:
ВЯков
Паралелно
място в Матей
Изпитанието    1:2,12; 5:10        5:10-12
Молитвата       1:5; 4:3; 5:13-18    6:6-13; 7:7-12
Здравото око     1:8; 4:8	6:22,23

132

Яко81

Богатството	1:10,11; 2:6,7	6:19-21,24-34	
Гневът	1:19,20; 4:1	5:22	
Законът	1:25; 2:1,12,13	5:17-44	
формалното	1:26,27	6:1-18	
изповядане			
Царският	2:8	7:12	
закон			
Милостта	2:13	5:7	
Вярата	2:14-26	7:15-27	
и делата			
Корени	3:11,12	7:16-20	
и плодове			
Истинската	3:13	7:24	
мъдрост			
Миротворе-	3:17,18	5:9	
цът			
Съденето	4:11,12	7:1-5	
на другите			
Преходността	5:2	6:19	
на богатство-			
то			
Заклеването	5:12	5:33-37	
Схема на изложението
I.	Поздрав (1:1)
II.	Изпитания и изкушения (1:2-17)
III.	БоЖието слово (1:18-27)
IV.	ОсъЖдение на лицеприятието (2:1-
13)
V.	Вяра и дела (2:14-26)
VI.	Езикът: полза и вреда (3:1-12)

Авторът на това Писмо често се по-
зовава на закона, който е наречен „съвър-
шения закон" (1:25), „царския закон" (2:8)
и „закона на свободата" (2:12). Яков не
проповядва, че неговите читатели
трябва да спазват закона, за да бъдат
спасени или като Жизнено правило; а из-
ползва цитати от закона като настав-
ления в правда за онези, които Живеят
под благодат.
Посланието има много сходства с кни-
гата Притчи. Подобно на стила на
Притчи, и неговият стил е накъсан, Жив,
графичен и труден за проследяване. Чес-
то се среща и думата „мъдрост".
Друга клк>чова дума е думата „братя".
Тя се среща петнайсет пъти и идва да ни
подскаЖе, че това Послание е написано
за вярващи, макар и понякога да изглеЖ-
да, че е отправено също и до невярващи-
те.
В известен смисъл Писмото на Яков е
най-авторитарната от всички новоза-
ветни книги, в смисъл че наставленията
на Яков са най-изобилни в сравнение с
всяка друга книга в НЗ. В малкия обем от
108 стиха има петдесет и четири запо-
веди (заповедни форми).
VII.	Мъдростта: истинската и лъЖли-
вата (3:13-18)
VIII.	Алчността: причина и лечение (4
гл.)	'
IX.	Богатите и бъдещото им нещас-
тие (5:1-6)
X.	Увещание за търпение (5:7-12)
XI.	Молитвата и изцелението на бол-
ните (5:13-20)
VII.	

VII.	
Коментар
I.   Поздрав (1:1)
Авторът представя себе си като „Яков,
слуга на Бога и на Господа Исуса Хрис-
та". Ако авторът на това писмо е Яков,
природеният брат на нашия Господ, то

в Живота му е настъпила една удивител-
на промяна. Ние знаем, че е имало време,
когато той не е вярвал в Господ Исус
(Йоан 7:5). МоЖе би дори си е мислел ка-
то другите си роднини, че Исус не е на
Себе Си (Марко 3:21). Но нашият Господ
търпеливо е садял семето на словото.
Макар и неоценен, Той непрекъснато е
поучавал великите принципи на БоЖието

133

Яко81

царство. И тогава семето е пуснало ко-
рени и Животът на Яков се е преобърнал
на 180 градуса. Скептикът се е превър-
нал в слуга и сега се нарича такъв, без
изобщо да се срамува от това!
Наричайки себе си „слуга на Бога и на
Господа Исуса Христа", Яков съвсем
правилно поставя Бога и Господа Исуса
на едно и също ниво като равни Един на
Друг. Той почита Сина така, както по-
чита и Отца (Йоан 5:23). Яков знае, че
„никой не моЖе да слугува на двама гос-
подари" (Мат. 6:24), но въпреки това на-
рича себе си слуга и на Бога, и на Господа
Исуса. Това не е противоречие, тъй ка-
то Бог Отец и Бог Син са равни Един на
Друг.
Писмото е адресирано до „дванаде-
сетте пръснати племена", което ще ре-
че до племената, които участват в ев-
рейската диаспора (от гр. Diaspora). То-
ва са хора, които са logeu no роЖдение и
принадлеЖат към дванадесетте израе-
лски племена. Заради греха на Израел хо-
рата са прогонени от родната си земя и
Живеят разпръснато в страните около
Средиземно море. Първоначалното разп-
ръсване е станало по време на отвеЖда-
нето им в робство от асирийците през
721 год. пр. Хр. Някои от тези хора са се
върнали в родната си земя по времето на
Ездра и Неемия, но това е бил само един
малък остатък. В деня на Петдесетни-
ца на посещение в Ерусалим е имало бла-
гочестиви logeu от всеки народ 6 тога-
вашния свят (Деян. 2:5). Това са kxjeume,
които напълно основателно могат да се
нарекат kxjeume от еврейската диаспо-
ра. Съществува обаче още едно, по-къс-
но разпръсване - разпръсването на евре-
ите-християни. В Деяния 8:1 четем, че
ранните християни (повечето от които
са от kxjeucku произход), са били разпръс-
нати по цяла Юдея и Самария вследст-
вие на преследванията на Савел. За то-
ва разпръсване се споменава отново при
гоненията на вярващите към финикия,
Кипър и Антиохия. Следователно мо-
Жем да каЖем, че е възмоЖно хората, за

които е било предназначено това Писмо,
да са били евреи, разпръснати по време
на всеки един от тези кризисни момен-
ти.
И тъй като всички истински вярващи
са пришълци и чуЖденци на този свят
(фил. 3:20; 1 Петр. 2:11), моЖем с пълно
основание да отнесем това Писмо и към
себе си, макар и да не е било написано лич-
но до нас.
По-трудно е да се каЖе дали Яков се
обръща към logeume-нехристияни, към
kxjeume-християни, или и към вярващи-
те, и към невярващите togeu. На първо
място трябва да каЖем, че авторът от-
правя Писмото си най-вече към истинс-
ките, новородени вярващи (1:18), но има
места, където изглеЖда, че той говори
на християни, само формално изповяда-
ли своята вяра, а така също и на хора, ко-
ито изобщо не са повярвали. Това е едно
от доказателствата за изключително
ранната дата на написването на Писмо-
то: отделянето на евреите-християни
от невярващите евреи все още не е било
свършен факт.
II. Изпитания и изкушения (1:2-17)
1:2 В тази част от Писмото Яков разг-
леЖда въпроса за изкушенията. Тук той
използва тази дума в два различни смисъ-
ла. В пасаЖа от 2 до 12 cm. вклЬчително
изкушенията са свети изпитания или
трудности, изпратени от Бога, които
проверяват истинността на нашата вя-
ра и произвеЖдат в нас прилика с Хрис-.
тос. В пасаЖа от 13 до 17 cm. става въп-
рос за несветите изкушения - изкушени-
ята, които произлизат от човека от-
вътре и които водят към г]рях. Христи-
янският Живот е пълен с проблеми, кои-
то идват, без да са канени или очаквани.
Понякога те идват един по един, поняко-
га - няколко наведнъЖ. Тези проблеми са
неизбеЖни. Яков не казва „ако...", а казва
„когато падате 8 разни изпитни..." Ние
никога не моЖем да избягаме от тях.
Въпросът е: „Как да се справяме с тях?"

134

Яко81

Има няколко възмоЖни начина, по ко-
ито моЖем да реагираме на тези провер-
ки и изпитания в нашия Живот. МоЖем
да се разбунтуваме срещу тях (Евр.
12:56), като възприемем едно предизви-
кателно отношение и като се надяваме,
че ще успеем да се справим с тях със соб-
ствени сили. МоЖем също така да се от-
чаем или да се поддадем на изпитанието
(Евр. 12:56), което не е нищо друго освен
фатализъм, който води до усъмняване в
гршката на Господа към нас. Проблеми-
те могат да ни накарат да роптаем и да
се оплакваме, за което Павел ни предуп-
реЖдава в 1 Кор. 10:10. Друга възмоЖ-
ност е самосъжалението - да мислим са-
мо за себе си и да се опитваме да предиз-
викаме съЖалението на другите. Най-
доброто разрешение е да приемем, че из-
питанията способстват за нашето обу-
чение и растеЖ във вярата (Евр. 12:11).
МоЖем да си каЖем така: „Това изпита-
ние е дошло върху мен с БоЖието позво-
ление. За да ми го даде, Бог е имал нещо
предвид. Аз не зная каква е тази Негова
цел, но ще се опитам да я открия. Искам
да Му сътруднича В изпълнението на
всички Негови цели за моя Живот." Това
е и препоръката на Яков: „Считайте го
за голяма радост, братя мои, когато
падате в разни изпитни." Не се бунту-
вайте! Не се отчайвайте! Радвайте се!
Тези изпитания не са ваши врагове, кои-
то искат да ви унищоЖат. Те са ваши
приятели, които имат за цел да ви по-
могнат в развитието на вашия христи-
янски характер.
Бог се опитва да произведе прилика с
Христос във всяко от Своите деца. То-
зи процес по необходимост вкл1очва
страдания, безпокойства, затруднения.
Плодът на Духа не моЖе да порасте, ко-
гато има само слънце: трябва да има и
дъЖдове, и тъмни облаци. Изпитанията
никога не изглеЖдат приятни; винаги са
трудни и мъчителни. Но после принасят
правда като мирен плод за тия, които са
се обучавали чрез тях (Евр. 12:11). Кол-
ко често, след някой критичен момент,

чуваме християнинът да казва: „Не беше
лесно, но не бих се отказал от това пре-
ЖиВяВане за нищо на света."
1:3 Тук Яков говори за изпитването
на нашата вяра. Той описва вярата ка-
то ценен метал, който се изпитва от
Главния ИнЖенер (Бога), за да се види да-
ли е истински. Металът се подлага на ог-
нени изпитания от рода на преследвания,
болести, страдания и скръб. Без труд-
ности никога няма да моЖем да развием
нашата издръЖливост. Дори и хората
от света съзнават, че проблемите ук-
репват характера. Чарлз Кетъринг, из-
вестен индустриалец, казва така:
„Проблемите са цената на успеха. Не ис-
кам нищо друго освен проблеми. Добри-
те вести ме карат да се отпускам."
1:4 „А твърдостта нека извърши де-
лото си съвършено", казва Яков. Поня-
кога, когато дойдат трудностите, ние
се отчайваме^защото се опитваме да ги
пресечем на всяка цена. Без да поискаме
съвет от Господа какво да правим, ние
се втурваме към лекарите например и се
тъпчем с огромни дози лекарства, за да
скъсим изпитанието. Правейки това,
ние всъщност осуетяваме БоЖия план за
Живота ни. Освен това резултатът от
това наше действие моЖе да бъде някое
по-дълго изпитание в бъдеще, за да моЖе
Бог да осъществи конкретната Си цел
за нас. Не бива да пречим на развитието
на издръжливостта в нашия характер.
Като сътрудничим на Бога, ние ще ста-
нем по-зрели и съвършени християни, без
да ни липсва нито един от добродетели-
те на Духа.
Когато преминаваме през някакво из-
питание, не трябва никога да се обезку-
раЖаваме или да падаме духом. Няма
трудност, която да е по-голяма от въз-
моЖностите на нашия Баща. МоЖе ня-
кои от трудностите в нашия Живот ни-
кога да не се отмахнат, но ние трябва да
се научим да ги приемаме и да се задово-
ляваме с Неговата благодат. Павел три
пъти моли Господ да отмахне от него
една физическа болест, но Господ не я

135

ЯкоВ1

отмахба, а му дава достатъчно благо-
дат, за да я носи (2 Кор. 12:8-10).
Когато се изправим пред трудности в
нашия Живот, които Бог явно няма да
премахне, трябва да се подчиним на Не-
говата воля. Когато е била на осем годи-
ни, една сляпа поетеса е написала следни-
те стихове:
О, колко съм щастлива аз,
макар и да не вшкдам като вас!
Не ще се сърдя, няма да виня,
но тихо ще се подчиня.
Защо да плача и скърбя?
Не мога и не искам да тъЖа.
Макар и сляпа В този час,
аз по-благословена съм от вас.
Фани Кросби
Мирът идва чрез подчинението на Бо-
ЖиятаВоля.
Някои проблеми веднага изчезват от
нашия Живот, щом научим поуката от
тях. Когато Майсторът види Своето
отраЖение в разтопения метал, спира
топлината. На повечето от нас липсва
мъдрост да Видим трудностите от
гледна точка на Бога. Обикновено в та-
кива случаи ставаме изключително къ-
согледи и не моЖем да отместим погле-
да си от непосредствената трудност.
Забравяме, че БоЖието намерение е да ни
„даде простор в утеснението" (Пс.4:1).
1:5 Не е необходимо да се опитваме да
разрешим проблемите на Живота със
собствената си мъдрост. Ако по време
на изпитание ни липсва духовно проник-
новение, трябва да отидем при Бога и да
Му разкаЖем за цялата си обърканост и
невеЖество. Всички, които по този на-
чин искат да открият какви са БоЖиите
цели за тези изпитания, ще бъдат „щед-
ро" възнаградени. И освен това не бива
да се тревоЖат, че Бог ще ги укори; Той
се радва, когато ние искаме да бъдем по-
учавани и наставлявани. Няма човек, на
който да не му липсва мъдрост. Библия-
та не дава конкретни отговори на безб-
ройните проблеми, които могат да се
появят в нашия Живот; тя не отговаря
на проблемите подробно и изчерпател-

но. БоЖието слово ни дава общите прин-
ципи, които ние трябва да прилагаме
към конкретните проблеми, които въз-
никват всеки ден. Ето затова ни е нуЖ-
на мъдрост. Духовната мъдрост означа-
ва практическото прилагане на поучени-
ята на нашия Господ в нашето всекидне-
вие.
1:6-8 Ние трябва да се приблиЖаВаме
към Бога с вяра, без да се съмняваме.
Трябва да вярваме, че Той ни обича и се
гриЖи за нас и че за Него няма нищо не-
ВъзмоЖно. Ако се съмняваме в Неговата
доброта и сила, няма да имаме никаква
устойчивост по време на изпитания. В
един момент моЖе да уповаваме твърдо
на Неговите обещания, в друг - да си мис-
лим, че не ни обича. Тогава ще прилича-
ме на морски вълни, които ту се издигат
на голяма височина, ту падат главолом-
но надолу в пропастта, тласкани и блъс-
кани от ветровете. Бог не се прославя
от вярата, която непрекъснато се лкпи-
ка меЖду оптимизма и песимизма. Той не
дава боЖестВена мъдрост на такива ко-
лебливи и непостоянни хора (7 и 8 cm.).
ПасаЖът от 5 до 8 cm. ни показва, че из-
точникът на мъдростта е Бог; че мъд-
ростта моЖе да се получи чрез молитва;
че е достъпна за всички; че Бог я дава
щедро и без да укорява; и че основното
условие е ние да искаме с вяра, без да се
съмняваме ни най-малко.
1:9 На пръв поглед 9,10 и 11 стих като
че ли въвеЖдат една съвършено нова те-
ма или най-малкото отварят скоба в
текста. Но това не е така. Яков продъл-
Жава да развива същата тема, като да-
ва конкретни примери. Независимо дали
човек е беден, или богат, той моЖе да из-
влича трайни духовни облаги от сътре-
сенията и нещастията в Живота. Така
например, когато един брат „в по-долно
състояние" е обезкураЖен и недоволен,
винаги моЖе да се зарадва, че е БоЖий
наследник и сънаследник на Исус Хрис-
тос. МоЖе да намери утеха в истината,
че всичко е негово и че той е Христов, а
Христос - БоЖий. Този „по-долен" брат

136

Яков!

вероятно няма никаква вина за скромно-
то си полоЖение. Няма причина да вярва-
ме, че той е мързелив или безотговорен.
Но Бог е сметнал за необходимо да го
постави в това социално полоЖение и за-
това той се намира в него. МоЖе би то-
зи човек никога нямаше да приеме Хрис-
тос, ако беше богат. Сега, след като Го
е приел, той е получил всички духовни
благословения в небесните места. Тога-
ва какво да прави? Трябва ли да се бунту-
ва срещу това свое полоЖение в Живота?
Трябва ли да се оЖесточава и да заВиЖ-
да? Разбира се, че не! По-добре да прие-
ме обстоятелствата, в които Бог го е
поставил и над които той няма никаква
власт, и да се радва на духовните си бла-
гословения.
Има прекалено много християни, кои-
то се бунтуват срещу своя пол, възраст,
ръст и дори срещу самия Живот. Моми-
чета, които имат способности да игра-
ят бейзбол, искащ да бъдат момчета.
Млади хора искат да са стари; стари - да
са млади. Ниски забиЖдат на високи, ви-
соки - на ниски. Някои дори казват:
„Предпочитам да съм мъртъв!" Всичко
това е толкова нелепо! Ние, християни-
те, трябва да приемаме нещата, които
не моЖе да променим, като дадени от
Бога. Те са нашата съдба, която Бог е
определил за нас, и ние трябва да извле-
чем максималното от тях за Негова сла-
ва и за благословение на другите. Трябва
да моЖем да каЖем като апостол Павел:
„Но с БоЖията благодат съм какъвто
съм" (1 Кор. 15:10). И докато забравяме
своите физически недостатъци и отда-
ваме себе си в слуЖба на другите, посте-
пенно ще разберем, че духовните хора ни
обичат заради това, което сме, а не за-
ради това, как изглеЖдаме.
1:10,11 След това Яков се обръща към
богатия. Но странно защо, той не каз-
ва: „Нека богатият да се радва на свое-
то богатство." Вместо това казва, че
богатият трябва да се радва, „когато се
смирява". Това е 8 пълно съгласие с каза-
ното от Еремия 9:23,24:

„Мъдрият да не се хвали с мъдростта
си, силният да не се хвали със силата си
и богатият да не се хвали с богатство-
то си; но който се хвали, нека се хвали
с това, гдето разбира и познава Мене,
че съм Господ, Който извършвам ми-
лост, правосъдие и правда на земята;
понеЖе в това благоволя, казва ГОС-
ПОД."
Богатият моЖе да намери истинска
причина за радост, ако се освободи от
материалното си богатство. МоЖе би
обратите в неговата търговия ще го на-
карат да се обърне към Господа. Или, ако
вече е християнин, ще моЖе да преЖивее
загубата на богатството си много по-
леко, знаейки, че на небето той има „по-
добър и траен имот" (Евр. 10:34). Земно-
то богатство е преходно; то е като
„полския цвят" (Ис. 40:6,7). Ако един чо-
век няма нищо друго освен материално-
то си богатство, всичките му планове
свършват до гроба. Яков дава примера с
преходността на тревата, за да подчер-
тае колко е кратковременен Живота на
богатия и колко нетрайно е неговото бо-
гатство. Той „ще повехне в пътищата
си". Това, което се подразбира от този
пример, е, че нито слънцето, нито изсу-
шителният вятър могат да засегнат ду-
ховните ценности. Всяко изпитание, ко-
ето отмества вниманието ни от пре-
ходните неща и го съсредоточава върху
небесните неща, крие благословение. По
този начин същата благодат, която
въздига „по-долните", смирява богати-
те. И в двата случая има основание за ра-
дост.
1:12 На края на въпроса за светите из-
питания Яков произнася благословение
върху тези, които издърЖат на изпита-
нията. Когато един такъв човек е издър-
Жал на проверката или се е оказал одоб-
рен, той ще получи венеца на Живота.
Венецът на Живота е победният венец,
който ще получим на Христовото съди-
лище. Тук не се казва, че вечният Живот
се получава като награда за издърЖани-
те изпитания, а че този, който прояви

137

Яко81

твърдост, ще получи за това почести и
ще се наслаждава по-пълно на вечния Жи-
вот в небето. Чашата на всеки ще бъде
пълна на небето, но хората ще получат
различни по големина чаши - различни
възмоЖности да се наслаЖдават на не-
бесния Живот. МоЖе би това е и значени-
ето на термина венеца на Живота; той
говори за едно по-пълно наслаЖдение на
небесните благословения.
Нека сега да видим как прилагаме те-
зи знания за светите изпитания в нашия
Живот. Каква е нашата реакция, когато
в Живота ни дойдат трудни моменти?
Дали се оплакваме непрекъснато; или се
радваме и благодарим на Господа за тях?
Дали говорим на всички за тях или ги по-
насяме тихо и търпеливо? Дали Живеем
в бъдещето, очаквайки подобрение на об-
стоятелствата, или Живеем в настоя-
щето, търсейки действието на БоЖия-
та ръка във всичко, което идва върху
нас? Дали се предаваме на самосъЖале-
ние и търсене на съчувствие, или се от-
даваме на слуЖение на другите?
1:13 Темата на този пасаЖ са несвети-
те изкушения (13-17 cm.). Така както све-
тите изкушения имат за цел да ни пока-
Жат доброто в нас, така несветите
имат за цел да ни покаЖат злото. Кога-
то се изкушаваме да извършим грях, не
трябва да мислим, че изкушението идва
от Бога. Що се отнася до вярата, Бог на-
истина изпитва хората, но Той никога не
ги изкушава да вършат каквото и да би-
ло зло. Самият Той няма нищо общо със
злото и не подмамва никого към зло.
1:14 Човекът винаги е готов да прех-
върли на друг отговорността за своите
грехове. Ако не моЖе да обвини Бога, мо-
Же да възприеме идеята на съвременна-
та психология, според която грехът е бо-
лест. По този начин той се надява да из-
бегне съда. Но грехът не е болест; той е
морално падение, за което човекът ще
трябва да отговаря. Има хора, които до-
ри се опитват да търсят причината за
греха в неЖиви неща. Но материалните
„неща" не са грешни сами по себе си. Гре-

хът не е произлязъл от тях. Когато каз-
ва: „А който се изкушава, се завлича и
подлъгва от собствената си страст",
Яков проследява много точно произхода
на проблема. Грехът произлиза от нас,
от нашата студена, зла, паднала и пок-
варена природа. Исус каза: „Защото от
сърцето произхоЖдат зли помисли,
убийства, прелЬбодейства, блудства,
краЖби, лъжесвидетелства, хули" (Мат.
15:19).
Думата „страст'',1 която Яков изпол-
зва в 14 cm., моЖе да означава всякакъв
вид Желание - както добро, така и зло.
Самата дума е неутрална в морално от-
ношение, но в НЗ, с изклЬчение на някол-
ко примера, тя се използва, за да обозна-
чи зли Желания, какъвто е и случаят тук.
Страстта се оприличава на паднала Же-
на, която излага на показ всички свои
прелести, за да подмами Жертвите си.
Всички ние се изкушаваме. Всички имаме
долни страсти и нечисти поЖелания, ко-
ито непрекъснато ни подтикват да съг-
решаваме. Но дали, когато се завличаме
и подлъгваме от собствените си страс-
ти, сме само едни безпомощни Жертви?
Не, защото ние моЖем да прогоним всич-
ки мисли за греха и да мислим само за то-
ва, което е чисто и свято (фил. 4:8). Ос-
вен това, когато сме в някое много теЖ-
ко изпитание, моЖем да извикаме към
Господа и да си спомним, че „Името на
Господа е яка кула; праведният прибяг-
ва в нея и е поставен нависоко" (Пр.
18:10).
1:15 Ако това е така, защо тогава съг-
решаваме? Ето го и отговора: защото
„тогава страстта зачева и разкда
грях". Вместо да прогоним злата мисъл,
ние моЖем да й дадем още повече място,
да я подхраним и да и се наслаЖдаваме.
Този акт на съгласие се оприличава на по-
лов акт. Страстта зачева и раЖда едно
отвратително бебе, наречено ГРЯХ. То-
ва е друг начин да каЖем, че ако мислим
прекалено дълго за нещо забранено, най-
накрая ще го извършим. Целият този
процес на зачеване и раЖдане на грях е

138

Яков!

описан по един Живописен начин във 2
Книга на царете 11:1-27 чрез случката с
Давид и Витсавее.
„А грехът, като се развие напълно,
разкда смърт", казва Яков. Грехът не е
нещо безплодно; той си има свое потом-
ство. Твърдението, че грехът раЖда
смърт, моЖе да се разбира по няколко на-
чина. Първо, грехът на Адам доведе до
физическата смърт както на него, така
и на неговото потомство (Бит. 2:17).
Но грехът също така води и до вечна, ду-
ховна смърт - окончателното разделя-
не на човека от Бога и от благословени-
ето (Рим. 6:23а). В известен смисъл гре-
хът моЖе да означава смърт и за вярва-
щия. Така например в 1 Тим. 5:6 се казва,
че когато една вярваща Вдовица Живее
сладострастно, тя е Жива умряла. Това
означава, че тя пропилява Живота си и
престава напълно да осъществява цели-
те, заради които е била спасена. Прекъс-
ването на общението с Бога е един вид
„Жива" смърт за християнина.
1:16,17 Много често хората, които из-
падат в грях, започват да обвиняват Бо-
га вместо себе си. Те все едно питат
своя Създател: „Защо си ме създал та-
къв?" Но това е също една самоизмама.
От Бога идват само добри неща. Той е
източникът на всяко добро и на всеки
съвършен дар.
Яков описва Бога като Отец на свет-
лините. В Библията името Отец поня-
кога има значение на Създател или Из-
точник (вЖ. Йов 38:28). Затова моЖем
да каЖем, че Бог е Създателят или Из-
точникът на светлините. Но какво оз-
начава думата „светлините"? Най-нап-
ред тя, разбира се, означава светлината
на небесните тела - на слънцето, луна-
та и звездите (Бит. 1:14-18; Пс. 136:7).
Но освен това Бог е Източникът и на
цялата духовна светлина. Следователно
Бог е Източникът на всички видове
светлини във вселената. У Него „няма
изменение или сянка от промяна". Бог
не е като небесните тела, които Той е
създал. Те непрекъснато се променят; но

Той - никога. МоЖе би Яков мисли не са-
мо за умиращата светлина на слънцето
и на звездите, но и за променящото им се
полоЖение спрямо земята по време на
въртене. Променливостта е характер-
на черта на слънцето, луната и звезди-
те. Изразът „сянка от промяна" моЖе
би означава сянка, причинена от промя-
на. Това моЖе да се свърЖе и със сенки-
те, които падат на земята вследствие
на въртенето й около слънцето, а моЖе
да се свърЖе и със затъмненията. Напри-
мер слънчевото затъмнение се получава,
когато сянката на луната падне върху
земята. При Бога нещата изобщо не
стоят така: в Него няма никаква промя-
на, нито сянка, причинена от промяна.
Неговите дарове са съвършени като Са-
мия Него. Затова е немислимо Той да
подлъгва хората към грях. Изкушенията
произлизат от злата природа на човека.
И така, нека да си зададем няколко
въпроса във връзка с несветите изкуше-
ния. Позволяваме ли на злите мисли да
свият гнездо в нашия ум или се стараем
по-бързо да ги изгоним? Когато съгре-
шим, казваме ли, че не сме могли нищо да
направим? Виним ли Бога, или търсим
вината у себе си?
Ш.Бшкието слово (1:18-27)
Яков говори за Бога като за Отец на
светлините. Сега той ни напомня, че Бог
е и наш Отец, Който ни е създал с едно
уникално предназначение в това Негово-
то огромно творение. Ние моЖем да из-
пълним това наше предназначение само
като се подчиняваме на „словото на ис-
тината" (19-27 cm.).
1:18 Този пасаЖ описва онази част от
нашето новороЖдение, която се извърш-
ва от БоЖието слово, според както Све-
тият Дух го прилага към нас. Стихът
гласи следното: „От Собствената Си
воля ни е родил чрез словото на истина-
та, за да бъдем един вид пръв плод на
Неговите създания." „От Собствена-
та Си воля": тези думи ни казват какво
е подтикнало Бога, за да ни спаси. Той не

139

Яко81

е бил принуден да ни спаси поради някак-
ва наша заслуга, но го е направил заради
Своята Собствена свободна воля. Ние
нито сме заслуЖили, нито сме заработи-
ли, нито сме потърсили Неговата лкобов
по някакъв начин. Той ни е възлк>бил на-
пълно доброволно. Това не е ли още едно
основание за поклонение! Той „ни е ро-
дил": тези думи описват факта на наше-
то новороЖдение. Чрез това духовно
раЖдане ние ставаме Негови деца - едно
взаимоотношение, което никога няма да
се промени, тъй като раждането нико-
га не моЖе да се върне назад. „Чрез сло-
вото на истината": Библията е средс-
твото за новороЖдението. Без Библия-
та ние не моЖем да узнаем пътя на спа-
сението; дори никога нямаше да узнаем,
че има спасение!
„За да бъдем един вид пръв плод на
Неговите създания." Във връзка с пър-
вия плод моЖем да направим три ваЖни
извода. Най-напред първият плод на ед-
на Жътва е първият сноп узряло Жито.
Християните, на които пише ЯкоВ, са
едни от първите вярващи от времето
на християнската диспенсация. Разбира
се, всички вярващи са „един вид пръв
плод на Неговите създания", но това, ко-
ето Яков има най-вече предвид тук, са
първите плодове от еврейските христи-
яни. На второ място първият плод се
принася на Бога в благодарност за Него-
вата щедрост и като признание, че всич-
ко идва от Него и Му принадлеЖи. По
този начин всички вярващи се предста-
вят пред Бога като Жива Жертва (Рим.
12:1, 2). И на трето място първият
плод е обещание за бъдещата реколта.
Яков оприличава своите читатели на
първите Житни снопове на Христовата
Жътва, които ще бъдат последвани от
други вярващи през следващите векове и
които са примери, изявяващи плодовете
на новото творение. Най-накрая Господ
ще насели цялата земя с хора като тях
(Рим. 8:19-23). Пълната реколта ще бъ-
де оЖъната, когато Господ Исус се вър-
не на земята, за да господства. Дотога-

ва те трябва да се подчиняват на Хрис-
тос така, както ще Му се подчинява це-
лият свят по време на хилядолетното
господство. И макар че в този пасаЖ се
говори главно за християните от първи
век, той моЖе да се прилоЖи към всеки
един от нас, който почита името на
Христос.
1:19а Останалата част от тази гла-
ва ни дава практически указания за това
как да бъдем първи плодове на Неговите
създания. Тя очертава практическата
праВедност, която трябва да характе-
ризира новородените чрез Словото на
Истината. Ние знаем, че сме били създа-
дени, за да изявяваме БоЖията истина. И
така...2, нека изпълняваме своите отго-
ворности.
Ние трябва да бъдем бързи да слуша-
ме. Това е една необикновена заповед, в
която има и много хумор. Тя звучи поч-
ти така: „Бързайте да слушате!", кое-
то означава, че ние трябва да бъдем го-
тови да слушаме БоЖието слово, а та-
ка също и благочестивите съвети и уве-
щания. Трябва да сме готови да бъдем
поучаваш от Светия Дух. И трябва да
бъдем бавни да говорим. Наистина е из-
ненадващо колко много неща за нашето
говорене ни казва Яков! Най-напред той
ни предупреждава, че трябва да сме пред-
пазливи, когато говорим. Дори и самата
природа ни учи на това. Epictetus е забе-
лязал това много отдавна: „Природата
е дала на човека един език, но две уши, за
да моЖе да слуша два пъти повече, от-
колкото да говори." Соломон с голямо
удоволствие би се съгласил с Яков. Той е
казал: „Който пази устата си, опазва ду-
шата си, а който отваря широко устни-
те си, ще погине" (Пр. 13:3). И освен то-
ва: „В многото говорене грехът е неиз-
беЖен; но който въздърЖа устните си, е
разумен" (Пр. 10:19). Хората, които не
се въздърЖат, когато говорят, накрая
съгрешават.
1:196,20 Трябва да бъдем бавни да се
гневим. Гневливият човек не върши
правдата, която Бог очаква от Своите

140

ЯкоВ1

деца. Избухливите хора създават пог-
решна представа за Христос у другите.
Винаги е било истина, че „който скоро не
се гневи, е по-добър от храбрия, и който
владее духа си - от завоевател на град"
(Пр. 16:32).
1:21 Друг начин да изявим себе си като
първи плодове на Неговите създания е да
отхвърляме всяка нечистота и прели-
ваща се злоба. Тези пороци приличат на
омърсени дрехи, които трябва да махнем
от себе си веднъЖ завинаги. Нечистота-
та вклкгава всякаква мръсотия - и духов-
на, и нравствена, и физическа. Изразът
„преливаща се злоба" моЖе да се отнася
до онези форми на злото, които са оста-
нали у нас от времето на нашето неве-
рие. Той също така моЖе да означава
грях, който прелива от нашия Живот и
засяга Живота на другите. Или моЖе да
означава изобилно зло и в този случай
Яков описва не толкова неговата голе-
мина, колкото неговия интензитет. Ка-
то цяло значението на израза е ясно. За
да моЖем да получим повече истини от
БоЖието слово, трябва да сме морално
чисти.
Друго изискване за получаване на пове-
че боЖествени истини е кротостта.
Напълно е възмоЖно един човек да чете
Библията, без изобщо да и позволи да му
говори. Той моЖе да я изучава съвсем ака-
демично, без тя изобщо да го засегне. То-
ва, което моЖе да ни направи напълно не-
чувствшпелни и неотзивчиви, са нашата
гордост, коравосърдечие и грях. Само
онези, които са изпълнени с кротост и
смирение, могат да очакват да извлекат
максимална полза от Писанията. „Ще
води кротките с правда и ще научи крот-
ките на пътя Си" (Пс. 25:9). „Но пак, на
този ще погледна, на оня, който е сиро-
мах и съкрушен духом, и който трепери
от словото Ми" (Ис. 66:2).
Яков нарича Писанието „Всаденото
слово, което моЖе да спаси душите ви".
Идеята тук е, че при новороЖдението
словото става като един сВещен Влог В
Живота на християнина. Вместо „всаде-

ното слово" текстът на РИ казва „вро-
деното слово". Това слово „моЖе да спа-
си душите ви". Библията е средството,
което Бог използва, за да ни новороди.
Той използва това средство, за да ни спа-
си не само от наказанието на греха, но и
от неговата сила; да ни спаси не само от
вечното осъЖдение, но и от понасяне на
вреда в този Живот? Без съмнение оба-
че в този стих Яков говори за настоя-
щия, продължителния аспект на нашето
спасение.
1:22 Само приемането на „всаденото
слово" не е достатъчно; трябва и да му
се подчиняваме. В това да притеЖаваш
Библията или дори да я четеш като ли-
тературно произведение няма особена
полза. Необходимо е и дълбоко Желание
да слушаш какво ти говори Бог и да Же-
лаеш безпрекословно да правиш всичко,
което Той ти казва. Необходимо е прак-
тическо осъществяване на Библията в
Живота. Словото трябва да стане плът
в нашия Живот. Никога не трябва да си
позволяваме да се обръщаме към Писани-
ята, без да им позволяваме да променят
Живота ни към по-добро, формалната
л1обоВ към БоЖието слово и позирането
като ученик на Библията е един вид са-
моизмама. Необходимо е нашето нарас-
тващо познание на словото да произвеЖ-
да у нас прилика с Господ Исус. Натруп-
ването на интелектуални познания вър-
ху Библията без практическо подчинение
моЖе да се окаЖе капан вместо благос-
ловение. Ако ние непрекъснато учим как-
во трябва да правим, без наистина да го
правим, ще изпаднем в депресия и ще се
почувстваме обезсърчени и загрубели.
„Знание без деяние води до отчаяние."
Освен това не бива да забравяме, че с
времето нашата отговорност пред Бо-
га нараства. Най-доброто съчетание е
да четем словото и да му се подчинява-
ме безусловно.
1:23,24 Ако някой слуша словото, без
да променя своето поведение, прилича
на човек, който поглеЖда себе си набър-
зо в огледалото всяка сутрин, след кое-

141

Яко81

mo cu omuBa u напълно забравя какъв е
бил. Той не извлича полза нито от огле-
далото, нито от това, което е видял. В
нашия външен вид има, разбира се, неща,
които не моЖем да променим; но бихме
могли поне да се смирим! И когато огле-
далото ни казва: „Измий се!; или: „Изб-
ръсни се!; или: „Среши се!"; или: „Изчет-
кай се!"; бихме могли поне да направим
това, което ни се казва. Иначе огледало-
то няма никаква практическа стойност
за нас.
Много е лесно да четем Библията фор-
мално или защото се чувстваме задъл-
жени да правим това, без изобщо да бъ-
дем засегнати от това, което четем.
Вшкдаме какви трябва да бъдем, но бър-
зо забравяме и Живеем така, като че ли
сме вече съвършени. Този вид самодовол-
ство е голяма пречка за духовното раз-
витие.
1:25 Противоположният тип човек е
човекът, който вниква в БоЖието сло-
во и непрекъснато го прилага на практи-
ка. Неговото съзерцателно и разсъди-
телно отношение води до практически
резултати в Живота. За него Библията
е „съвършеният закон на свободата".
Нейните предписания не са теЖки, защо-
то му казват да върши това, което не-
говата нова природа обича да върши.
Подчинявайки й се, човекът започва да се
чувства наистина освободен от човеш-
ките традиции и плътския начин на мис-
лене. Истината го прави свободен. Това
е човекът, който извлича полза от Биб-
лията. Той не забравя това, което чете,
а се стреми да го Живее, като го практи-
кува всеки ден. Неговото обикновено
детско послушание води до неизброими
благословения за душата му. Той е „бла-
Жен в дейността си".
1:26, 27 Тук има противопоставяне
меЖду суетното и чистото и непороч-
но благочестие. Благочестието е свър-
зано с външното ни поведение, което се
обуславя от нашата вяра. То засяга мно-
го повече външната изява на вярата (в

смисъл на слуЖение и поклонение), от-
колкото доктрините, в които вярваме.
„Ако някой счита себе си за благочес-
тив, а не обуздава езика си... неговото
благочестие е суетно." Такъв човек съб-
людава всички религиозни ритуали и на
външен вид изглеЖда много набоЖен; но
всъщност мами себе си. Бог не се задово-
лява с ритуали; Той търси практическо
благочестие.
Необузданият език е само един от при-
мерите на суетното благочестие. Вся-
ко поведение, което не съответства на
християнската вяра, е суетно. Има една
история за един продавач, който се смя-
тал за много „набоЖен" човек. Той Живе-
ел в един апартамент точно над магази-
на си и всяка сутрин викал отгоре на своя
помощник:
-Иване!
-	Да, господине - отговарял помощ-
никът.
-	Сипа ли вода в млякото?
-	Да, господине.
-	СлоЖи ли хляб в каймата?
-	Да, господине.
-	СлоЖи ли ръЖ в кафето?
-	Да, господине.
-	Ами добре тогава, качи се горе да се
помолим заедно!
Яков казва, че това благочестие е су-
етно.
Това, което Бог търси, е практическо-
то благочестие, което кара човека да се
интересува искрено от другите и пази
Живота му чист. Като пример за „чис-
то и непорочно благочестие" Яков по-
сочва човека, който посещава нуЖдаещи
се сирачета и вдовици и се пази неопет-
нен от света.
С други думи, практическата изява на
новороЖдението се състои в милостиви
дела и Живот на отделяне от света. Гай
Кинг нарича тези добродетели практи-
ческа л1обов и практическа святост.
Ние трябва да изпитваме личната си
вяра, като си задаваме следните въпро-
си: „Чета ли аз Библията със смиреното
Желание да приема укорите от Бога и да

142

Яков 1,2

бъда поучаван u променян от Него?
Стремя ли се да обуздавам езика си? Оп-
равдавам ли своя характер, или искам да
го победя? Как реагирам, когато някой
започва да говори цинично? Моята вяра
извява ли се в милостиви дела към тези,
които не могат да ми се отплатят?"
IV. Осъзкдение на лицеприятието
(2:1-13)
Първата половина на втора глава изоб-
личава лицеприятието. Предпочитание-
то е нещо съвсем чуЖдо както на приме-
ра на Господ Исус Христос, така и на по-
ученията 6 НЗ. В християнството няма
място за снобизъм или дискриминация.
2:1 Първо, лицеприятието е явно заб-
ранено. Забележете най-напред, че това
предупреждение е отправено към вярва-
щите, което личи от обръщението
„братя мои". Под вярата на прославе-
ния наш Господ Исус Христос трябва да
се разбира християнската вяра. Тук не
става въпрос за упованието или довери-
ето, а за онази истина, която Той ни е
дал. Когато свърЖем всичко това в ед-
но изречение, ще получим следното:
„Братя мои, когато прилагате христи-
янската вяра на практика, не бъдете
пристрастни." Снобизмът и класовите
различия нямат нищо общо с истинско-
то християнство. Угодниченето на чо-
веци няма място в присъствието на Гос-
пода на славата. Презирането на други-
те заради полоЖението, в което са се ро-
дили, расовата им принадлежност, по-
лът или бедността са практически ед-
но отричане на вярата. Тази заповед не
се противопоставя на други пасаЖи в НЗ,
които ни учат, че вярващите трябва да
се отнасят с необходимото уваЖение
към управниците, господарите, старей-
шините и родителите. Има някои взаи-
моотношения, които са дадени от Бога
и които трябва да се зачитат (Рим.
13:7). В този пасаЖ става въпрос за по-
казване на по-голяма почшп към хора по-
ради това, че са облечени по-богато или

защото притеЖават някои други изкус-
твени отличия.
2:2-4 Това се потвърЖдава и от Живо-
писната ситуация, описана от Яков в па-
саЖа от 2 до 4 cm. Гай Кинг е озаглавил
този пасаЖ много подходящо като „Къ-
согледият разпоредител". Мястото на
събитието е местното християнско
събрание.4 Току-що е пристигнал един за-
белеЖителен господин с модерни дрехи и
златен пръстен на ръката. Разпореди-
телят му се покланя и прави реверанс,
след което завеЖда белеЖития посети-
тел да седне най-отпред на видно място.
Когато се връща обратно при вратата,
разпоредителят открива, че е дошъл
още един посетител. Този път това е
един беден човек, облечен в скромни дре-
хи. (Изразът „оплескани дрехи" не озна-
чава непременно, че дрехите му имат
нуЖда от пране. Той е облечен бедно, в
съответствие със скромното си поло-
Жение в обществото.) Този път врата-
рят сръчно се справя с неловкото поло-
Жение, като предлага на посетителя да
застане прав отзад или да седне пред не-
го. ИзглеЖда невероятно, че някой моЖе
се дърЖи по този начин, и повечето от
нас смятат, че ситуацията е пресилена,
но когато погледнем в собствените си
сърца, ще видим, че е точно така и че ние
самите често правим тези различия по-
меЖду си, като по този начин ставаме
„пристрастни съдии".
МоЖе би най-уЖасяващият пример за
пристрастие в днешната църква е диск-
риминацията по отношение на хора от
други националности и цвят на коЖата.
В много случаи вярващи с черен цвят на
коЖата са били .отделяни от другите
или поне карани да се чувстват неудоб-
но. Не винаги повярвали евреи са били
приемани сърдечно. Християни от орие-
нталските страни също са били дискри-
минирани по различни начини. Вярно е, че
в областта на расовите отношения има
огромни проблеми, но християните
трябва да бъдат верни на боЖествени-
те принципи. Наше задълЖение е да да-

143

Яков 2

дем практически израз на истината, че
всички вярващи са едно в Христос Исус.
2:5, 6а Пристрастието е абсолкмпно
противно на християнската вяра. Паса-
Жът от 5 до 13 cm. показва това съвсем
явно. Там са дадени четири сериозни при-
чини защо един вярващ не трябва да се
дърЖи сервилно към богатите и да пре-
небрегва бедните.
Първата причина е, че по този начин
ние показваме пренебрежение към един
човек, който е уваЖаван от Бога. Бог е
избрал бедните на този свят да бъдат
богати на вяра и „наследници на царст-
вото, което е обещал на тия, които Го
лк>бят". Бедните са БоЖиите избрани,
БоЖиите наследници и хората, които
л1обят Бога. Ние непрекъснато откри-
ваме в Писанията, че онези, които се съ-
бират под Христовото знаме, не са бо-
гатите, а бедните. Сам нашият Господ
каза: „на сиромасите се проповядва бла-
говестието" (Мат. 11:5). Обикновените
хора бяха онези, които Го слушаха с удо-
волствие; не богатите и аристократи-
те (Марко 12:37). Сред призованите ня-
ма мнозина мъдри, нито мнозина силни,
нито мнозина благородни, а има глупави,
немощни, долни, презрени и не особено
ваЖни (1 Кор. 1:26-29). Обикновено бога-
тите хора са бедни на вяра, защото
вместо да уповават на Господа, упова-
ват на богатството си. От друга стра-
на, бедните са избрани от Бога, за да бъ-
дат богати на вяра. Един статистичес-
ки анализ на Жителите на БоЖието цар-
ство би показал, че повечето от тях са
били и са бедни. Но в царството те ще
заемат места на богатство и слава.
Колко е глупаво и рисковано тогава да се
отнасяме с пренебреЖение към онези, ко-
ито един ден ще бъдат възвисени в цар-
ството на нашия Господ и Спасител.
2:66 Втората причина за това колко е
глупаво да раболепничим пред богатите
е, че като класа те са онези, които са по-
тискали БоЖия народ. Тук аргументът с
богатите като че ли малко ни обърква,
тъй като богатият, за когото става

въпрос в началото на главата, явно е
вярващ. Това обаче не означава, че бога-
тите, за които става въпрос в 6 cm., съ-
що са вярващи. Аргументът на Яков е
следният: „Защо да сме пристрастни
към някои хора само защото са богати?
Ако правим това, показваме почит към
онези, които първи са ни измъчвали и са
ни влачели по съдилищата." Калвин
много добре схваща силата на този аргу-
мент, задавайки следния въпрос: „Защо
да почитаме нашите палачи?"
2:7 Третата причина е, че богатите
непрекъснато злословят и хулят по ад-
рес на името на Христос - почтеното
име, с което се наименуват вярващите,
християни или последователи на Хрис-
тос. Макар и злословенето по адрес на
Господа да не е нещо, върху което един-
ствено богатите имат монопол, вярно
е, че онези, които тормозят бедните
вярващи, често правят това, като ху-
лят и използват най-грозни думи срещу
Спасителя. При това полоЖение трябва
ли вярващите да показват специално от-
ношение към някого просто защото е бо-
гат? Обикновено отличителните беле-
зи, които съпровоЖдат богатството,
не носят слава на Господ Исус. Изразът
„почтеното име, с което се именувате"
моЖе да се преведе също и като „почте-
ното име, на което сте призовани". Ня-
кои виЖдат в това намек за християнс-
кото кръщение. Вярващите се кръща-
ват в името на Господ Исус. Това е и
името, което богатите най-често ху-
лят.
2:8 Четвъртият довод на Яков е, че
когато показваме пристрастие към бо-
гатите, ние нарушаваме закона, който
казва: „Да обичаш блшкния си като се-
бе си." Това е „царският закон", защото
е издаден от Царя и защото е цар на
всички закони. ВъзмоЖно е разпоредите-
лят да е намерил извинение за своето
отношение към богатия, като си е казал,
че просто се е опитвал да обича блшкния
си както себе си; но това не моЖе да из-
вини отношението му към бедния. Ако

144

Яков 2

наистина обичахме блшкните си както
себе си, щяхме да се отнасяме към тях
така, както бихме искали другите да се
отнасят към нас. А ние със сигурност не
бихме искали да ни презират само защо-
то сме бедни; Затова и ние не трябва да
се отнасяме презрително към другите
по тази причина.
От всички поучения в Библията това
твърдение е моЖе би най-революционно-
то: обичай блшкния си както себе си.
Помислете си само какво значи това!
Това значи, че ние трябва да се гршким
за другите така, както се гршким за се-
бе си; че трябва да сме способни да раз-
деляме материалните си придобивки с
онези, които не са така привилегировани
като нас. И най-вече, трябва да правим
всичко, което е по силите ни, за да могат
бедните да имат възможността да
опознаят нашия благословен Господ.
Прекалено често нашите решения се ба-
зират на прогнозите как действията ни
биха могли да ни засегнат лично. Ние сме
егоцентрични хора. Стремим се към бо-
гатите, защото се надяваме да получим
нещо от тях - както в социално, така и
в материално отношение. Пренебрегва-
ме бедните, защото не очакваме да по-
лучим нищо от тях. Царският закон
забранява такова егоистично използва-
не на другите. Той ни учи да обичаме
блшкния си както себе си. Ако искаме да
разберем кой е нашият блшкен, от исто-
рията за добрия самарянин (Лука 10:29-
37) ще научим, че всеки човек, изпаднал в
нуЖда, която моЖе да се задоволи, е наш
блшкен.
2:9 Да гледаш на лице означава да на-
рушаваш царския закон. Това е и грях, и
престъпление. Грехът е всяко несъот-
ветствие с БоЖията воля; всяко неиз-
пълнение на Неговите изисквания. Прес-
тъплението е нарушение, на определен
закон. Някои деяния са грешни, защото
са неправилни в основата си и сами по се-
бе си, но те стават престъпления, кога-
то има определен закон, който ги забра-
нява. Лицеприятието е грях, защото е

неправилно само по себе си, но то става
престъпление, защото е забранено чрез
закон.
2:10 Когато нарушиш само една точка
от закона, ставаш „виновен във всич-
ко". Законът е като верига от десет час-
ти. Дори да скъсаш само една част, ця-
лата верига е скъсана. Бог не ни позволя-
ва да спазваме само законите, които ни
харесват, а да нарушаваме тези, които
не ни харесват.
2:11 Същият Бог, Който забранява
прел1ободейството, забранява и убийс-
твото. Един човек моЖе да не извърши
прелк>бодейство, но да извърши убийст-
во. Тогава престъпник ли е на закона?
Да, разбира се! Духът на закона ни каз-
ва, че трябва да обичаме блшкните си
както себе си. Прел1ободейството нару-
шава тази заповед, но същото прави и
убийството! А така също и високомери-
ето и дискриминацията. Ако извършим
дори един-единствен грях, ние не сме из-
пълнили това, което ни е казано от зако-
на.
Десетте БоЖии заповеди
Тук бихме искали да прекъснем за малко
нашия коментар и да разгледаме един ос-
новен проблем в Писмото на Яков. Проб-
лемът е следният: „Трябва ли христия-
ните да спазват закона, или не?" Вшкда-
ме съвсем ясно, че Яков подкрепя своите
аргументи с примери от закона, като
специално подчертава шестата и седма-
та заповед, които забраняват убийство-
то и прелк)бодейството. Освен това
той обобщава последните пет заповеди
с думите: „Да обичаш блшкния си като
себе си." Но ние знаем много добре, че
идеята за спазването на закона като на-
чин на Живот от страна на вярващите
се противопоставя на други пасаЖи в НЗ
като например Рим. 6:14: „...не сте под
закон, а под благодат"; Рим. 7:6: „...осво-
бодихме се от закона..."; Рим 7:4: ,,...и вие
умряхте спрямо закона чрез Христово-
то тяло..." (8Ж. също Гал. 2:19; 3:13, 24,

145

Яков 2

25; 1 Тим. 1:8, 9; Евр. 7:19). фактът, че
християните не са длъЖни да спазват де-
сетте БоЖи заповеди, е ясно изразен във
2 Кор. 3:7-11.
Защо тогава Яков толкова говори на
вярващите от този Век на Благодатта
за закона? Първо, вярващите не са под
закон като начин на Живот. Христос, а
не законът е моделът за Живот на хрис-
тиянина. Там, където има закон, има и
наказание. Наказанието за нарушаване-
то на закона е смърт. Христос умря, за
да плати наказанието за нарушения за-
кон. Следователно онези, които са в
Христос, са освободени от закона и не-
говото наказание. Но в закона има прин-
ципи, които са с вечна стойност и които
са валидни за хората от всички векове.
Идолопоклонството, прелк)бодейство-
то, убийството и краЖбата са грешни
сами по себе си. Те са грешни както за
вярващите, така и за невярващите. Ос-
вен това девет от десетте заповеди се
повтарят и в Посланията. Единствена-
та заповед, която не се повтаря, е запо-
ведта за съботния ден. На християните
никъде не се казва, че трябва да спазват
съботата или седмия ден от седмицата,
тъй като тази заповед засяга ритуала, а
не морала. Това, че кздеинът е работел в
седмия ден, не е било погрешно само по
себе си. Било е погрешно, защото Бог е
казал, че този ден трябва да се отдели
от другите.
Накрая трябва да каЖем, че деветте
заповеди, които се повтарят в Послани-
ята, не се дават като закон, а като нас-
тавление в правда за БоЖиите хора. С
други думи, Бог не казва на християните:
„Ако крадеш, ще бъдеш осъден на
смърт"; или: „Ако извършиш нещо немо-
рално, ще загубиш спасението си." Това,
което Той казва, моЖе да се перифрази-
ра така: „Аз те спасих по благодат. Се-
га искам от теб да Живееш свят Живот
от лк)бов към Мен. Ако искаш да разбе-
реш какво очаквам от теб, ще го проче-
теш в НЗ. Там ще видиш, че девет от де-
сетте Мои заповеди са повторени. Но

освен тях ще намериш и поученията на
Господ Исус, които всъщност те призо-
вават към един по-висок стандарт на по-
ведение от този, който се" изисква от за-
кона. " Затова моЖе да се каЖе, че Яков
не поставя вярващите под закона и него-
вото осъЖдение. Той не казва: „Ако по-
казвате лицеприятие, нарушавате зако-
на и затова се осъЖдате на смърт."
2:12 Това, което Яков казва, е следно-
то: „Като вярващи вие не сте повече под
закона на робството, а под закона на
свободата - свободата да правите то-
ва, което е правилно. Мойсеевият закон
изисква от вас да обичате своите блшк-
ни, но не ви дава силата да правите то-
ва и ви осъЖда, ако не успеете да го нап-
равите. Сега, когато сте под благодат,
вие получавате силата да обичате свои-
те блиЖни, а така също и наградата, ако
ги обичате. Вие не го правите, за да се
спасите, а защото сте спасени. Правите
го не защото се страхувате от наказа-
ние, а защото обичате Този, Който ум-
ря за вас и възкръсна отново. Когато зас-
танете пред Христовото съдилище, ще
получите награда или ще претърпите за-
губа според това дали сте отговорили,
или не сте отговорили на Неговите изис-
квания. Тогава ще става въпрос не за ва-
шето спасение, а за вашата награда." Из-
разът „така говорете и така постъп-
вайте" засяга нашите думи и дела. Тряб-
ва да има съответствие меЖду изповяд-
ването и Живота. Не само когато гово-
ри, но и когато действа, вярващият
трябва да избягва лицеприятието. Таки-
ва нарушения на закона на свободата ще
бъдат съдени пред Христовото съдили-
ще.
2:1313 cm. трябва да се разбира в свет-
лината на целия контекст. Яков говори
на вярващи, затова тук не става въпрос
за вечното осъЖдение; това наказание е
било платено на Голготския кръст вед-
нъЖ завинаги. Тук става въпрос за отно-
шенията на Бога към нас, докато Живе-
ем в този свят като Негови деца. Кога-

146

Яков 2

mo не показваме милост към другите,
ние преставаме да Живеем в общение с
Бога и рискуваме да понесем последстви-
ята от нашето отстъпление.
„Милостта тържествува над съда."
Това моЖе да означава, че Бог е склонен
повече да покаЖе към нас милост, от-
колкото да ни съди (Мих. 7:18); съдът е
нещо непривично за Него. То също така
моЖе да означава, че ние моЖем да се рад-
ваме пред лицето на съда, ако сме пока-
зали милост към онези, които са заслу-
ЖаВали наказание, но ако не сме показа-
ли милост към тях, и към нас няма да бъ-
де показана милост. И накрая това, че
„милостта тържествува над съда", мо-
Же да означава, че милостта е винаги по-
велика от съда. Като цяло стихът по-
казва, че ако ние покаЖем милост към
другите, наказанието, което иначе би
трябвало да изтърпим, ще бъде замес-
тено от милост.
Нека сега да видим какво е нашето соб-
ствено полоЖение по този ваЖен въпрос
за пристрастието. Показваме ли ние по-
вече внимание към хората от нашата
собствена раса, отколкото към онези,
които имат друг цвят на коЖата? Дър-
Жим ли се по-добре към младите, откол-
кото към старите? По-отзивчиви ли
сме към хората, които имат по-предс-
тавителен външен вид, отколкото към
скромните и обикновени хора? Стремим
ли се към повече приятелства сред извес-
тните хора, отколкото сред онези, кои-
то са относително по-неизвестни? Из-
бягваме ли хората с физически недъзи и
предпочитаме ли да търсим компанията
на силните и здравите хора? Показваме
ли предпочитание към богатите за
сметка на бедните? Обръщаме ли гръб
на чуЖденците, дърЖим ли се пренебре-
жително към хората, които говорят
езика ни с чуЖд акцент?
Докато си отговаряме на тези въпро-
си, нека си спомним, че начинът, по кой-
то се отнасяме към най-малко обичания
наш брат, е начинът, по който се отна-
сяме към Спасителя (Мат. 25:40).

V. Вяра и дела (2:14-26)
Това са моЖе би най-противоречивите
стихове в Писмото на Яков. Дори един
такъв достоен член на църквата като
Мартин Лутер е могъл да предполоЖи,
че меЖду учението на Яков за оправдани-
ето чрез дела и учението на Павел за оп-
равдание чрез вяра съществува непрео-
долима пропаст. Обикновено тези сти-
хове се използват в подкрепа на еретич-
ната доктрина, която гласи, че спасени-
ето е чрез вяра плкх; дела, известна под
името „синергизъм". Това ще рече, че
упованието на Господ Исус като на наш
Спасител не е достатъчно. Към Негово-
то изкупително дело трябва също така
да се добавят и нашите собствени дела
на благотворителност и посвещение.
Този пасаЖ моЖе също така да се озаг-
лави и като „Оправдание чрез дела", тъй
като в известен смисъл ние наистина се
оправдаваме чрез дела. Всъщност, за да
моЖем да разберем пълната истина за
оправданието, трябва ясно да разберем
шестте аспекта на оправданието. Ние
се оправдаваме по благодат (Рим. 3:24).
Това просто означава, че ние не заслуЖа-
ваме да бъдем оправдани; че всъщност
заслуЖаваме точно обратното. Оправ-
даваме се чрез вяра (Рим. 5:1). Вярата е
човешкият отговор на БоЖията благо-
дат. Вярата е онова, което приема то-
ва, което Бог е направил за нас. Оправда-
ваме се чрез кръвта (Рим. 5:9). Тук кръв-
та е цената, която трябва да се плати,
за да се осигури нашето спасение. Дъл-
гът на греха беше изплатен от безценна-
та кръв на Христос, поради което Бог
сега моЖе да оправдае безбоЖните греш-
ници, защото изискванията на справед-
ливостта са задоволени. Оправдаваме се
от Бога (Рим. 8:33). Истината, която се
крие в тези думи, е, че Бог е Лицето, Ко-
ето оправдава. Оправдаваме се чрез си-
ла (Рим. 4:25). Нашето оправдание е
свързано със силата, която възкреси
Христос от мъртвите. Неговото възк-
ресение доказва, че Бог е задоволен. Оп-

147

Яков 2

равдаваме се u чрез дела (Як. 2:24). Дела-
та са външното доказателство за ис-
тинността на нашата вяра. Те дават
външен израз на това, което иначе би би-
ло невидимо в нас. От тях ние вшкдаме,
че човекът се оправдава по благодат,
чрез вяра, чрез кръвта, от Бога, чрез си-
ла и чрез дела. И в това няма никакво
противоречие. Тези аспекти представ-
ляват различни страни на една и съща ис-
тина. Благодатта е принципът, чрез
който Бог ни оправдава; вярата е средс-
твото, чрез което ние получаваме оп-
равданието си; кръвта е цената, която
Спасителят трябваше да плати; Бог е
активната Страна в оправданието; си-
лата е доказателството; и делата са ре-
зултатът.
2:14 Яков подчертава, че вярата, коя-
то не води до добри дела, не моЖе да спа-
сява. Има две ваЖни неща, които много
помагат за разбирането на този стих.
Първо, Яков не казва: „Каква полза... че
някой има вяра..."; а казва: „Каква пол-
за... ако някой казва, че има вяра..." С
други думи, тук не става въпрос за човек,
който наистина има вяра, а не е спасен.
Тук е описан човек, който само изповяд-
ва, че вярва. Той казва, че има вяра, но ни-
що в Живота му не показва, че това е та-
ка. Втората клк)чова дума е местоиме-
нието „такава" от последното изрече-
ние на стиха: „МоЖе ли такава5 вяра да
го спаси?" С други думи, моЖе ли такъв
вид вяра да спасява? Ако се запитаме за
какъв вид вяра става въпрос тук, отго-
ворът моЖе да се намери в първата част
на стиха: това е такъв вид вяра, за коя-
то някой казва, нея има, без да е подкре-
пена с добри дела. Такава вяра не струва
нищо. Тя се състои само от думи и от ни-
що повече.
2:15,16 Тук е даден един пример за праз-
на вяра без дела. Ние се запознаваме с
двама души: единият няма нито ejkeg-
невна храна, нито дрехи; другият има и
двете, но не Желае да ги сподели с първия.
Показвайки голямо великодушие, втори-
ят казва на първия: „Иди си с мир и се об-

лечи, и се нахрани добре"; без да си пом-
ръдне и малкия пръст да му помогне на-
истина. Какво полза от такива думи? Те
не струват и пукната пара. Те нито хра-
нят, нито дават топлина за тялото.
2:17 „Така и вярата, ако няма дела, са-
ма по себе си е мъртва." Вяра без дела не
е истинска вяра. Тя се състои само от
думи. Яков не иска да каЖе, че ние се спа-
сяваме чрез вяра плЬс дела. Такова едно
разбиране принизява завършеното дело
на Господ Исус Христос. Ако ние се спа-
сяваме чрез вяра плкх; дела, тогава щеше
да има двама спасители - Исус и ние. Но
НЗ заявява съвсем ясно, че Христос е
единственият Спасител. Това, което
Яков иска да каЖе, е, че ние не се спася-
ваме с вяра само на думи, но с такава вя-
ра, която води до добри дела. С други ду-
ми, делата не са корените на спасение-
то, а неговите плодове; те не са причи-
ната, а резултатът. Калвин заявява то-
ва съвсем ясно: „Ние се спасяваме само
чрез вяра, но не чрез гола вяра."
2:18 Истинската вяра не моЖе да се
отдели от добрите деда. Яков показва
това, като дава пример с част от раз-
говора меЖду двама души. Първият, чи-
ито думи цитира Яков, е наистина спа-
сен. Вторият изповядва вяра само на ду-
ми, без да показва нейната истинност
чрез добри дела. Първият отправя едно
сериозно предупреждение към втория,
като неговите думи биха могли да се пе-
рифразират така: „Да, казва той съвсем
правилно и основателно, ти казваш, че
имаш вяра, но нямаш дела, които да до-
каЖат това. Аз твърдя, че вярата тряб-
ва да се подкрепя от дела. ДокаЖи ми, че
имаш вяра, без да имаш добри дела. Не
моЖеш да го направиш, нали? Вярата е
нещо невидимо. Единственият начин
другите да разберат, че ти имаш вяра, е
да водиш Живот, който показва това. Аз
ще ти покагка моята вяра чрез моите
дела." Клк>чът за разбирането на този
стих се крие в думата „показвам ": да по-
каЖеш вярата си отделно от делата е
невъзмоЖно.

148

Яков 2

2:19,20 Дискусията продължава с реп-
ликите на същата страна в спора. Изпо-
вяданата вяра моЖе да не е нищо повече
от един интелектуален акт на съгласие
с добре познат факт. Този вид интелек-
туално съгласие нито вкл1очва посвеще-
нието на човека, нито води до промяна
в начина на Живот. Не е достатъчно да
вярваш, че Бог съществува. Това е наис-
тина нещо много основно, но не е доста-
тъчно. Дори бесовете вярват в това и
треперят при мисълта, че ще бъдат на-
казани от Бога. Бесовете вярват във
факта за съществуването на Бога, но не
се предават на Личността на Бога. То-
зи вид вяра не спасява. Когато един чо-
век истински вярва в Господа, той Му се
отдава с дух, душа и тяло. Това отдава-
не на свой ред води до промяна в начина
на Живот. Вяра без дела е интелектуал-
на вяра и следователно мъртва.6
2:21 Сега Яков ни дава два примера на
действена вяра от СЗ. Единият пример
е с Авраам, който е евреин, а другият - с
Рахав, която е езичница. Авраам се е оп-
равдал чрез дела, като е принесъл сина
си Исаак на Жертвения олтар. За да мо-
Жем да видим тази истина в правилната
й перспектива, трябва да се обърнем към
Битие 15:6. Там ще прочетем, че Авра-
ам е повярвал в ГОСПОДА и Той му го е
вменил за правда. Оттук разбираме, че
Авраам е бил оправдан, защото е повяр-
вал, т. е. - чрез вяра. Едва когато стиг-
нем до 22 глава, ще прочетем, че Авра-
ам е принесъл сина си в Жертва и тогава
е бил оправдан чрез дела. В момента, в
който е повярвал в ГОСПОДА, Авраам
е бил оправдан пред Бога. Но след седем
глави Бог подлага вярата на Авраам на
изпитание и той доказва, че неговата вя-
ра е истинска чрез готовността си да
принесе Исаак в Жертва. Неговото под-
чинение показва, че вярата му не е едно
обикновено интелектуално съгласие, а
отдаване от цялото му сърце.
Понякога се изказват възраЖения, че
когато Авраам е принасял Исаак в Жер-
тва, никой друг не е присъствал, за да

има пред кого да доказва истинността
на своята вяра. Но ние смятаме, че слу-
гите, които са придруЖавали Авраам и
Исаак и които са ги чакали да се върнат,
не са били далеч от мястото на Жерт-
воприношението. Освен това там е бил
и Исаак. И не на последно място разка-
зът за готовността на Авраам да се
подчини на БоЖията заповед, като убие
сина си, е запазен в Библията и е пример
за истинска вяра за всички поколения.
2:22,23 Ясно е тогава, че вярата на Ав-
раам вдъхновява неговите дела и че чрез
неговите дела вярата му се усъвършен-
ства. Истинската вяра не моЖе да се
отдели от делата. Първото произвеЖ-
да второто, а второто доказва първо-
то. В принасянето на Исаак в Жертва
ние виЖдаме практическата изява на вя-
рата на Авраам. Именно това практи-
ческо изпълнение на Писанията показва,
че Авраам е бил оправдан, защото е по-
вярвал. Неговите добри дела са показа-
ли на практика, че той е БоЖий прия-
тел.
2:24 От това моЖем да направим зак-
лкшение, че човек се оправдава чрез де-
ла, не само чрез вяра. И отново това не
означава, че човек се оправдава чрез вяра
плЬс дела. Той се оправдава чрез вяра
спрямо Бога, а чрез дела спрямо човеци-
те. Бог го оправдава веднага след като
повярва. Хората обаче казват: „ПокаЖи
ми дали твоята вяра е истинска." Един-
ственият начин да направим това е да
правим добри дела.
2:25 Вторият пример от СЗ е с блуд-
ницата Рахав. За нея със сигурност мо-
Же да се каЖе, че не е била спасена заради
доброто си поведение (защото е била
проститутка!). Но тя също е била оп-
равдана чрез дела, защото е приела пра-
тениците (или разузнавачите) и ги е из-
пратила по друг път. Рахав е била хана-
анка и е Живяла в град Ерихон. Тя е чула,
че срещу града идва една огромна армия,
на която никой дотогава не е могъл да
устои. Разбрала е, че Богът на евреите
е истинският Бог, и е решила да отъЖ-

149

ЯкоВ 2,3

gecmBu себе си с Него kakBomo u ga u
струва това. Когато пратениците-ра-
зузнавачи са влезли в града, тя ги е прие-
ла като добре дошли В своя дом. Правей-
ки това, РахаВ е показала истинността
на своята Вяра в истинския и Жив Бог.
Рахав не е била спасена заради това, че е
приела пратениците, но това нейно гос-
топриемство е доказало, че тя наисти-
на е вярвала.
Някои хора тълкуват погрешно този
пасаЖ, за да проповядват, че спасението
се дълЖи отчасти и на добрите дела. То-
ва, което те наричат „добри дела", са
благотворителността, изплащането на
дълговете, казването на истината и хо-
денето на църква. Но дали това са доб-
рите дела на Авраам и Рахав? Разбира се,
че не! В случая с Авраам доброто дело е
готовността му да убие собствения си
син! В случая с Рахав доброто дело е из-
мяната! Ако човек отдели вярата от
тези дела, те ще бъдат не добри, а зли!
„Отделете вярата от делата и ще види-
те, че те са не само неморални и Жесто-
ки, но и греховни." Макишпош казва мно-
го добре: „Този пасаЖ говори за дела на
Живота, а не за дела по закона. Ако изва-
дите вярата от делата на Авраам и Ра-
хав, ще получите само зли дела. Но ако ги
погледнете като плодове на вярата, ще
получите дела на Живота."
И така, този пасаЖ не ни учи на спасе-
ние чрез добри дела, защото на практи-
ка той проповядва несъстоятелното
учение на спасение чрез убийство и измя-
на!
2:26 Яков завършва пасаЖа с твърде-
нието: „Защото както тялото отделе-
но от духа е мъртво, така и вярата от-
делена от дела е мъртва." Това е едно
много красиво обобщение. Яков сравнява
вярата с човешкото тяло, а делата - с
духа. Тялото без духа е мъртво, безпо-
лезно и без никаква стойност. Също та-
ка и вярата без дела е мъртва, безрезул-
татна и негодна. Това е една лъЖлиВа Вя-
ра, а не истинска спасителна Вяра.

И така, нека да обобщим: Яков изпит-
ва нашата вяра, като ни кара да отгово-
рим на следните въпроси: Готов ли съм
аз като Авраам да Жертвам за Бога най-
скъпото в Живота си? Готов ли съм ка-
то Рахав да стана изменник на света, за
да бъда верен на Христос?
VI. Езикът: полза и вреда (3:1-12)
Първите дванайсет стиха от 3 гл. разг-
леЖдат темата за езика (за който се го-
вори също така и в 1:19, 26; 2:12; 4:11;
5:12). Също както едно време лекарите
са преглеЖдали езика на пациента, преди
да решат да поставят диагнозата, та-
ка и Яков иска да разбере какво е духов-
ното здраве на човека, като изследва на-
чина, по който този човек говори. Човек
моЖе да си постави диагноза по грехове-
те, които извършва, докато говори.
Яков сигурно ще се съгласи с едно съвре-
менно остроумно изказване, което гла-
си: „Внимавай какво говориш! Езикът е
хлъзгаво място, където лесно моЖеш да
паднеш!"
3:1 Темата се ВъвеЖда с едно предуп-
реЖдение срещу хората, които Желаят
да станат учители на БоЖието слово,
без много да се замислят. И макар че тук
нищо не се споменава за езика, в основа-
та на това предупреждение леЖи мисъл-
та, че този, който използва езика си при
проповядването на Писанията, поема
допълнителна отговорност пред Бога и
пред човека. Изречението „...не ставай-
те мнозина учители..." моЖе да се пе-
рифразира така: „Не ставайте прекале-
но амбициозни, за да искате да бъдете
учители." Това, разбира се, не трябва да
се тълкува като забрана за използване на
тази дарба от християни, които наис-
тина са призовани от Бога да поучават.
То е просто едно предупреждение, че та-
зи слуЖба не трябва да се приема леко-
мислено. Онези, които поучават на Бо-
Жието слово, ще приемат „по-теЖко
осюкдане", ако не практикуват това, на
което поучават.

150

ЯкоВЗ

Да поучаваш на Библията е голяма от-
говорност. Учителят трябва да е готов
да се подчинява на това, което Вшкда в
словото. Той никога няма да моЖе да на-
учи другите на нещо, което надвишава
неговото собствено познание. Степен-
та на влиянието му върху другите вина-
ги ще се определя от степента на него-
вото развитие. Учителят формира дру-
гите по своя собствен образ; той ги пра-
ви да приличат на него. Всяко разводня-
ване или изкривяване на ясното значение
на Писанията води до нарушения в рас-
теЖа на неговите ученици. Всяко леко-
мислено пренебрегване на греха В каква-
то и да било форма насърчава учениците
му да водят несвят Живот. Нито една
друга книга не предявява такива изисква-
ния към своите читатели като НЗ. Тя
ни призовава да се отдадем изцяло на
Исус Христос. Тя изисква от нас да го
приемем като Господар Във Всяка об-
ласт от своя Живот като вярващи. Да
бъдеш учител на НЗ е сериозно нещо!
3:2 Оттук нататък Яков премества
вниманието ни от конкретната тема за
учителското слуЖение върху общата
тема за нашето говорене. Всички сме
склонни да грешим в много неща, но то-
зи, който моЖе да управлява езика си и да
не съгрешава, когато говори, „е съвър-
шен мъЖ, способен да обуздае и цялото
си тяло". Ако човек моЖе да управлява
говоренето си, няма да му бъде трудно
да упраЖнява контрол върху себе си и в
други области на Живота си. Разбира се,
Господ Исус Христос е Единственият,
Който е направил това съвършено, но в
известен смисъл всеки един от нас моЖе
да стане „съвършен", т. е. зрял, всест-
ранно развит, напълно дисциплиниран.
3:3 Оттук започват пет примера, ко-
ито илкютрират тази истина. Най-нап-
ред езикът се сравнява с 1озда. Юздата
се слага на главата на коня, за да дърЖи
мундщука в устата му. С мундщука са
свързани и поводите. И макар че самият
мундщук е едно малко метално парче,
той управлява цялото поведение на ко-

ня. Също така и езикът моЖе да управ-
лява нашия Живот - както за добро, та-
ка и за зло.
3:4 Втората илкютрация е примерът
с кормилото. В сравнение с кораба кор-
милото е много малко. То теЖи една хи-
лядна част от неговото тегло. Така нап-
ример теглото на „Кралица Елизабет" е
било 83 673 тона, а кормилото е теЖа-
ло само 140 тона - по-малко от 0,1 % то-
на кормилото обръща целия кораб. Изг-
леЖда невероятно, че такова огромно
превозно средство моЖе да се управлява
чрез такъв малък уред, но факт е, че то-
ва е точно така. Затова не трябва да се
заблуЖдаваме по отношение на силата
на езика от малките му размери. Макар
и много малка и относително скрита
част на тялото, езикът е способен да
постигне велики неща - както добри, та-
ка и зли.
3:5,6 Третото нещо, с което се сраВ-
нява езикът, е огънят. Понякога една-
единстВена запалена клечка, небреЖно
изпусната, моЖе да запали огън, който
на свой ред моЖе да възпламени огромно
„вещество" и да остави след себе си са-
мо изгорели останки. ВиЖте само какъв
огромен разрушителен потенциал се
крие в една малка кибритена клечка! Ед-
но от най-опустошителните бедствия
в човешката история е поЖарът в Чика-
го през 1871 година. Преданието разказ-
ва, че той е започнал, когато кравата на
г-Жа 0'Лиъри е ритнала нейния фенер.
Дали това наистина е било така, или не,
фактите сочат, че поЖарът е продъл-
Жил три дни и се е разпрострял над по-
вече от три и половина квадратни мили
от площта на града. Били са убити 250
души, а 100 000 са останали без покрив
над главата си. Нанесените материал-
ни щети се изчисляват на над 175 000 000
долара. Езикът е като запалена кибри-
тена клечка или като фенер, който ня-
кой е ритнал в обора. Неговите ВъзмоЖ-
ности за извършване на зло са почти без-
крайни. Яков го нарича „цял свят от не-
честие... ме&ду нашите телесни час-

151

ЯковЗ

mu". Той използва думата „свят", за да
подчертае колко огромни са неговите
Възможности. Понякога и ние използва-
ме тази дума със същото значение: кога-
то казваме например „цял свят от зли-
на", имайки предвид огромно количество
злина. И така, езикът, макар и много ма-
лък по размери, съдърЖа в себе си огром-
ни възможности за зло.
Начинът, по който една лоша новина
моЖе много бързо да се разпространи, се
виЖда от един разговор меЖду две Жени
от Бруклин. Едната казала: „ДЖейн ми
каза, че ти си ii казала онова нещо, за ко-
ето ти казах да не й казваш." Другата
отговорила: „Каква подла Жена! Казах и
да не ти казва, че съм й казала." Първа-
та възкликнала: „О, казах на ДЖейн, че
няма да ти каЖа, че ми е казала - затова
не й казвай, че съм ти казала."
Езикът моЖе да зарази цялото тяло.
Човек моЖе да поквари цялата си лич-
ност, ако използва езика си, за да злосло-
ви, обиЖда, лъЖе, богохулства и ругае.
Чепъл казва така:
„Вечно критикуващият човек вреди
сам на себе си... Човекът, който хвърля
кал върху другите, не моЖе да не изцапа и
себе си -какторъцете, така и сърцето си.
Колко често ние самите сме правели то-
ва и сме се чувствали омърсени, макар и
да не сме имали такива намерения! Само
сме се надявали, че като хвърлим кал вър-
ху другите, ще накараме някого да види
още по-добре собствената ни чистота.
Били сме достатъчно глупави, за да вяр-
ваме, че моЖем да се издигнем, като
смъкнем в калта някого другиго. Били
сме достатъчно наивни, за да си въобра-
зяваме, че като слоЖим малко динамит
под къщата на съседа си, ще укрепим още
повече основите на собствената си къща.
Но това не е така. МоЖе и да успеем да
навредим на другите, но вредите, които
нанасяме на себе си, са винаги много по-
големи. " 7
„Езикът... запалва колелото на Живо-
та." Това е колелото, което се задвиЖ-
ва при раЖдането на човека. Това е ця-

лата човешка дейност. Злият език зара-
зява не само личния Живот на човека, но
и всички останали негови дейности. Той
задейства „цялата злина в целия човек за
целия му Живот". Злият език „се запалва
от пъкъла". Източникът на злото гово-
рене е пъкълът. Неговото собствено ес-
тество е пъклено. Думата за пъкъл тук
е „геена"; и с изклк»чение на този стих, в
НЗ тя се използва само от Господ Исус.
3:7 В четвъртия пример езикът се
сравнява с диво, неукротимо Животно.
Всички видове Животни - „зверове, пти-
ци, гадини и морски Животни" - могат да
бъдат укротени. Всички сме виЖдали ук-
ротени слонове, лъвове, тигри, хищни
птици, змии, делфини и дори риби. Сред
Животните, които са били укротени от
човека по времето на Плиний, се споме-
нават: слоновете, лъвовете и тигрите;
орелът; отровните змии и други влечу-
ги; крокодилите и различни риби. Всеки,
който започва да спори, че не всички Жи-
вотни са укротени, изпуска главното
значение на аргумента на Яков: няма
причина да не вярваме, че човекът моЖе
да укроти всякакъв вид Животни, стига
да има достатъчно време и търпение за
това.
Робърт Ли прави следния красноречив
коментар по този въпрос:
•„Какво направи човекът с огромния
слон? Нападна неговия дом в дЖунглата,
улови го, укроти го (хиляди на брой от
него)... и сега слонът носи дърва, дърпа
теЖки товари... изобщо върши всякакъв
вид работа. Какво направи човекът със
зеленоокия бенгалски тигър? Улови го,
дресира го... направи го свой приятел, с
когото моЖе да си играе. Какво направи
човекът със силния и свиреп африкански
лъв? Улови стотици от него, научи ги да
скачат през горящи обръчи, да яздят на
коне, да стоят на високи столове, да не
докосват, дори и гладни, месо, поставе-
но меЖду лапите им, да лягат долу, да
стават горе, да тичат, да реват в отго-
вор на думи, казани от човека, или на
плкщене от удар с камшик, замахнат от

152

ЯковЗ

човека. ВеднъЖ (преди много години 6
един цирк) видях как един лъв си отвори
широко огромната и лакома уста и я
дърЖа отворена, докато дресьорът си
пъхна главата дълбоко в нея и стоя та-
ка цяла минута.
Какво направи човекът с огромната
виеща се боа? Ами с големия питон?
Отидете в цирка и вшкте как дребни Же-
ни, неЖни като цветя, набиват тези ог-
ромни чудовища около телата си без ни-
какъв страх. Отидете и виЖте на пара-
да на Животните как петнистият лео-
пард и кръвоЖадният ягуар стоят крот-
ко и тихо и слушат човека. Отидете и
ВиЖте как играят дресираните бълхи,
как гладният чакал леЖи заедно с крот-
кото агне, как гълъбът и орелът гнез-
дят заедно, как вълкът и заекът се за-
бавляват да си играят."8
3:8 Но това, което човекът е постиг-
нал сред дивите Животни, е нещо, което
той не моЖе да постигне със собствения
си език. Ако искаме да сме честни, тряб-
ва да признаем, че това е така. Заради
грехопадението човекът е загубил власт
над това малко късче плът. Човекът с
неговото естество не е в състояние и
няма сила да управлява този свой малък
орган. Само Бог моЖе да го управлява.
След това Яков нарича езика „буйно
зло". Когато свърЖем тази характерис-
тика с думите пълен със смъртоносна
отрова, моЖем да предполоЖим, че то-
ва, с което Яков сравнява езика тук, е
отровната змия. Една или две капки от
нейната отрова са достатъчни, за да
причинят смъртта на човека. И така,
езикът моЖе да отравя умовете и да
убива личностите на хората. Ние всич-
ки знаем колко е лесно да се клк>карства
по адрес другите. Колко често сме гото-
ви да хвърляме кал по другите, за да си
отмъстим за нещо, за което само пред-
полагаме, че са направили или казали.
Колко често сме подценявали, униЖава-
ли и обшкдали хората около нас без ни-
каква причина. Кой моЖе да изчисли на-
несените вреди, пролетите сълзи, съкру-

шените сърца, опетнените имена вслед-
ствие на тази наша небреЖност? И кой
моЖе да измери нещастието, нанесено
върху собствения ни Живот и семейство;
горчивината в нашето сърце; срамът, че
трябва да се извиняваме; вредите върху
нашето здраве? Родители, които откри-
то са говорели лоши думи по адрес на сво-
ите вярващи братя, са виЖдали как тех-
ните деца са възприемали същия крити-
чен дух и постепенно са се откъсвали от
християнското общение. Цената, която
трябва да платим за неконтролируемо-
то използване на нашия език, е изключи-
телно висока.
Какво е лекарството? Да се молим
всеки ден на Господ да ни пази от клк>-
карството, критикарството и непоч-
теното говорене. Не говорете лошо за
нито един човек - „лкЯювта покрива
мноЖество грехове" (1 Петр. 4:8). Ако
имате нещо против някой брат, отиде-
те при него лично, обсъдете проблема с
лкзбов и се помолете заедно (Мат. 18:15;
Лука 17:3). Опитвайте се да виЖдате в
своите братя Христос и се пазете да не
преувеличавате дребните им недоста-
тъци. Ако започнете да казвате нещо
неприятно или вредно за някого, спрете
по средата на изречението и обяснете,
че ако продълЖите, това няма да бъде
назидателно. Някои неща е по-добре да
се премълчат.
3:9, 10 Не е оправдано да използваме
езика си и с добри, и с лоши цели. Не е и ес-
тествено. Никъде в природата няма та-
кова нещо. В един момент човек моЖе да
благославя Бога с езика си, в друг - да къл-
не тези, които са създадени по Бозкие
подобие. Колко невероятно, че едно и съ-
що нещо моЖе да дава такива противо-
полоЖни резултати! Това състояние на
нещата никога не трябва да съществу-
ва. Езикът, който благославя Бога,
трябва да помага на хората, вместо да
ги наранява. Всяко нещо, което казваме,
трябва да се подлоЖи на проверка, като
се види как отговаря на тези три въпро-
са: „Вярно ли е? Има ли опасност да за-

153

ЯкоВЗ

сегне някого? Необходимо ли е?" Ние неп-
рекъснато трябва да се молим на Госпо-
да да поставя страЖа на устата ни (Пс.
141:3) и да искаме от Него да ни води та-
ка, че думите на устата ни и размишле-
нията на сърцата ни да бъдат угодни
пред Него, Който е нашата Канара и Из-
бавител (Пс. 19:14). Не трябва да забра-
вяме, че сред нашите части, за които се
говори в Рим. 12:1, се намира и нашият
език.
3:11 Няма извор, от който да излиза
едновременно и сладка, и горчива вода.
Така трябва да бъде и с езика. Това, кое-
то излиза от него, трябва да бъде само
добро.
3:12 Водата от извора ни пои, а плодо-
вете на смокинята ни хранят. Смокиня-
та не моЖе да раЖда маслини, нито ло-
зата - смокини. В природата всяко дър-
во раЖда само един вид плодове. Как то-
гава езикът моЖе да дава два вида плодо-
ве - добри и лоши?
Този текст не бива да се смесва с един
подобен текст от Мат. 7:16-20. Там ние
получаваме предупреждение да не очак-
ваме добри плодове от лоши дървета.
Злите хора могат да „произвеЖдат" са-
мо зли дела. Докато тук ние имаме пре-
дупреЖдение да не използваме езика, за да
произвеЖдаме два различни вида плод.
Нито един извор не моЖе да дава и со-
лена, и сладка вода едновременно. Той
дава или едната, или другата. Тези уроци
от природата трябва да ни напомнят,
че и нашето говорене трябва да бъде ви-
наги добро.
Това е проверката, на която Яков ни
предлага да подлоЖим речта си. И преди
да приклк>чим с този пасаЖ, нека си за-
дадем следните няколко въпроса. Аз по-
учавам ли другите на нещо, което сам не
правя? Говоря ли зад гърба на другите?
Това, което говоря, назидава ли и насър-
чава ли другите или ги униЖава и обиЖ-
да? Използвам ли непозволени думи и из-
рази от рода на „Ей Богу!"; „Леле БоЖе!";
„БоЖе мой!"; „Бога ми!"; „БоЖе Госпо-
ди!" и др.? Мога ли след търЖествено

събрание да говоря празни приказки като
например какви са били резултатите от
последния мач? Присмивам ли се с думи
от Свещеното Писание? Когато разказ-
вам нещо, преувеличавам ли, зада предиз-
викам по-голям интерес у хората? Вина-
ги ли казвам истината, дори когато то-
ва означава загуба на приятели, пари и
полоЖение?
VII. Мъдростта: истинската
и лъгкливата (3:13-18)
В този пасаЖ Яков разглеЖда разликата
меЖду истинската и лъЖлиВата мъд-
рост. Под „мъдрост" Яков няма предвид
количеството знание, което има един
човек, а начина, по който той Живее своя
Живот ден след ден. Това, което има зна-
чение, не е притеЖанието на самото зна-
ние, а неговото прилагане. Тук е описан
един портрет на истински мъдрия човек.
Като цяло този човек е Господ Исус
Христос; Той е Самата мъдрост (Мат.
11:19; 1 Кор. 1:30). Но също така моЖе да
се каЖе, че е мъдър и човекът, който изя-
вява Живота на Христос, в когото моЖе
да се види плодът на Духа (Гал. 5:22,23).
След портрета на истински мъдрия
човек Яков ни предлага и един портрет
на мъдрия според света човек. Това е чо-
век, който действа според принципите
на този свят. В него могат да се видят
всички „достойнства", които величаят
хората от света. Неговото поведение
не дава никакви признаци за съществува-
нето на небесен Живот вътре в него.
3:13 Когато човек е мъдър и разумен,
това моЖе да се види по добрия му Жи-
вот и кроткия му дух, който идва от
мъдростта. Господ Исус, въплъщение-
то на истинската мъдрост, никога не е
бил горд и високомерен; винаги е бил
„кротък и смирен на сърце" (Мат. 11:29).
Затова всеки, който е наистина мъдър,
ще носи печата на истинското смирение.
3:14 Човекът на светската мъдрост
носи в сърцето си горчива завист и его-
истични амбиции. Най-голямата страст
в Живота му е да види собствените си

154

ЯковЗ

интереси осъществени. Той заВшкда на
всички свои съперници и не подбира ни-
какви средства в борбата си с тях. Чув-
ства се много горд заради своята мъд-
рост, която му е донесла такива големи
успехи. Но Яков казва, че това изобщо не
е мъдрост и че неговата хвалба е праз-
на. На практика тя отрича истината,
че всеки човек, който е истински мъдър,
е и истински смирен.
3:15 Дори и в християнското слуЖение
е възмоЖно вярващите да си завшкдат
един на друг и да се стремят към по-из-
дигнати места. Винаги съществува
опасността някой човек, който е мъдър
по светски, да получи ръководно място
в църквата. Ние трябва непрекъснато
да бдим и да не позволяваме на светски-
те принципи да ни водят в духовните де-
ла. Яков нарича тази лъЖлива мъдрост
„земна, Животинска, бесовска". Тези
три определения показват една низходя-
ща градация. „Земна" означава, че тази
мъдрост не е от небето, а от земята.
„Животинска" означава, че тя не е плод
на Светия Дух, а е плод на ниските, Жи-
вотински страсти на човека. „Бесовска"
означава, че прибягва до действия, кои-
то подхоЖдат на поведението на бесо-
вете, а не на хората.
3:16 Там, където има завист и кра-
молничество, там има и бъркотия, раз-
ногласия и всякакъв друг вид лоши неща.
Колко истина има в тези думи! Помисле-
те си само за объркаността и неспокойс-
твото на днешния свят - и всичко това,
защото човекът отхвърли истинската
Мъдрост и поЖела да действа според
своята собствена измислена мъдрост!
3:17 Мъдростта, която идва от Бога,
„е най-напред чиста". Тя е чиста както
като идея и формулировка, така и като
действие. Не е осквернена нито по дух,
нито по тяло; нито в доктринално, ни-
то в практическо отношение; нито ка-
то вяра, нито като морал. Освен това
тя е „мирол1обива". Това означава, че
мъдрият човек обича мира и е готов да
направи всичко възмоЖно, за да има мир,

без обаче да Жертва чистотата. Това се
ВиЖда от една история, която Лутер
разказва, като използва приказката за
двете козлета. Двете козлета се срещ-
нали на тесен мост над една река. Нито
едно от тях не искало да отстъпи и ни-
то едно от тях не са осмелявало да се
бие. „След известно време едното от
тях легнало на моста, докато другото
минало върху него. Така проблемът бил
разрешен с мир. Поуката е ясна", казва
Лутер: „Радвай се, ако си подлоЖил тя-
лото си, за да минат върху теб с цел за-
пазването на мира. Казвам „тялото си",
не „съвестта си". Истинската мъдрост
е „кротка". Тя е търпелива, а не заядли-
ва; внимателна, а не груба и нахална.
Мъдрият човек е кавалер; той щади чув-
ствата на другите хора. Симпсън казва
така: „Грубото, язвително поведение,
острата забелеЖка, рязкото прекъсва-
не... всичко това няма нищо общо с уче-
нието на Утешшпеля."
Следващата характеристика на мъд-
ростта е, че тя е „умолима". Това озна-
чава, че тя е отзивчива, леснодостъпна,
податлива на убеЖдаване, готова да от-
стъпи, когато истината налага това.
Това е точно обратното на упорството
и непреклонността. „Мъдростта, коя-
то е отгоре... е пълна с милост и добри
плодове." Тя е „пълна с милост" към оне-
зи, които грешат, и е готова да им по-
могне да намерят правилния път. Тя е
състрадателна и неЖна. В нея няма от-
мъстшпелност; на лошото отвръща с
добро. В нея няма лицеприятие и съдене-
то й е безпристрастно. И последно, мъд-
ростта е „нелицемерна": не се предста-
вя за нещо различно от това, което е.
Нека сега да свърЖем всички тези мис-
ли заедно и да нарисуваме портретите
на двама души - на истински мъдрия чо-
век и на човека с лъЖливата мъдрост.
Истински мъдрият човек е смирен. Той
смята, че всички останали са по-добри
от него. Не си придава ваЖност, а кара
другите да се чувстват спокойно в него-
вото присъствие. Неговото поведение

155

ЯковЗ

не е като поведението на хората от све-
та; то е „неземно". Той не жиВее за тя-
лото, а за духа. Думите и делата му те
карат да си мислиш за Господ Исус. Жи-
вотът му е чист. Той е чист и морално,
и духовно. Освен това е миролкобив. Го-
тов е да претърпи обидата и лъжливото
обвинение, за да предотврати боя, и до-
ри не се опитва да се оправдае. Внимате-
лен е, нежен е и е състрадателен. С него
лесно може да се дискутира, той винаги
желае да види и другата гледна точка. Не
е отмъстителен, а е готов винаги да
прости на хората, които са му направи-
ли зло. И не само това, но редовно показ-
ва милост към другите и особено към
онези, които не я заслужават. Отноше-
нието му е еднакво към всички: той ня-
ма л1обимци. Еднакво се отнася и към бо-
гатите, и към бедните; не показва пред-
почитание към известните за сметка на
неизвестните хора. И на последно място
той не е лицемер. Не говори едно, кога-
то мисли друго. Никога няма да го чуете
да ласкае някого. Винаги казва истината
и никога не си слага маска.
Човекът на светската мъдрост е
точно обратното. Неговото сърце е
пълно със завист и крамолничество. В
желанието си да се обогати той не може
да търпи никакъв конкурент или съпер-
ник. В поведението му няма нищо благо-
родно; то не може да се издигне по-висо-
ко от земята. Той живее, за да задоволя-
ва плътските си страсти - също като
животните. Действа грубо, с измама, по
дяволски. Под лъскавия му и добре изгла-
ден костЬм се крие един нечист живот.
Мислите му са мръсни, моралът му
- долнопробен, говоренето му - срамно.
Готов е да се скара с всеки, който не е
съгласен с неговото мнение или който му
се противопоставя по някакъв начин.
Навсякъде вдига скандали - вкъщи, на ра-
ботното си място, в обществото... Ря-
зък е и е надменен; груб е и е коравосър-
дечен. Хората не могат да стигнат лес-
но до него; винаги ги държи на разстоя-
ние от себе си. С него не е възможно да

разговаряш нормално за каквото и да би-
ло: той вече има мнение по дадения въп-
рос и няма да го промени за нищо на све-
та. Злопаметен е и е отмъстителен.
Когато Види, че някой греши, не проявя-
ва никаква милост, а го залива с поток
от обиди, ругатни и низости. Оценява
хората според ползата, която може да
извлече от тях. Когато вече не може да
ги „използва", т. е. когато вече не може
да има никаква изгода от познанството
си с тях, загубва интерес към това поз-
нанство. И накрая, двуличен е и е неиск-
рен. На него никога не можеш да разчи-
таш - както за това, което казва, така
и за това, което прави.
3:18 Яков завършва главата с думите:
„А плодът на правдата се сее с мир от
миротворцшпе." Този стих е свързваща-
та нишка между току-що завършилата
дискусия и следващата глава. Ние вече
знаем, че истинската мъдрост е миро-
лкзбива. В следващата глава се говори за
конфликти при Божиите хора; но тук
има едно напомняне, че животът прили-
ча на растеж на полски растения. Тук се
говори за стопани („миротВорците"),
климатични условия („мир") и жътва
(„плодът на правдата"). Стопаните ис-
кат да произВедат реколта от правда.
Но дали това може да стане В атмосфе-
ра на караници и препирни? Не, разбира
се, плодовете трябва да се посеят в ус-
ловия на мир и спокойствие. Това тряб-
ва да бъде направено от хора, които оби-
чат мира. Тогава те ще пожънат рекол-
та от правда както в своя живот, така
и в живота на тези, на които служат.
И още веднъж Яков проверява нашата
вяра, като този път подлага на изпита-
ние мъдростта, която показваме Във
всекидневния си живот. Всеки един от
нас трябва да се запита: „Дали аз не ува-
жавам високомерните хора от света по-
вече от скромния вярващ в Господ Исус?
Дали служа на Господа, без да ме интере-
сува кой ще получи славата за това? Да-
ли не използвам понякога съмнителни
средства, за да получа резултати на вся-

156

Яков 3,4

ка цена? Готов ли съм да прибегна към
ласкателство, за да повлияя на някого?
ДърЖа ли се язвително и-невнимателно
към другите? Моите мисли, говорене и
морал чисти ли са?"
VIII. Алчността: причина и лечение
(4гл.)
Яков вече посочи, че мъдрият човек е ми-
ролюбив човек. Сега той си спомня за
уЖасното съперничество, което много
често моЖе да се види и сред БоЖиите
хора. Но каква е причината за всичко то-
ва? Защо в църквите има толкова мно-
го нещастни семейства и толкова мно-
го разцепления? Защо са тези Жестоки
враЖди сред християните в отделните
страни и сред мисионерите в чуЖбина?
Причината е, че ние непрекъснато се
стремим да задоволим страстите си за
удоволствия и материални придобивки и
да имаме повече от другите.
4:1 ТъЖните факти сочат, че и сред
християните има боеве и крамоли.
Предположението, че този пасаЖ не се
отнася за вярващите, е нереално и освен
това принизява цялата му стойност.
Каква е причината за всички тези враЖ-
ди? Причината произлиза от силните
страсти вътре в нас, които непрекъсна-
то вок)ват да бъдат задоволени. Една
от тези страсти е страстта за натруп-
ване на богатства; друга-Желанието за
известност; трета - стремеЖът към
повече удоволствия, за задоволяване на
телесните апетити. Тези силни Желания
винаги Живеят вътре в нас; те никога не
могат да бъдат задоволени. Ние никога
не преставаме да искаме още и още. И
въпреки това като че ли винаги има не-
що, което ни пречи да получим това, ко-
ето искаме. Незадоволеното Желание
става толкова силно, че ние започваме
да тъпчем тези, които мислим, че ни
пречат.
4:2,3 ПоЖелаваме... но не получаваме.
Искаме да имаме повече и по-добри неща
от другите и, когато се опитваме да ги
постигнем, започваме да се караме и да

се поглъщаме един друг. Яков казва „и се
биете", имайки предвид главно преносно-
то значение на тази дума. Ние буквално
не се бием, но гневът, завистта и Жесто-
костта, които изпитваме, са убийци в
зачатък.
Иван и Мария току-що са се оЖенили.
Иван има добра работа и прилична зап-
лата. Мария иска да има хубава къща ка-
то всички други млади семейства в цър-
квата. Иван иска да си купят една модер-
на кола. Мария иска да си купят модерни
мебели и оборудване. Налага се да купят
някои от тези неща на изплащане. Запла-
тата на Иван не е достатъчна, за да
покрие всички разходи. После се раЖда
бебето, което означава допълнителни
разходи и нарушаване на семейния бк>-
дЖет. Мария иска повече пари, а Иван
става груб и раздразнителен. Мария се
разплаква и започва да го обиЖда. Скоро
стените на къщата се тресат от скан-
дали. Материализмът лека-полека раз-
рушава дома.
А моЖе би Мария завиЖда. Тя чувства,
че семейството на Марин и Анета зае-
ма по-високо полоЖение в събранието от
тяхното семейство. Много скоро тя за-
почва да прави злонамерени забелеЖки на
Анета. Постепенно в битката се вклкоч-
ват и Иван, и Марин. Малко по-късно
към тях се присъединяват и други хрис-
тияни от събранието. Накрая събрани-
ето се разделя на две... И всичко това за-
ради Желанието на един човек да е пове-
че от останалите...
Ето това е източникът на съперни-
чеството и борбата меЖду вярващите.
Те произлизат от Желанието да имаме
повече от другите и от завистта към
другите. „Да не падаме по-ниско от съ-
седите" е популярният израз на това Же-
лание, но по-точното му название е алч-
ност, ненаситност или завист. Посте-
пенно Желанието става толкова силно,
че хората са готови почти на всичко, за
да задоволят собствените си страсти.
Те изобщо не могат да разберат, че ис-
тинското удоволствие не се постига по

157

Яков 4

този начин, а от задоволството от то-
ва, че имаме храна и облекло (1 Тим. 6:8).
Правилният подход за разрешението
на този проблем е да започнем с молит-
ва. „Не се карайте. Не се бийте. Молете
се." Яков казва: „Нямате, защото не
просите." Вместо да представим тези
проблеми пред Господа в молитва, ние се
опитваме да получим това, което иска-
ме, със собствени усилия. Ако искаме не-
що, което нямаме, трябва да го поиска-
ме от Бога. И ако въпреки това не го по-
лучим, какво означава това? Това озна-
чава, че нашите мотиви не са били чис-
ти. Ние не сме искали това нещо за Бо-
Жия прослава или за доброто на нашите
братя; искали сме го, за да угодим на соб-
ствените си егоистични Желания. Бог не
ни е обещал отговор на такива молитви.
Какъв дълбок урок по психология има-
ме в тези три стиха! Ако хората се за-
доволяваха с това, което им се дава от
Бога, колко уЖасни конфликти и непри-
ятности щяха да бъдат избегнати! Ако
ние обичахме нашите блиЖни както себе
си, ако бяхме повече склонни да споделя-
ме, отколкото да получаваме, колко
мирни щяха да бъдат нашите отноше-
ния! Ако следвахме заповедта на Спаси-
теля да оставим всичко, вместо да нат-
рупваме; да събираме богатства на небе-
то, вместо да трупаме богатства на зе-
мята - колко разпри и препирни щяха да
престанат!
4:4 Яков осъЖда прекалената лк)бов
към материалните неща, като ги нари-
ча духовно прелЬбодейство.9 Бог иска
от нас да обичаме първо и най-вече Него.
Когато обичаме мимолетните неща на
този свят, ние всъщност Му изневерява-
ме.
Алчността е един вид идолопоклонст-
во. Тя означава, че ние силно Желаем то-
ва, което Бог не иска да имаме; че сме
поставили идоли в сърцата си; че ценим
материалните неща по-високо от Бо-
Жията воля. Затова алчността е идоло-
поклонство, а идолопоклонството е ду-
ховна измяна на Господа.

ЛЬбовта към света „е вршкда про-
тив Бога". Светът тук не означава пла-
нетата, на която Живеем, или природа-
та, която ни заобикаля. Светът е систе-
мата, която човекът е изградил за себе
си, опитвайки се да задоволи „похотта
на плътта, поЖеланието на очите и
тщеславието на Живота". В тази систе-
ма няма място нито за Бога, нито за Не-
говия Син. Тя моЖе да вклЬчва изкуст-
вото, културата, образованието, наука-
та или дори религията, но като цяло тя
е свят, в който името на Христос или не
е прието добре, или въобще е забранено,
с изключение на външното му, формал-
ното признаване. Накратко, това е све-
тът на човека извън сферата на истин-
ската църква. Приятелството с този
свят означава вразкда с Бога. Точно то-
зи свят разпъна Господа на Живота и сла-
вата, като главната роля в Неговото
убиване играеше религиозният свят.
Колко невероятно, че вярващите могат
някога да поискат да вървят ръка за ръ-
ка със света, който уби техния Спаси-
тел!
4:5 5 cm. е един от най-трудните сти-
хове в Посланието: „Или мислите, че без
нугкда казва Писанието, че Бог и до за-
вист ревнува за духа, който е турил да
Живее в нас?"
Първата трудност е в това, че тук
Яков като че ли цитира пасаЖ от Писа-
нията, който обаче не моЖе да се наме-
ри нито в СЗ, нито в апокрифните кни-
ги. Тук биха могли да се дадат две въз-
моЖни обяснения. Според първото обяс-
нение моЖе да се предполоЖи, че макар и
думите да не се намират в СЗ, Яков ги
цитира като един общ извод от Писани-
ята. Второто обяснение моЖе да се ви-
ди в текста на РИ. Там стихът е разде-
лен на два въпроса: „Или мислите ли, че
Писанието говори напразно? Духът, кой-
то Бог е турил да Живее в нас, ревнува ли
до завист?" Тук идеята е, че Библията
не говори напразно, когато осъЖда съ-
перничеството и духа на света.

158

Яков 4

Втората голяма трудност при разби-
рането на този стих е значението на
втората му част. Проблемът е дали
„духът", за който става дума тук, е Све-
тият Дух (както е в НИПБКДЖ10) или
духът на страстната/течност. Ако ста-
ва въпрос за първото, тогава стихът ще
означава, че Бог е турил да Живее в нас
Светия Дух, Който ревнува за нас до за-
вист, искайки от нас да се посветим из-
цяло на Христос. Ако се има предвид
второто, тогава стихът ще означава,
че духът, който Живее в нас, т. е. духът
на завистта и ревността, е причината
за цялата наша неВярност към Бога.*
4:6 „Но Той дава една по-голяма благо-
дат." В първите пет стиха видяхме кол-
ко зла моЖе да бъде старата природа на
вярващия. Тук ние научаваме, че Бог не ни
оставя да се борим със страстите на
плътта със собствените си сили. Слава
на Бога, че Той ни дава повече благодат
или повече сила винаги, когато е необхо-
димо (Евр. 4:16)! Той ни е обещал: „...и си-
лата ти ще бъде според дните ти"
(Второзак. 33:25).
Бог дава по-голяма благодат
на онзи, чийто товар натеЖи.
Той дарява сила и власт,
когато трудът сеумноЖи.
На големите трудности изпраща
мощ;
на удвоените изпитания показва
мост.
Ани ДЖонсън флинт
За да докаЖе, че Бог дава благодатта,
която е необходима, Яков цитира Прит-
чи 3:34, като добавя, че не на горделиви-
те, а на смирените е обещана тази бла-
годат. Бог се противи на горделивите,
но не моЖе да устои пред съкрушения дух.
* Текстът В НИПБКДЖ гласи следното:
„Или мислите, че без нуЖда казва Писанието:
„Духът, който е турен в нас, ревнува до за-
вист?" Оттук и тези две възможности за
тълкуване на втората част на стиха. Текс-
тът на Библията на бълг. ез. показва склон-
ността на преводачите към първото тълку-
ване. - Бел. на прев.

4:7 ПасаЖът от 7 до 10 cm. ни показва
шест етапа, които трябва да следва ис-
тинското покаяние. Яков протестира
срещу греховете на светиите. Думите
му пронизват като стрели сърцата ни.
Те приличат на гръмотевици, които па-
дат от БоЖия трон. Ние разбираме, че
това са думи на Самия Бог и сърцата ни
се прекланят пред силата на Неговото
слово. Но остава въпросът: „Какво
трябва да направим?"
Първото нещо, което трябва да нап-
равим, е да се покорим на Бога. Това оз-
начава, че трябва да Му се предоставим
изцяло и да сме готови да Го слушаме и
да Му се подчиняваме. Трябва да бъдем
отстъпчиви и смирени, а не горди и кора-
вовратни. След това трябва да се сьп-
ротивяваме на дявола, като си затваря-
ме ушите и сърцата пред неговите пред-
лоЖения и изкушения и като използваме
Писанията като меч на Духа, за да го от-
блъснем. Ако ние му се противим, той
ще бяга от нас.
4:8 После трябва да се приблшкаваме
към Бога. Това ние правим чрез молит-
ва. Трябва да идваме при Него в отчаяна,
изпълнена с вяра молитва, като Му каз-
ваме всичко, което имаме в сърцето си.
Когато така се приблиЖаваме към Него,
ще видим, че и Той ще се приблшкава
към нас. Ние си мислим, че Бог е далеч от
нас заради плътското ни поведение и лк>
бов към света, но когато се приблшким
към Него, ще открием, че Той ни проща-
ва и възстановява общението ни с Него.
Четвъртата стъпка е описана в думи-
те: „Измивайте ръцете си, вие, грешни,
и очиствайте сърцата си, вие, колебли-
ви." Ръцете говорят за нашите дейст-
вия, а сърцата - за нашите мотиви и Же-
лания. Ние измиваме ръцете си и очист-
ваме сърцата си, като изповядваме и
изоставяме греховете си както на прак-
тика, така и вътре в себе си. Като греш-
ни хора ние трябва да изповядваме зли-
те си деяния; като колебливи лицемери
ние трябва да признаваме смесените си
подбуди.

159

Яков 4

4:9 Изповядването трябва да е придру-
жено от дълбока мъка заради греха. „Тъ-
jkeme, ридайте и плачете; смехът ви
нека се обърне на плач и радостта ви в
тъга." Времето, в което Бог ни посеща-
ва чрез изобличението 8 грях, не е време
за веселие. Това е време, когато ние
трябва да паднем пред Него и да ридаем
заради нашата греховност, безчувстве-
ност, безсилие и безплодие; време, кога-
то трябва да се смирим и да плачем за-
ради нашия материализъм, л1обов към
света и формализъм. Трябва да покаЖем
плода на небесното покаяние както вът-
решно, така и външно.
4:10 И накрая, трябва да се смирява-
ме пред Господа. Ако ние честно заемем
мястото си в праха при Неговите нозе,
Той ще ни възвиси в определеното вре-
ме.
И така, такъв е правилният начин, по
който трябва да отговаряме на Господ-
ното изобличение. Но за съЖаление това
не винаги става. Има случаи, когато
отиваме на събрание, където Бог говори
съвсем ясно на сърцата ни, и за момент
моЖем да се почувстваме възвисени и из-
пълнени с добри решения. Но всичко то-
ва изчезва веднага след като свърши съб-
ранието. Хората започват да говорят
за всекидневни и банални неща: атмосфе-
рата на приповдигнатост се загубва, си-
лата е потисната, а Бойкият Дух - уга-
сен.
4:11,12 Следващият грях, за който го-
вори Яков, е грехът на критичността
или одумването на брата. Някой беше
предлоЖил три въпроса, на които всеки
един от нас трябва да даде отговор, пре-
ди да започне да критикува някого: „Моя-
та критика допринася ли за доброто на
моя брат? Тя допринася ли за моето соб-
ствено добро? Тя принася ли слава на Бо-
га?"
Царският закон на л1обовта гласи, че
ние трябва да обичаме блиЖния си както
себе си. Когато одумваш брат си или го
съдиш, ти все едно одумваш този закон
или го осъЖдаш като безполезен. Да на-

рушиш закона означава да се отнесеш
към него с неуваЖение или презрение..То-
ва е все едно да каЖеш, че законът не е
добър и че не заслуЖаВа да му се подчи-
няваме. „Този, който отказва да се под-
чини на закона, все едно казва, че това не
е закон." Това поставя онзи, който одум-
ва брата си, в странното полоЖение на
съдия, а не на човек, който трябва да бъ-
де съден. То го поставя в полоЖение, по-
високо от самия закон, а не в полоЖение
на „изпълнител на закона". Има само
Един, Който е по-високо от закона - Бог.
Той е Този, Който го е дал, и Този, Кой-
то ще съди чрез него. Кой тогава'има
дързостта да заеме мястото на Бога и
да съди блшкния си?11
4:13 Следващият грях, който Яков
разобличава, е самоуверената хвалба, че
моЖеш да планираш бъдещето си, без да
си зависим от Бога (13-16 cm.). Тук той
описва един търговец, който си е напра-
вил пълен план на дейностите, които му
предстоят да върши в бъдеще. Обърне-
те внимание на подробностите. Той ве-
че е обмислил всичко: времето („днес или
утре"); участниците („ние"); мястото
(„в еди-койси град"); продълЖшпелност-
та („ще преседим там една година");
дейността, която ще се извършва („ще
търгуваме"), и очаквания резултат
(„ще спечелим"). Какво липсва в този
план? Липсва Бог. Тук никъде не се спо-
менава името на Бога. Разбира се, това
не означава, че не трябва да правим ни-
какви планове за бъдещето си. Трябва да
правим, но когато ги правим, трябва да
взимаме предвид БоЖията воля, в про-
тивен случай вършим грях. Това е същ-
ността на греха - да казваш „[ние] ще
направим" или „[аз] ще направя". Забеле-
Жете например колко пъти Луцифер каз-
ва „[аз] ще направя" в Исая 14:13,14: „ще
възляза на небесата, ще възвиша престо-
ла си над БоЖиите звезди и ще седна на
планината на събраните богове към най-
крайните страни на север, ще възляза
над висотата на облаците, ще бъда по-
добен на Всевишния."

160

ЯкоВ4,5

4:14 Грешно е да планираш за утре ка-
то за нещо съвсем сигурно. „Не казвай...
утре" (Пр. 3:28). Ние не знаем какво крие
„утре" за нас. Нашият Живот е несигу-
рен и непредсказуем като „пара, която се
явява, а после изчезва".
4:15 Винаги, когато правим планове,
трябва да се обръщаме към Господа и да
ги правим според Неговата воля. Цели-
ят ни Живот и всичкото ни говорене
трябва да показват, че ние съзнаваме, че
нашите съдби са в Неговите ръце. Вина-
ги трябва да казваме: „Ако ще Господ,
ние ще направим това или онова." Така
например в Деянията на апостолите че-
тем, че апостол Павел казва: „Ако ще
Бог, пак ще се върна при вас" (18:20); а в
1 Коринтяни 4:19 пише: „Но ако ще Гос-
под, аз скоро ще дойда при вас." Поняко-
га, за да изразят това чувство на зависи-
мост от Бога, християните използват
съкращението „D. V.". Това са начални-
те букви на две латински думи: Deo
volente, което означава „Бог зкелае".
4:16 „Но сега славно ви е да се хвали-
те", казва Яков. Някои християни оби-
чат да се хвалят с плановете си за бъде-
щето. Те са достатъчно самонадеяни, за
да смятат, че нищо няма да попречи на
техните предвиждания. ДърЖат се та-
ка, като че ли са господари на своята
съдба. „Всяка такава хвалба е зло", за-
щото изобщо не взема предвид БоЖията
воля.
4:17 „Прочее, ако някой знае да прави
добро и го не прави, грях е нему." В то-
зи контекст „да правиш добро" означа-
ва да се съобразяваш с Бога във всеки миг
от своя Живот, да Живееш непрекъснато
зависим от Него. Ако ние знаем, че тряб-
ва да правим това, а не го правим - съг-
решаваме. Но този принцип има и по-ши-
роко прилоЖение. Винаги и навсякъде, къ-
дето имаме възмоЖност да правим доб-
ро, трябва да го правим, защото сме от-
говорни за всяка такава възмоЖност.
Ако знаем какво е добро, длъЖни сме да
Живеем според това знание, което има-
ме. Когато не Живеем така, вършим

грях против Бога, против блиЖните си и
против самите себе си.
В 4 глава Яков ни подлага на истинско
изпитание по отношение на скъперни-
чеството и крамолничеството, одумва-
нето на братята и планирането на бъде-
щето, без да се съветваме с Господа. За-
това нека сега да си зададем следните
въпроси: „Чувствам ли се аз все по-дово-
лен и по-доволен от това, което имам?
ЗавиЖдам ли на онези, които имат пове-
че от мен? Моля ли се, преди да купя не-
що? Подчинявам ли се или се съпротив-
лявам на Бога, когато ми говори? Гово-
ря ли лошо за брат си? Правя ли планове
за бъдещето, без да се допитвам до Гос-
пода?"
IX. Богатите и бъдещото им
нещастие (5:1-6)
В един от най-прозорливите и най-прони-
цателните пасаЖи на това Писмо Яков
разобличава греховете на богатите. Ду-
мите му тук падат като удари от чук,
без да щадят никого. Изобличението е
толкова силно, че е причина това да са
едни от стиховете, върху който най-
рядко се проповядва.
Тук Яков изпълнява ролята на пророк
за социална справедливост. Неговият
най-силен вик е против неспособността
на богатите да използват своето бо-
гатство за облекчаване на човешките
нуЖди. Тук той осъЖда хората, които са
станали богати благодарение на експло-
атацията на чуЖд труд. Разобличава из-
ползването на тяхното богатство за
задоволяване на собствените им страс-
ти и за осигуряване на луксозен Живот.
И на последно място, той описва бога-
тите като груби потисници на правед-
ните хора.
5:1 Най-напред Яков призовава бога-
тите да плачат и да ридаят поради бед-
ствията, които идат върху тях. Скоро
те ще се срещнат с Бога и тогава ще се
изпълнят със срам и угризения. Тогава ще
видят, че са били неверни слуги и ще пла-
чат заради възможностите, които са

161

Яков 5

пропуснали. Ще ридаят поради своето
скъперничество и егоизъм и ще бъдат
осъдени заради нечестните пътища на
своето забогатяване. Тогава ще осъзна-
ят, че е било грешно да търсят сигур-
ност в материалните неща, а не в Госпо-
да, и ще леят горчиви сълзи за своя изця-
ло задоволен Живот. Яков споменава че-
тири основни гряха на богатите. Първи-
ят от тях е натрупването на богатст-
во.
5:2 „Вашето най-голямо богатство из-
гни, казва Яков. Дрехите, които трупах-
те, са изядени от молци; златото ви и
среброто ви ръЖдясаха; и същата тази
ръЖда ще свидетелства, че сте трупали
съкровища в последните дни. Тогава вие
ще се отдръпнете от тях като от раз-
топено Желязо."
Библията никъде не казва, че е грешно
да си богат. Човек моЖе да наследи бо-
гатство за една нощ и в това няма ни-
що лошо. Но Библията ни учи, че е греш-
но да натрупваш богатства. Господ
Исус изрично забранява натрупването
на богатства. Той казва: „Недейте си съ-
бира съкровища на земята, гдето молец
и ръЖда ги изяЖда и гдето крадци подко-
пават и крадат. Но събирайте си съкро-
вища на небето, гдето молец и ръЖда не
ги изяЖда и гдето крадци не подкопават,
нито крадат; защото, гдето е съкрови-
щето ти, там ще бъде и сърцето ти"
(Мат. 6:19-21).
Яков говори за четири вида богатст-
во: богатство, дрехи, злато и сребро. В
библейските времена под „богатство"
хората са разбирали Жито, масло и дру-
ги продукти като дрехи, злато, сребро.
МоЖе би, когато казва: „Богатството
ви изгни", Яков има предвид, че Житото
им е червясало и че маслото им е граня-
сало. Проблемът е в това, че количест-
вото на натрупаното богатство е на-
раснало дотолкова, че то се е развалило.
До един момент то е могло да бъде из-
ползвано, за да се нахранят бедните, но
след това вече за нищо не става. „Дрехи-
те ви са изядени от молци", казва Яков.

Това не моЖе да стане с дрехи, които се
носят редовно, но когато гардеробът се
натъпче догоре с дрехи, които се изпол-
зват рядко, те лесно биват изяЖдани от
молци. За Яков събирането на дрехи по
този начин е морален грях, след като има
толкова много хора, които се нуЖдаят
от облекло.
5:3 „Златото ви и среброто ви pwk-
дясаха; и рикдата им ще свидетелст-
ва против вас и ще пояде месата ви ка-
то огън." Обикновено златото и среб-
рото не ръЖдясват, а потъмняват и за-
губват цвета си, но при неблагоприятни
условия могат и да ръЖдясат. Вместо да
използват парите си за нещо полезно- за
нахранВането на бедните, за обличането
на голите, за осигуряване лекарства за
болните, за разпространение на Еванге-
лието - богатите спестяват пари за
„черни дни". От това няма полза за ни-
кого, а и най-накрая парите им „ръЖдяс-
ват".
РьЖдата, която говори за безполез-
ност и разлагане, ще свидетелства про-
тив богатите. И ако това е било валид-
но за богатите от времето на Яков, кол-
ко по-валидно ще бъде то за вярващите
от нашето съвремие? Колко ли голямо
ще бъде нашето осъЖдение, ако сме има-
ли възмоЖност да разпространяваме
Евангелието и не сме я използвали? Ако
сме трупали материални богатства,
вместо да ги използваме за спасението
на човешки души? Изразът „рьЯсдата
им... ще пояде месата ви като огън" оз-
начава, че неизползването на техните
богатства за задоволяване нуЖдите на
другите ще стане причина за големи
страдания и угризения от тяхна страна.
Когато очите им се отворят най-накрая
и те видят цялата Жестокост на свои-
те егоизъм и алчност (скъпите украше-
ния, елегантните дрехи, луксозните къ-
щи, първокласните коли), това ще им до-
несе големи и мъчителни страдания.
5:4 Вторият грях, за който Яков обви-
нява богатите, е натрупването на бо-
гатства за сметка на недостатъчното

162

Яков 5

заплащане на работниците. Работници-
те, които са Жънали нивите им, не са
получили подходящата заплата. Макар и
да са протестирали, техните протести
не са имали никакъв успех. Нямало е кой
да защити техните интереси. Но вико-
вете им са били чути от Господа на си-
лите. Този, Който командва небесните
армии, е достатъчно силен, за да защити
потиснатите на земята. Всемогъщият
Господ Бог ще им помогне и ще отмъс-
ти за тях. И така, Библията не само зак-
леймява натрупването на богатства, но
и осъЖда натрупването на богатство по
нечестен път. Към греха на изплащане-
то на ниски заплати Яков би могъл да до-
бави още и греховете на фалшифициране
на данъчните документи, фалшивите
теглилки и мерилки, подкупването на
местните инспектори и други слуЖебни
лица, лъЖливите реклами и фалшифици-
рането на разходните сметки.
5:5 След това Яков изобличава разто-
чителния Живот на богатите. Скъпите
украшения, елегантните дрехи, изтънче-
ните храни и домовете-палати... - как са
могли да си позволяват всичко това, ко-
гато милиони хора са Живели на ръба на
глада и смъртта? Или - както бихме ка-
зали за днешното време - как бихме мог-
ли да обясним изобилието и богатство-
то на някои църкви и християни при на-
личието на такива големи нуЖди? Ние
Живеем в свят, в който хиляди хора уми-
рат от глад. Повече от половината от
населението на земята не е чуло за Гос-
под Исус Христос. В такъв един свят
моЖе ли да има оправдание за луксозни-
те спортни коли, за лимузините и за бър-
зоходните моторни лодки? Нима е ред-
но да пръскаме пари за луксозни хотели,
първокласни ресторанти и други видове
разкош? Ясното учение на Библията,
крещящите нуЖди на света, примерът
на нашия Спасител и простият инс-
тинкт на състраданието ни казват, че
е грях да се Живее в комфорт, разкош и
охолство, докато съществува и една-

единствена душа, която не е чула Еван-
гелието.
Онези, които Живеят разкошно и раз-
пуснато, се оприличават на Животни,
които се угояват, преди да бъдат закла-
ни (угояват сърцата си „като в ден на
клане"), или на войници, които грабят,
докато другите около тях загиват.
5:6 Последното обвинение срещу бога-
тите е, че те са осъдили и убили Правед-
ния и Той не им се е противил. Някои
смятат, че под „Праведния" тук тряб-
ва да се разбира Господ Исус Христос.
Ние знаем обаче, че Той е бил убит от ре-
лигиозните хора, а не от богатите. Мо-
Же би е по-добре да се смята, че „Правед-
ният" е събирателен образ на всички не-
винни хора. Яков изобличава грубия и
Жесток начин на поведение, по който бо-
гатите се дърЖат към своите подчине-
ни. Те ги осшкдат с лъЖливи обвинения,
невъздърЖано говорене и заплахи. Уби-
ват ги (моЖе би не буквално), като ги ка-
рат да работят повече, отколкото
трябва, и не им плащат достатъчно.
„Праведните" не им оказват съпротива.
Съпротивата би могла да доведе до по-
голяма Жестокост от страна на техни-
те потисници или до изхвърляне от ра-
бота.
X. Увещание за твърдост (5:7-12)
5:7 Сега Яков се обръща към потискани-
те вярващи с увещание за твърдост.
Причината, за да бъдем твърди, е Гос-
подното пришествие. Това моЖе да оз-
начава както Грабването, така и идва-
нето на Христос, за да царува. И двете
събития се използват в НЗ, за да поощ-
рят вярващите към търпение и издръЖ-
ливост.
„Земеделецът" е пример за истинско
търпение. Той никога не сее и не Жъне в
един и същи ден. Обикновено трябва дос-
та да почака, преди да дойде времето за
Жътва. Най-напред трябва да дойде ран-
ният дъЖд, който спомага за покълване-
то на семето. После, към края на сезо-
на, трябва да дойде и късният дъЖд, кой-

163

Яков 5

mo спомага плодът да наедрее. Някои
виждат в споменаването на ранния и
късния дтокд обещание за повторение на
благословенията на Петдесетница от
началото на Века на църквата във вре-
мето преди Господното пришествие, но
ние смятаме, че общото учение на НЗ не
подкрепя такова едно очакване. Нищо не
ни пречи обаче да гледаме на тези думи
като на обещание за верен остатък от
вярващи, които са готови да отдадат
живота си за Бога и за еВангелизирането
на света. 'Бихме ли могли по-добре да
срещнем Спасителя!
5:8 Когато Господ Исус дойде на земя-
та за втори път, всичко лошо ще се за-
личи и ще има само добро. Затова хора-
та трябва да чакат търпеливо и твър-
до като земеделеца. Сърцата им тряб-
ва да бъдат укрепени със сигурността за
Неговото пришествие.
5:9 Когато има преследване и страда-
ние, нерядко жертвите се обръщат една
против друга. Това е една много стран-
на черта на човешката природа - когато
сме притиснати и преследвани, ние се
разгневяваме най-напред на тия, които
най-много обичаме. Затова Яков ни пре-
дупреждава: „Не роптайте един против
друг, братя, за да не бъдете осъдени."12
Това предупреждение е отправено към
служители на Господа, които работят
при трудни обстоятелства. Те не тряб-
ва да позволяват на негодуванието да за-
сегне техните отношения. Още повече
че „Съдията стои пред вратите"! Той
много добре знае как стоят нещата.
Скоро и ние ще застанем пред Христо-
вото съдилище, за да дадем отчет. Нека
да не се съдим, за да не бъдем съдени.
5:10 Тук Яков ни дава пример за „зло-
страдание" и „твърдост" със староза-
ветните пророци. Обърнете внимание,
че злостраданието е споменато преди
твърдостта. „Скръбта произвежда
твърдост", казва Павел 8 Рим. 5:3. Как-
то казахме и no-рано, твърдостта в НЗ
означава сила на духа или непоколеби-
мост. Заради своята вярност при пропо-

вядването на Господното слово проро-
ците са били жестоко преследвани, но
въпреки това са издържали като едни,
които са виждали Невидимия (Евр. 11:27,
32-40).
5:11 Ние винаги гледаме с голяма по-
чит на пророци като Исая, Еремия и Да-
ниил. Техният живот и преданост пре-
дизвикват у нас чувство на уважение и
възхищение. В този смисъл може да се ка-
же, че ги „обладаваме". Ние казваме, че
те са прави и че светът е неправ. Нека
не забравяме обаче, че те преминават
през големи изпитания и страдания и че
остават твърди докрай. Ако ние също
искаме да ни облажават като тях, тряб-
ва да сме готови да издържим на също-
то.
Йов* е един прекрасен пример за тър-
пение и сила на духа. Малко хора в света
(а може би и нито един) са изтърпели та-
кива големи загуби за толкова кратко
време като Йов. И въпреки това той ни-
кога не е проклел Бога, нито се е отвър-
нал от Него. Но най-накрая неговата
твърдост е била възнаградена. Бог му е
открил (както винаги прави това) кол-
ко е Жалостив и милостив.
Ако не знаем каква е „сетнината... от
Господа" (краят или резултатът, който
се въздава от Господа), можем да се из-
кушим да завиждаме на злите. Виждайки
преуспяването на богатите, Асаф започ-
нал да завижда (Пс. 73:3-17). Колкото по-
вече мислел за това, толкова повече се
обърквал. Но когато отишъл в Божието
светилище и разбрал сетнината им, за-
вистта му изчезнала. Давид имал също-
то преживяване. В Псалм 17:15 той опис-
ва дела на вярващия в идещия живот и
разбира, че той си заслужава търпение-
то. В случая с Йов „сетнината, възда-
дена нему от Господа", е това, че Бог му
дава два пъти повече, отколкото е имал
преди това (Йов 42:10-15).
* Вместо Йоан трябва да се чете Йов; веро-
ятно става въпрос за печатна грешка. - Бел.
на прев.

164

Яко85

5:12 Нетърпението по Време на изпи-
тание се изразява и чрез клетви. Тук не
става въпрос за ругаене или за заклеване
в съд, а за забраненото и безсмислено из-
ползване на името на Господа или на ня-
кое друго име за потвърждаване на вер-
ността на казаното. Християнинът не
трябва да се кълне в никого и в нищо -
„нито в небето, нито в земята". Хора-
та, които го познават, трябва да знаят,
че неговото „Да!" наистина означава
„Да!" и неговото „Не!" - „Не!".
Този пасаЖ също моЖе да се прилоЖи
към забраняването на такива ненуЖни
изрази като „За Бога!", „Бог да те съди!",
„Дявол да го вземе!" и глупави възклица-
ния от рода на „Ей Богу!", „Леле БоЖе!",
„Бога ми!" и др.
„...за да не паднете под осъЖдане"
(или „в лицемерие" според белеЖката
под линия в НИПБКДЖ13), казва Яков,
мислейки си вероятно за третата запо-
вед: „Не изговаряй напразно името на
Господа твоя Бог; защото Господ няма
да счита за безгрешен онзи, който изго-
варя напразно Името Му" (Изх. 20:7).
XI. Молитвата и изцелението на
болните (5:13-20)
Темата на заключителните стихове на
Посланието е молитвата. Думата се
среща седем пъти - като съществител-
но и като глагол.
5:13 При всяко обстоятелство в Живо-
та ние трябва да отиваме при Господа
чрез молитва. Когато сме в беда, моЖем
да се приблиЖим към Него с искрена мол-
ба. Когато сме в радост, моЖем да Му
благодарим с хваление. Той иска да пре-
мине заедно с нас през всички преврат-
ности на нашия Живот.
Трябва да гледаме на Бога като на
Първопричината за всичко, което ни се
случва в Живота. Не трябва да се вглеЖ-
даме в онези второстепенни неща, кои-
то, както казва Ръдърфорд, „могат да
причинят скърцане в колелата". Ако си
позволим да станем Жертва на обстоя-
телствата или решим да чакаме промя-

на на обстоятелствата, непременно ще
претърпим пораЖение. Във всичко тряб-
ва да виЖдаме само БоЖията ръка.
Това е един от най-оспорваните пасд-
Жи в Посланието, а моЖе би и в целия НЗ.
Той ни изправя лице в лице с проблема за
изцелението в Живота на вярващия днес.
Преди да разгледаме подробно тези
стихове, нека да направим един кратък
преглед на учението на Библията за бо-
лестите и изцелението.
Божественото изцеление
1.	Всички християни са единодушни по
въпроса за произхода на болестите,
казвайки, че като цяло всички болес-
ти са резултат от греха в света. Ако
грехът не беше влязъл в този свят,
изобщо нямаше да има болести.
2.	Понякога болестта е пряк резултат
от греха на един човек. В1 Кор. 11:30
четем за християни, които са били
болни поради това, че са участвали в
Господната вечеря, без да разпозна-
ят греха в своя Живот, т. е. без да го
изповядат и изоставят.
3.	Не всяка болест е пряк резултат от
греха на един човек. Йов е бил болен,
независимо че е бил правдив човек
(Йов 1:8). Слепороденият човек не е
страдал заради грехове, които е из-
вършил (Йоан 9:2, 3). Епафродит е
бил болен заради неуморната си дей-
ност в Господното дело (фил. 2:30).
Гай е бил духовно здрав, но физически
недобре (3 Йоан 2).
4.	Понякога болестта е резултат от
сатанинско действие. Сатана пора-
зява тялото на Йов „с лоши цирки"
(Йов 2:7). Пак той причинява гърби-
цата на Жената, за която четем в
Лука 13:10-17, така че тя не моЖе да
се изправя и ходи превита на две:
„...тая... Авраамова дъщеря, която
Сатана е дърЖал вързана цели осем-
надесет години..." (Лука 13:16). Павел
е имал физическо страдание също
причинено от него, което той нари-
1.	
165

Яков 5

ча „трън в плътта, пратеник от Са-
тана да ме мъчи" (2 Кор. 12:7).
5.	Бог може да изцелява и наистина из-
целява. Всъщност всяко оздравяване
е божествено   изцеление. Едно от
имената на Бога 6 СЗ е „ГОСПОД,
Който те изцелява" (Изх. 15:26). Hue
трябва да виждаме Божието дейст-
вие във всяко оздравяване.
От Библията става ясно, че Бог из-
ползва различни методи при изцеля-
ването. Понякога Той изцелява, като
използва естествените телесни про-
цеси. Той е дал на човешкото тяло ог-
ромни възможности за възстановя-
ване. Лекарите знаят, че много от
оплакванията намаляват или изчез-
ват по време на сън. Понякога Бог из-
целява чрез лекарства. Така напри-
мер Павел съветва Тимотей да упот-
ребява по малко вино за стомаха си и
за честите си боледувания (1 Тим.
5:23). Често пъти Бог лекува, като,
„освобождава човека от причините-
ля на болестта от рода на скрит
страх и опасение, прекалена заетост
със собствените проблеми, чувство
за вина и пр.". Той лекува и чрез лека-
ри и хирурзи. Исус изрично казва, че
болните имат нужда от лекар (Мат.
9:12). Павел нарича Лука „възлкзбения
лекар" (Кол. 4.14), което е едно приз-
нание на нуждата от лекари сред
християните. Бог използва лекари в
изцелшпелното служение. Както каз-
ва известният френски хирург Паре:
„Хирургът затваря раната, но Бог я
изцелява."
6.	И освен всичко това Бог изцелява по
чудотворен начин. В Евангелията
има много примери за такива изцеле-
ния. Няма да бъде вярно ако кажем, че
това е обикновеният начин, по който
Бог изцелява, но също така няма да
бъде вярно ако кажем, че Той никога
не изцелява по този начин. Нищо в
Библията не ни кара да вярваме, че
Бог не върши чудотворни изцеления и
днес.

7.	Освен това трябва да знаем, че не ви-
наги Божията воля е да изцелява. Па-
вел оставя Трофим болен в Милшп (2
Тим. 4:20). Господ не освобождава Па-
вел от неговия трън в плътта (2
Кор. 12:7-10). Ако Бог желаеше вина-
ги да изцелява, някои хора никога ня-
маше да остареят или да умрат!
8.	Бог не ни е обещал да ни изцелява ви-
наги когато се разболеем. Затова не
може да искаме това от Него. Във
фил. 2:27 за изцелението се говори ка-
то за милост, а не като за нещо, ко-
ето имаме право да очакваме.
9.	И макар да е вярно, че изцелението е
част от „Изкуплението", ние знаем,
че не всички благословения, които
вклк)чва изкуплението, са ни вече да-
дени. Така например изкуплението на
тялото е вкл1очено в делото на Хрис-
тос за нас, но ние няма да го получим,
докато Христос не дойде за Своите
светии (Рим. 8:23). Тогава ние ще бъ-
дем съвършено и окончателно изце-
лени от всички болести.
10.	Не е истина също така, че този, кой-
то не е изцелен, няма вяра. Ако беше
така, някои щяха да живеят безкрай-
но, а такива случаи няма. Павел, Тро-
фим и Гай не са били изцелени, но ни-
кой не може да каже, че вярата им не
е била жизнена и активна.
5:14, 15 Нека сега се върнем отново
към пасажа от Яков 5 глава, за да видим
как той съответства на останалото
учение на Библията за изцелението:
„Болен ли е някой от вас? Нека пови-
ка църковните презвитери и нека се по-
молят над него и го помаЖат с масло в
Господното име. И молитвата, която
е с вяра, ще избави страдалеца, Господ
ще го привдигне и, ако е извършил гре-
хове, ще му се простят."
Ако това бяха единствените стихове
в Библията върху изцелението, можехме
да приемем, че християнинът може да
бъде сигурен в оздравяването си от коя-
то и да е болест в живота, стига да от-

166

ЯкоВ5

говоря на изброените условия. Но както
видяхме от други пасаЖи в Библията, Бо-
Жията воля не винаги е човекът да бъде
изцелен. Затова ние сме принудени да
направим заключението, че Яков не го-
вори за всякакъв вид болест, а само за оп-
ределен вид болест, т. е. болест, която
е резултат от специални обстоятелст-
ва. Клкочът за разбирането на пасаЖа
моЖе да се намери в думите: „и ако е из-
вършил грехове, ще му се простят." Из-
целението в този пасаЖ е свързано с про-
щението на греховете.
Тук става въпрос зй човек, който е из-
вършил някакъв грях - вероятно нещо,
което засяга свидетелството на мест-
ната църква. Той разбира, че неговата
болест е пряк резултат от този грях.
Бог го наказва, за да го върне обратно в
общение. Човекът се покайва от греха си
и го изповядва пред Бога, но тъй като не-
говият грях е засегнал общото свиде-
телство на събранието, той извиква
старейшините и се изповядва и пред
тях. Те се помолват над него и го помаз-
ват с масло в Господното име. Тази мо-
литва на вяра избавя болния човек и Гос-
под го вдига на крака. Това е едно ясно
обещание на Господа, че там, където бо-
лестта е пряк резултат от грях и къде-
то грехът е изповядан и изоставен по на-
чина, описан no-горе, Господ ще даде из-
целение.
Някой моЖе да попита: „Откъде зна-
еш, че този човек е извършил грях и че е
бил доведен до покаяние и изповядване?"
Отговорът е, че в края на 15 cm. се гово-
ри за простени грехове. А ние знаем, че
греховете могат да бъдат простени са-
мо ако се изповядват (1 Йоан 1:9).
Друг би възразил: „Тук не се казва, че
той е извършил грехове. Тук се казва „ако
е извършил грехове"." Това наистина е
така, но целият контекст говори за из-
повядване на греховете и възстановява-
не на съгрешилия. Обърнете внимание на
следните думи: „Изповядайте един на
друг греховете си и молете се един за
друг, за да оздравеете." Сушата, за коя-

то се говори в 17 и 18 стих, е БоЖието
осъЖдение над народа на Израел заради
неговите грехове. Тя веднага се отмах-
ва от него, след като народът се връща
обратно към Господа и Го признава за ис-
тинския Бог (3 Царе 18:39). Както ще ви-
дим след малко, 19 и 20 стих съвсем опре-
делено говорят за възстановяването на
съгрешилия християнин.
Целият контекст на пасаЖа от 13 до
20 стих говори, че изцелението, обеща-
но от Бога, е за човек, чиято болест е ре-
зултат от греха и който изповядва гре-
ха си на старейшините. Старейшините
са отговорни да се помолят за него и да
го пома&ат с масло. Някои смятат, че
маслото тук означава лекарствени сред-
ства, тъй като по времето на Яков то
се е използвало и като лекарство (Лука
10:34). Според друго мнение тук се има
предвид ритуалната употреба на масло-
то. Това мнение се подкрепя от думите
„в Господното име". С други думи, по-
мазването трябва да стане в името на
авторитета на Господа и в подчинение
на Неговото слово. Маслото е било из-
ползвано понякога и от апостолите,
след което е следвало чудотворно изце-
ление (Марко 6:13). Маслото не е изцеля-
вало само по себе си, а е било символ на
Светия Дух и Неговото изцелително
слуЖение (1 Кор. 12:9).
Някои могат да възразят, че ритуал-
ната употреба на маслото не е в съот-
ветствие с Века на Благодатта, където
ударението не пада върху церемониите и
ритуалите. Но нека припомним, че ние
използваме хляба и виното като симво-
ли на тялото и кръвта на Христос, а та-
ка също и водата за кръщението. Освен
това в събранието Жените носят кърпи
на главите си като белег на тяхното
подчинение на мъЖа. Защо тогава да се
противопоставяме на ритуалната
употреба на маслото?
В отговор на молитвата... с вяра Бог
ще изцели болния. Тук се говори за мо-
литва с вяра, защото е основана на Бо-
Жието слово. Тук не става въпрос за то-

167

Яков 5

ва, колко голяма е вярата на старейши-
ните или колко голяма е вярата на бол-
ния християнин. Старейшините могат
да се молят с пълна увереност, защото
Бог е обещал да изцели болния, когато са
изпълнени описаните условия.
И така, нека да обобщим. Ние вярваме,
че 14 и 15 стих говорят за човек, който
е болен в резултат на извършен грях. Ко-
гато този човек разбере това и се покае,
трябва да извика старейшините на
събранието и да се изповяда пред тях.
Тогава те трябва да се помолят над не-
го, като го помазкат с масло в Господ-
ното име. Да се молят за неговото озд-
равяване с вяра, защото Бог е обещал да
изцели болния.
5:16а „И тъй, изповядайте един на
друг греховете си и молете се един за
друг, за да оздравеете." Един повърхнос-
тен прочит на този текст може да по-
роди впечатлението, че ние трябва да
казваме на другите всички свои тайни
грехове. Но това не е така! Яков най-ве-
че има предвид изповядането на нещо, с
което ние сме съгрешили против някой
друг; тогава трябва да отидем и да го
кажем на човека, когото сме засегнали.
Освен това ние трябва да се молим
един за друг. Вместо да имаме зъб на ня-
кого и да таим обидата вътре в себе си,
давайки й възможност да расте, ние
трябва да поддържаме общението си с
другите чрез изповядване и молитва.
физическото изцеление е свързано с
духовното възстановяване. Забележете
как Яков свързва в едно изповядването,
молитвата и изцелението. Това е съвсем
явен намек за жизненоважната връзка
между физическото и духовното състоя-
ние. Човекът е триединно същество.
Той се състои от дух, душа и тяло (1 Сол.
5:23). При засягането само на една част
бива засегнато цялото. В СЗ свещени-
кът е бил също така и лекар. Той е тряб-
вало да поставя диагноза на прокажения,
а така също и да потвърждава дали бол-
ният е излекуван. Съчетавайки по този
начин службите на свещеника и лекаря в

едно лице, Господ е искал да подчертае
тясната връзка между духа и тялото.
Психосоматичната медицина призна-
ва тази връзка и търси лични проблеми,
които биха могли да бъдат причина за
физически разстройства. Но съвремен-
ната медицина няма лекарство против
греха. Освобождението от вината, оск-
вернението, силата и наказанието на
греха могат да се получат само на осно-
вание на Христовата кръв и чрез изпо-
вядване на греха пред Бога и пред чове-
ка. Много по-често, отколкото ни се ис-
ка да си признаем, болестите се причиня-
ват от грехове - грехове като алчност,
яд, тревоги, нежелание да простим, не-
въздържаност, ревност, егоизъм и гор-
дост. В живота грехът причинява болес-
ти и понякога смърт (1 Кор. 11:30). Вед-
нага щом разберем, че грехът е влязъл в
живота ни, трябва да го изоставим.
Трябва да изповядваме всички свои гре-
хове пред Бога. Освен това трябва да из-
повядваме пред другите хора и грехове-
те, които сме извършили спрямо тях.
Това е жизненоважно за нашето духовно
здраве и добро за физическото ни здра-
ве.
5:166-18 „Голяма сила има усърдната
молитва на праведния! Илия беше чо-
век със същото естество като нас; и
помоли се усърдно да не вали дъгкд, и не
валя дъЖд на земята три години и
шест месеца; и пак се помоли и небето
даде дъзкд и земята произведе плода
си." Това събитие е записано в 3 Книга на
царете 17:1-19:10. По това време цар на
Израел е бил Ахав. Чрез жена си Езавел
той е станал поклонник на Ваал и е повел
народа към тази ужасна форма на идоло-
поклонство. „Това, което е направил
Ахав, е разгневило много повече Бога на
Израел, отколкото всичките царе, кои-
то са управлявали народа преди него, взе-
ти заедно" (16:33). Като пряк резултат
от греха Израел е бил постигнат от су-
ша и е страдал от нея цели три и полови-
на години.

168

Яков 5

След това е дошла известната битка
на Илия с ВаалоВите пророци на планина-
та Кармил. Когато огънят от Господа
е паднал и е изгорил Всеизгарянето, олта-
ра и водата, хората са се убедили кой е
истинският Бог и са се върнали обрат-
но при Господа. Илия отново се е помо-
лил и сушата е престанала. Примерът с
Илия ни е даден като насърчение да се
молим за тези, които са съгрешили и са
се отдалечили от общение с Бога. Усър-
дната молитва на праведния човек има
голяма сила или, както някой беше казал:
„Молитвата на човека, чието сърце е
право пред Господа, върши чудеса." И за
да не се изкушим и да си помислим, че
Илия е някакво повиеше творение от
нас, Яков ни напомня, че той е бил „чо-
век със същото естество като нас". Бил
е обикновен човек, със същите слабости
и недостатъци като всички останали
хора.
5:19,20 В предишните стихове ние ви-
дяхме какво е участието на старейши-
ните на събранието при възстановява-
нето на съгрешилия светия. Освен това
видяхме и участието на Илия при въз-
становяването (частично и временно)
на един отстъпил народ. Сега Словото
се обръща към всеки един от нас с увеща-
ние да се отдадем на това ваЖно слуЖе-
ние.
19 cm. описва един християнски брат,
който се е отдалечил от истината - би-
ло в доктринално отношение, било на
практика. Друг брат се моли за него с
усърдна молитва на вяра и rib този начин
връща обратно заблудения към общение
с Бога и неговите братя и сестри в Хрис-
тос. Какви огромни последствия има
това слуЖение! Най-напред тук се казва,
че то ще спаси съгрешилия брат от
предварителна смърт, която ще го пос-
тигне като наказание от БоЖията ръка.
И след това- че „ще покрие много гре-
хове". Те са простени и забравени от Бо-
га. Но освен това са забравени и от дру-
гите вярващи и са скрити за външния
свят. Ние имаме нуЖда от това слузке-

ние. В усърдието си да евангелизираме
неспасените, ние не обръщаме доста-
тъчно внимание на онези овце на Хрис-
тос, които са се заблудили от стадото.
И така, в своето Писмо Яков още вед-
нъЖ изпитва нашата съвест като хрис-
тияни, като ни задава следните въпроси:
Събирате ли богатства на земята? Вър-
шите ли честно своята работа? Попъл-
вате ли правилно данъчните си докумен-
ти? Разкошно ли Живеете или водите са-
мопоЖертвувателен Живот, за да могат
и други хора да познаят Спасителя? Ко-
гато съгрешите спрямо някой брат,
отивате ли да му се извините? Когато
се разболеете, при кого отивате най-
напред - при доктора или при Бога? Ко-
гато видите свой брат да изпадне в грях,
критикувате ли го или се опитвате да го
възстановите в общение?
И така, стигнахме края на това крат-
ко практическо Послание. В него ние ви-
дяхме как нашата вяра се подлага на из-
питание; как тя се проверява чрез Жи-
тейските проблеми, чрез несВетите из-
питания и чрез подчинението (или непод-
чинението) на БоЖието слово. Този, кой-
то казва, че има вяра, има възмоЖност
да я изяви и докаЖе, като избягва прист-
растието и високомерието и води Жи-
вот на добри дела. Истинността на вя-
рата моЖе да се види в начина, по който
говори един човек. Вярващият се учи да
подчини езика си на господството на
Христос. Истинската вяра върви ръка
за ръка с истинската мъдрост. Вместо
Живот на завист и крамолничество, вяр-
ващият води Живот на практическо бла-
гочестие.
Вярата избягва съперничеството,
борбите и завистта, които произлизат
от скъперничеството и светските ам-
биции. Тя не обича грубостта и крити-
карството. Не обича и самоувереност-
та, която изклк>чва Бога от плановете
за Живота на един човек. Вярата се из-
питва и чрез начина, по който човек пе-
чели и харчи своите пари. Въпреки всич-
ки несгоди тя се изявява чрез силата и из-

169

Яков 5 - Крайни белеЖки

дръЖливостта, които се основават на
Господното пришествие. Говоренето на
вярващия е честно, без нуЖда от закле-
ване, което да установява неговата ис-
тинност. Вярата се обръща към Бога
при всички променящи се обстоятелст-
ва в Живота. Когато вярващият се раз-
более, най-напред търси духовните при-
Крайни белеЖки
1)	(1:14) Гръцката дума epithumia е един
по-силен синоним на думата „Жела-
ние". Английската дума lust (бел. на
прев.:  на бълг.  „страст")  (ср.  с
ПБКДЖ, 1611) първоначално също е
означавала само „силно Желание", но
по-късно е получила определен сексу-
ален оттенък.
2)	(1:19) В някои ръкописи и повечето
съвременни версии, базиращи се на
александрийския текст, изразът „и
така" (гр. hoste) е заместен от „зна-
ете" (iste). Ho ние смятаме, че тра-
диционният прочит най-добре под-
хоЖда на контекста, изразявайки ед-
на  многозначителна пауза  преди
практическите указания за това, ко-
ето трябва да правим, в светлината
на пасаЖа от 1 до 18 cm.
3)	(1:21) Една и съща гръцка дума
(psuche) означава и „Живот", и „ду-
ша", и не винаги моЖе да се каЖе със
сигурност кое от двете значения е
по-подходящо в конкретния случай.
Също така думата „спасявам" (как-
то на гръцки, така и на английски) не
означава непременно вечно спасение.
Тя моЖе да означава също изцеление,
освобоЖдение, избавяне и пр. Следо-
вателно изразът „да спаси душите
ви" би могъл да означава в някой друг
контекст „да направи успешенл^мво-
та ви" [за Христос].
4)	(2:4) Гръцката дума за събрание на
това място esunagoge (събрание). И
тъй като тази дума по-късно започ-
ва да се използва само за еврейските

чини и се старае да ги премахне, като се
изповяда пред Бога и пред онези, които е
обидил. И накрая, вярата отива с лкзбов
и състрадание при онези, които са се заб-
лудили.
Както вашата, така и моята вяра се
изпитват всеки ден. Каква е присъдата
на Съдията?
събрания („синагоги"), това е приз-
нак за изключително ранната дата
на написването на Посланието на
Яков. „Паство" (Тиндейл), „църква"
(ПБКДЖ) и „събрание" (НПБД-
ЖНД) са най-честите преводи на ду-
мата ekklesia - събрание (от призова-
ни). Обикновено днес тази дума се
използва като политически термин
(напр. Общото събрание на Обедине-
ните нации).
5)	(2:14) За да бъдем абсолкнпно верни
на истината, трябва да каЖем, че
местоимението „такава" липсва в
гръцкия текст. Вместо него е изпол-
зван определителният член („Вя-
рата"). Макар и понякога определи-
телният член да моЖе да има сила-
та на показателно местоимение, в
случая тук моЖе би става въпрос за
използването на определителен член
след абстрактно съществително. И
тъй като този прочит съдърЖа явен
тълкувателен елемент,  изразът
„такава вяра" от първото издание
на НИПБКДЖ бе заместен от ста-
рия прочит на ПБКДЖ в по-късните
му издания.
6)	(2:20) Критическият текст гласи
„безполезна" вместо „мъртва".
7)	(3:5) Clovis G. Chappel, Sermons from
Psalms, p. 132.
8)	(3:7) Robert G. Lee, Lord I Believe, pp.
166-168.
9)	(4:4) В повечето ръкописи се казва
„Прелкзбодейци и прелкободейки...",
което е моЖе би намек за действи-
телно неморално поведение в събра-
нията, до които е адресирано Пис-
мото. Александрийските ръкописи
5)	
170

Яков - Крайни белеЖки

съдържат само думата „прелкЯЗо-
дейки", което говори no-скоро за пре-
носна употреба на думата. ПБКДЖ
и НИПБКДЖ позволяват u двете
значения - и буквалното, и/или духов-
ното прел1ободейство.
10)	(4:5) В най-старите ръкописи не е
имало главни и малки букви. В идеал-
ния случай би трябвало да има едно
„С", което да е нещо средно меЖду
главна и малка буква за многото мес-
та в НЗ, където не е ясно дали ста-
ва въпрос за „Духа" или за „духа". Но
тъй като такава буква няма, прево-
дачите и редакторите трябва да ре-
шават според контекста. Както за
този стих, така и за много други
места в НЗ мненията на известни
изследователи на Библията се разде-
лят.
11)	(4:11,12) В някои текстове се казва
„другиго" вместо „бмикния си".
12)	(5:9) И критическият текст, и пове-
чето ръкописи казват „съдени", но

контекстът не предполага отрица-
телна присъда, затова думата „осъ-
дени" също моЖе да се използва.
13) (5:12) Тук текстът на повечето ръ-
кописи ни предлага един много инте-
ресен вариант. Според ПБКДЖ тек-
стът гласи „в (букв. „nog") осъЖде-
ние", превод на израза hupo krisnin. Ho
текстът на болшинството ръкопи-
си гласи eis („в") hupokrisin („лицеме-
рие"). Ако малкият предлог eis беше
изпуснат при преписването, щеше да
бъде естествено представката от
hupokrisin да се отдели като предлог,
в резултат на което да се получи
„под осъЖдение". И макар че и двата
израза съответстват на непосред-
ствения контекст, моЖе да се каЖе,
че цялото Послание на Яков, което
тук е към своя край, е написано като
предупреждение срещу изпадането в
религиозно лицемерие.

171

Яков - Библиография

Библиография
Adamson, James,
The Epistle of James (NIC),
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1976.
Brown, Charles,
The General Epistle of James: A Devotional
Commentary,
Philadelphia: The Union Press, 1907.
Gaebelein, Frank,
The Practical Epistle of James,
Great Neck, N. Y.: Doniger & Raughley,
Inc. 1955.
Johnstone, Robert,
Lectures Exegetical and Practical on the
Epistle of James,

Minneapolis: Klock & Klock Christian
Publishers (Reprint of 1871 ed.).
Kelly, William,
The Epistle of James
London: F. E. Race, 1913.
King, Guy H.,
A Belief that Behaves,
London: Marshall, Morgan & Scott, Ltd.
1954.
Zodhiates, Spiros,
The Behaviour of Belief,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1959.

172

Първото послание на Петър
„Ако не знаехме кой е написал това писмо, моЖехме да казкем: „ Този, който е
написал това писмо, трябва да е бил човек-канара, чиято душа е била основана върху
скала и чието величествено свидетелство има за цел да укрепи душите на другите,
за да могат да устоят на ударите на връхлитащите ги страдания и да постави
основата им на една истинска скала."
Вайсингер

Въведение
I.   Уникално място в Канона
Християните от мкхЖзлманските и ко-
мунистическите страни са свикнали до
такава степен с репресиите, враждеб-
ността и преките преследвания, че за
тях те са еЖедневие. За тези вярващи
Първото послание на Петър има огром-
но значение, когато трябва да преодоля-
ват страданията, които Господ Исус
позволява да им се случват, за да произ-
ведат в тях известни полоЖителни ка-
чества като например постоянство.
Християните на Запад и особено анг-
лийски говорещите вярващи притеЖа-
ват едно огромно библейско наследство
и не са свикнали на противопоставяне на
вярата от страна на обществото. Съв-
сем доскоро дърЖавата само се усмихва-
ше на твърдението, че семейството е
основната единица в обществото, и до-
ри насърчаваше посещението на „църква
по ваш избор". Но това вече не е така.
Правителствата и особено местните
управи, започват все повече и повече да
използват съдии, образователни инсти-
туции и особено масмедиите, за да пред-
ставят погрешно, да се подиграват и до-
ри да клеветят християните, които
вярват в Библията. Радиото, телевизи-
ята, киното, вестниците, списанията и
официалните съобщения все по-често
популяризират неморалното поведение,
приемането на алкохол, лъЖата, измама-
та и дори богохулството. Християнст-

вото все повече и повече се превръща в
„противоположна култура" и колкото
no-скоро вярващите научат уроците на
апостол Петър от неговото Първо пос-
лание, толкова по-подготвени ще бъдат
те за последните години на двадесетия
и първите години на двадесет и първия
век - ако Господ не дойде дотогава.
II. Авторство
Външни доказателства
Външните доказателства за авторст-
вото на Петър са ранни и почти универ-
сални. Евсевий смята Първото послание
на Петър за една от книгите, всеобщо
приети от всички вярващи (хомолого-
менни книги). Поликарп и Климент от
Александрия също приемат това Посла-
ние, фактът, че Писмото липсва в Мар-
кионския канон, не трябва да ни изненад-
ва, тъй като Маркион приема само Пис-
мата на Павел. Мураторианският канон
също не съдърЖа Писмото на Петър, но
това моЖе да се дълЖи на фрагментар-
ната природа на този документ.
Твърде е възмоЖно текстът на 2
Петр. 3:1 да е първото свидетелство за
Първото послание на Петър. Дори и оне-
зи, които не вярват, че Петър е авто-
рът и на Второто послание (виЖте Въ-
ведението към 2 Послание на Петър),
смятат, че то е написано достатъчно
рано, за да бъде валидно свидетелство за
1 Послание на Петър, при условие че тек-
стът от 2 Петр. 3:1 наистина говори за
по-ранното Писмо.

173

1 Петър

Вътрешни доказателства
Едно от вътрешните доказателства,
причина за сериозни съмнения в авторс-
твото на Петър, е изклк>чително добри-
ят гръцки език, на който е написано Пис-
мото. Въпросът е: „МоЖе ли един рибар
от Галилея да пише толкова добре?"
Много хора отговарят на този въпрос
отрицателно: „Не, не моЖе." Но ние зна-
ем и имаме богати примери в нашата
собствена култура за хора с усет към
езика и говоренето пред публика, които
показват изключително добро владеене
на литературния език, без непременно да
са завършили някакво специално образо-
вание в учебно заведение или семинария.
Освен че е бил вдъхновен от Светия Дух.
и вероятно подпомогнат от Силван при
съставянето на Писмото, Петър вече е
бил проповядвал в продължение на три-
десет години. Когато в Деяния 4:13 се
казва, че Петър и Йоан са били „негра-
мотни човеци", това просто означава,
че те не са имали специално образование
като равини.
Забележките във връзка с Живота и
слуЖението на Петър присъстват изо-
билно в Първото послание, както показ-
ва и следният списък:
В1:8 авторът намеква, че е видял Исус
по начин, по който неговите читатели
не са го видели. Там е казано следното:
„Когото лЬбите, без да сте Го видели";
„без... сега да Го вшкдате." Има и други
пасаЖи, които показват, че авторът е
бил заедно с Господа.
В първите десет стиха на 2 глава се го-
вори за настоящия Христос като за
„крайъгълен камък", което ни напомня за
събитието в Кесария филипи (Мат.
16:13-20). Когато Петър изповяда Исус
като Христос, Сина на Живия Бог, Гос-
под Исус му каза, че Той ще съгради Сво-
ята църква на тази основа, т. е. на исти-
ната, че Христос е Синът на Живия Бог.
Той е Крайъгълният камък и Основата
на църквата.
Споменаването на Живите камъни във
2:5 ни напомня за случката в Йоан 1:42,

където името на Симон е сменено на Ки-
фа (на арамейски) или Петър (на гръцки),
като и двете означават „камък". Чрез
вяра в Христос Петър е станал Жив ка-
мък. Затова никак не е учудващо, че във
2 глава той ни казва толкова много неща
за Живите камъни. Във 2:7 авторът ци-
тира Псалм 118:22: „Камъкът, който
отхвърлиха зидарите, Той стана глава на
ъгъла." Това е същият пасаЖ, който Пе-
тър цитира, когато е изправен да отго-
варя пред началниците, старейшините и
кншкниците в Ерусалим (Деяния 4:11).
Когато четем как апостолът съвет-
ва своите читатели да се подчиняват на
властите (2:13-17), не моЖем да не си
спомним момента, когато самият Пе-
тър не се подчини и отряза ухото на слу-
гата на първосвещеника (Йоан 18:10). Та-
ка че, освен че е боговдъхновен, неговият
съвет е вдъхновен и от Жизнения опит
на самия Петър!
ПасаЖът във 2:21-24 като че ли гово-
ри за пряко почерпено знание за съда и
смъртта на Господ Исус. Петър никога
няма да забрави смирената издръЖли-
вост и тихо понесените мъки на Спаси-
теля. Във 2:24 се намеква за начина, по
който умира Спасителят - чрез разпъва-
не на кръст. Това описание звучи като
ехо на думите на Петър в Деянията на
апостолите 5:30 и 10:39.
Когато Петър казва за читателите
си, че са се върнали при Пастира и Епис-
копа на душите им (2:25), той най-веро-
ятно мисли и за своето възстановяване
(Йоан 21:15-19) след отричането му от
Господа.
Напомнянето, че „л1обовта покрива
мноЖество грехове" (4:8), моЖе да се
свърЖе с въпросите, които Петър зада-
ва на Господа в Мат.18:21,22: „Господи,
до колко пъти, като ми съгреши брат
ми, да му прощавам? До седем пъти ли?"
А Исус му отговаря: „Не ти казвам: До
седем пъти - до седемдесет пъти по се-
дем"; т. е. безкрайно число пъти.
В 4:16 четем, че ако някой страда ка-
то християнин, не трябва да се срамува,

174

1 Петър

a ga слави Бога с това име. Сравнете то-
зи стих с текста от Деяния 5:40-42, къ-
дето Петър и другите апостоли напус-
кат синедриона, след като биват бити,
„възрадвани, задето се удостоиха да пре-
търпят опозоряване за Исусовото име".
Авторът на Посланието пише за себе
си като за „свидетел на Христовите
страдания" (5:1). Изразът „участник на
славата, която има да се яви", моЖе би
намеква за събитието на Планината на
преображението. Петър присъства и
при двете събития.
НеЖният, гршковен съвет за пазенето
на „БоЖието стадо, което е меЖду вас"
(5:2), ни напомня за думите на Спасите-
ля от Йоан 21:15-17, когато Господ Исус
казва на Петър: „Паси агънцата Ми...
Паси овцете Ми... Паси овцете Ми..."
Думите от 5:5 („Облечете смирение-
то") много напомнят за случката от
Йоан 13 глава, където Исус препасва
престилката на слуга и измива краката
на учениците Си. Всъщност целият то-
зи пасаЖ върху гордостта и смирението
(5:5, 6) придобива още по-голямо значе-
ние, когато си спомним самоувереното
твърдение на Петър, че той никога ня-
ма да се отрече от Господа (Марко
14:29-31) и последвалото го трикратно
отричане от Спасителя (Марко 14:67-
72).
И един последен пример с Петрово
преЖиВяване моЖе да се намери в 5:8:
„Противникът ви, дяволът, като рика-
ещ лъв обикаля, търсейки кого да погъл-
не." Дали, пишейки тези думи, Петър не
си мисли за времето, когато Исус му ка-
за: „Симоне, Симоне, ето, Сатана ви
изиска всички, за да ви пресее като Жи-
то" (Лука 22:31)?

Ш. Датиране
Поучението на Петър, че като цяло
властта е полезна за онези Доито Жела-
ят да вършат добро (1 Петр. 2:13-17), се
смята за прекалено примиренческо
твърдение, за да е написано след начало-
то на Жестоките преследвания на хрис-
тияните от Нерон (64 г. сл. Хр.). Във
всеки случай Писмото не моЖе да е напи-
сано много по-късно от тази година - 64
или 65 г. сл. Хр.
IV. Предмет и основни теми на
Посланието
Както вече беше отбелязано, Послание-
то на Петър разглеЖда най-вече въпро-
са за страданията в християнския Жи-
вот. До този момент, изглеЖда, негови-
те читатели са били подлоЖени на опо-
зоряване и осмиване в Христовото име
(4:14,15). За много от тях са предстое-
ли затворът, конфискуването на иму-
ществото и насилствената смърт. Но
страданията не са единствената тема
на това велико Послание. То 8кл1оч6а и
благословенията, които вярващият нас-
ледява чрез приемането на евангелието,
правилните взаимоотношения на вярва-
щите със света, дърЖавата, семейство-
то и църквата и наставленията за ста-
рейшините и върху дисциплината.
От Вавилон (действителния град на
река Ефрат с Живеещата в него еврейс-
ка общност или духовния Вавилон на ре-
ка Тибър, т. е. Рим) апостолът изпраща
своето Иисмо до източните провинции
на областта, на чиято територия се на-
мира днешна Турция.

Схема на изложението
I.   Привилегиите и отговорностите на
вярващия (1:1-2:10)
А. Поздравът на Петър (1:1,2)

Б. ПолоЖението на вярващия (1:3-12)
В. Поведението на вярващия в светли-
ната на неговото полоЖение (1:13-
2:3)
Г. Привилегиите на вярващия в неговия
нов дом и в свещенството (2:4-10)

175

1 Петър 1

II. Отношението на Вярващия (2:11-4:6)
A.	Към света - като пришълец в него
(2:11,12)
Б. Към властите - като граЖданин на
страната, която те управляват
(2:13-17)
B.	Към господарите - като техен слуга
(2:18-25)
Г. Към съпруга - като негова Ясена (3:1-
6)
Д. Към съпругата - като неин мъЖ (3:7)
Коментар
I.   Привилегиите и отгоорностите на
вярващия (1:1-2:10)
А. Поздравът на Петър (1:1,2)
1:1 Възлкобеният рибар представя себе
си като Петър, апостол на Исус Хрис-
тос. Той е изпратен от Господ Исус ка-
то един от първите дванадесет апосто-
ли, призован да бъде носител на едно
славно и преобразяващо послание. Отго-
варяйки на този тих, небесен призив, Пе-
тър се е превърнал от ловец на риба в ло-
вец на човеци.
Всички вярващи са призовани да пред-
ставляват интересите на Христос тук,
на земята. Всички ние трябва да бъдем
мисионери независимо дали Живеем в ро-
дината си или в чуЖбина. Това е главна-
та цел на нашия Живот като последова-
тели на Исус. Всичко останало*е подчи-
нено на нея.
Писмото е адресирано „до избраните
пришълци, пръснати по Понт, Гала-
тия, Кападокия, Азия и Витиния". Кои
са тези „пришълци"?
Определението „пръснати" ни кара да
предполагаме, че това са вярващи евреи,
тъй като Яков използва същата дума и
за вярващите евреи от дванадесетте из-
раелски племена (Як. 1:1). Освен това съ-
щата дума 6 Йоан 7:35 описва евреи, ко-
ито са пръснати сред езичниците.

Е. Към общението в събранието-като
негов член (3:8)
Ж. Към преследващите го - като прес-
ледван (3:9-4:6)
III. СлуЖението и страданието на
вярващия (4:7-5:14)
A.	Настоятелни заповеди за последни-
те дни (4:7-11)
Б. Увещания и обяснения във връзка със
страданието (4:12-19)
B.	Увещания и поздравления (5:1-14)
ВъзмоЖно е също така обаче Петър да
пише на вярващи езичници, пръснати по
време на преследванията из околните на-
роди. Правейки това, той взима много
от определенията, използвани дотогава
само за БоЖия народ на земята и ги при-
лага към новото БоЖие общество - цър-
квата. Нарича ги„избрани" (1:2); „избран
род, царско свещенство, свят народ, лк>-
де, които Бог придоби" (2:9). Има още
три показателни пасаЖа, които подкре-
пят тезата, че Петър пише на вярващи
езичници. Първият е мястото, в което
той пише за суетния начин на Живот,
предаден на тях от бащите им (1:14,18).
Вторият е пасаЖът, в който той ги на-
рича хора, които някога не са били народ
(2:10). И третият е стихът, в който
казва, че те са Живели в миналото като
езичници (4:3). И така, съществуват се-
риозни доказателства за това, че пръс-
натите пришълци, на които пише Пе-
тър, са вярващите от християнската
църква, сред които има най-вече хора, ко-
ито са били езичници преди обръщение-
то си. Ако някой възрази, че Петър е бил
апостол главно на kxjeume, ние бихме от-
говорили, че това едва ли означава забра-
на върху каквото и да е слуЖение от не-
гова страна сред езичниците. Освен то-
ва никой не моЖе да каЖе, че Павел, кой-
то е бил апостол на езичниците, не е пре-
карал известно време, слуЖейки на к>де-
ите.
1:2 Получателите на Писмото са хо-
ра, които подлеЖат на четириетапно
развитие на тяхното спасение, което

176

1 Петър 1

Вклк)чВа Всичките три Личности на Три-
единстВото.
Първо, me са избрани по предузнание-
то на Бог Отец. Това означава, че в ми-
налата вечност Бог ги е избрал да Му
принадлеЖат. Доктрината за божест-
вения избор не винаги е била особено по-
пулярна, но тя има най-малкото едно оп-
ределено достойнство - признава Бога
за Бог. Опитите да я направят по-прия-
тна за човека водят само до отнемане
на част от суверенитета на Бога. Вся-
ка трудност, която срещаме, когато
търсим Връзката меЖду избирането от
Бога и отговорността на човека, се крие
в човешкия ум, а не в Бога. Библията съ-
дърЖа и двете доктрини, затова ние
трябва да вярваме и в двете. Истината
вклк)чва и двете крайности, а не стои
някъде по средата.
Тук се казва, че БоЖият избор става по
Негово предузнание. Според някои това
означава, -не Бог избира тези, за които
предварително разбира, че ще повярват
в Спасителя. Според други Бог знае мно-
го добре, че всеки\ грешник, оставен сам
на себе си, никога няма да повярва в Спа-
сителя, и затова отделя някои, които
ще бъдат трофеите на Неговата ми-
лост. Макар и да не отричаме, че БоЖи-
ята милост съдърЖа в себе си една нераз-
гадана тайна, ние сме уверени, че в нея
няма нищо несправедливо.
Вторият етап на спасението е „осве-
щението на Духа". Този аспект на осве-
щението се извършва преди обръщение-
то.1 ТоВа е слуЖение на СВетия Дух, чрез
което Той отделя хора, които да принад-
леЖат на Бога (6Ж. също 2 Сол. 2:13). То
логически следва избирането от Бог
Отец. Във вечността Бог е предузнал и
избрал тези хора. Във Времето Светият
Дух действа, за да осъществи това изби-
ране на практика в Живота на отделни-
те индивиди.
Третият етап от спасението на ду-
шата засяга отговорът на грешника на
делото на Светия Дух. Той се нарича пос-
лушание на Исус Христос. Това означа-

ва да се подчиниш на евангелието, като
се покаеш от греховете си и приемещ
Христос като Спасител. Идеята за
евангелието като за нещо, което изиск-
ва подчинение, се среща често в НЗ (вЖ.
Рим. 2:8; 2 Сол. 1:8).
И най-накрая идва порьсването с
кръвта на Исус Христос. Това не тряб-
ва да се приема абсолкмпно буквално и да
се смята, че при спасението човек наис-
тина бива поръсен с кръвта на Исус. По-
ръсването с кръвта на Исус трябва да се
приема 8 преносен смисъл. Едно от неща-
та, които то означава, е, че в момента,
в който един човек бъде спасен, той по-
лучава всички облаги, които произлизат
от проливането на кръвта на Христос
на Голгота. Кръвта на Спасителя е би-
ла пролята веднъЖ завинаги преди пове-
че от 1900 години и никога няма да бъде
проливана отново. Но ние получаваме
прощение, изкупление и хиляди други бла-
гословения, които произтичат от този
факт, веднага щом повярваме в Него.
След като проследява четирите ета-
па в духовното раЖдане на своите чита-
тели, Петър сега им поЖелава благодат
и мир да им се умшикат. Те вече са из-
питали БоЖията благодат чрез спасени-
ето, както и произтичащия от него мир
с Бога. Но те ще имат нуЖда от благо-
дат или сила всеки ден, за да водят хрис-
тиянски Живот, и мир, за да могат да
Живеят в това неспокойно време. Зато-
ва апостолът им ги Желае в пълно изоби-
лие. ДЖеймс Дени казва, че „благодатта
е първата и последната дума на еванге-
лието, а мирът - съвършеното духовно
здраве, свършеното дело на благодат-
та".
Б. Положението на вярващия (1:3-12)
1:3 В пасаЖа от 3 до 12 cm. Петър очер-
тава уникалните слави на нашето спасе-
ние. Той започва с призив да отдадем хва-
ла на Автора на спасението - „Бог и
Отец на нашия Господ Исус Христос".
Това наименование представя Бога в ед-
но двойно отношение с Господ Исус. На-

177

1 Петър 1

именоВанието „Бог... на нашия Господ
Исус Христос" подчертава човешката
природа на Спасителя; а наименование-
то „Отец" изтъква божествената при-
рода на БоЖия Син. Дадено е и пълното
име на Сина:
Господ - Този, Който единствен има
право да господства в сърцата и
Живота на хората.
Исус - Този, Който спасява Своите
хора от греховете им.
Христос - БоЖият Помазаник, Кой-
то е издигнат на най-високото
място в небето.
Ние сме родени отново „за Жива на-
деЖда чрез възкресението на Исуса
Христа от мъртвите" чрез БоЖията
голяма милост. Причината за това на-
ше новороЖдение е Неговата велика ми-
лост. Нашето новороЖдение е нейното
естество. Живата надеЖда е настояща-
та ни награда. Възкресението на Исус
Христос е справедливото основание за
нашето спасение, а така също и основа-
та за нашата Жива надеЖда.
Като грешници ние не сме имали ни-
каква друга надеЖда освен гроба. Пред
нас не е стояло нищо друго освен сигур-
ността на осъЖдението и огненото не-
годувание. Като участници в първото
създание ние сме подлеЖали на наказани-
ето на смъртта. Но 6 изкупителното
дело на Христос Бог намира справедли-
во основание, което му дава право да спа-
сява такива уЖасни грешници, каквито
сме ние, и въпреки това да остане спра-
ведлив. Христос е платил наказанието
за нашите грехоВе и е задоволил напълно
БоЖиите изисквания. Изискванията на
справедливостта са удовлетворени из-
цяло и сега милостта тече към тези, ко-
ито се подчинят на евангелието. Чрез
възкресението на Христос Бог е показал
пълното си удовлетворение от поЖерт-
вувателното дело на Своя Син. Възкре-
сението е Бащиното „Амин" на вика на
нашия Господ: „Свърши се!" Освен това
възкресението е БоЖият залог, че всич-
ки, които умрат в Христос, ще бъдат

възкресени от мъртвите. Това е наша-
та „Жива надеЖда" - очакването, че ще
бъдем заведени в небето, за да бъдем за-
едно с Христос и да бъдем като Него за-
винаги, ф. Б. Мейър нарича Живата на-
деЖда „връзката меЖду нашето насто-
яще и нашето бъдеще".
1:4 4 и 5 cm. описват този бъдещ ас-
пект на спасението. При новороЖдение-
то ние получаваме надеЖдата за „нас-
ледство... на небесата". Наследството
вклкшва всички благословения, на които
вярващият ще се наслаЖдава в небето
през Вечността, и Всичко, което ще бъ-
де негово чрез Христос (Пс. 16:5). Нас-
ледството е „нетленно, неоскверняемо
и което не повяхва". (1) „Нетленно" оз-
начава, че то никога не моЖе да ръЖдя-
са, да се скъса, да се счупи или да изгние.
То е, така да се каЖе, гарантирано сре-
щу смърт. (2) „Неоскверняемо" означа-
ва, че наследството е съвършено само по
себе си, че нищо не затъмнява неговата
чистота. То е „гарантирано срещу гре-
ха". (3) „Което не повяхва" означава, че
то никога няма да се промени както по
стойност, така и по слава или красота.
То е „гарантирано срещу времето".
При земните наследства няма никак-
ва сигурност. Понякога стойността на
един недвиЖим имот например моЖе ряз-
ко да се пониЖи под влияние на пазарна-
та конк>нктура. Завещанието моЖе да
се оспори от хора, които изобщо не са
споменати В него. На човек могат да му
отнемат наследството само защото
могат да се появят нередности в съдеб-
ните процедури. Но нашето небесно нас-
ледство не подлеЖи на никакви промени
под влияние на времето и нищо не моЖе
да попречи на правото на вярващия на не-
го. То се дърЖи на сигурно съхранение в
небето за всяко БоЖие дете.
1:5 И не само че наследството се пази
за християните, но и самите християни
са вардени или пазени за него. В този Жи-
вот наследникът моЖе да умре преди да
получи наследството. Но същата тази
благодат, която пази небесното наслед-

178

1 Петър 1

стВо за нас, ни пази и нас като наследни-
ци, за да му се наслаЖдаваме. БоЖият из-
бор за Неговите хора никога не моЖе да
бъде осуетен. Теза, които са били избра-
ни от вечността, биват спасени във вре-
мето сега и са пазени за вечността, ко-
ято идва. Вярващият в Христос е осигу-
рен завинаги.
Но освен боЖествена страна Вечната
осигуреност има и човешка страна. То-
ва, че ние сме пазени чрез Бшкията си-
ла, е боЖествената страна на нашето
спасение; това, че ние се пазим чрез вя-
ра, е човешката му страна. Това не озна-
чава, че един човек е спасен само докато
показва вяра. Там, където има истинска
вяра, има и постоянство. Спасителната
вяра винаги притеЖава качеството да
бъде постоянна.
БоЖието дете се пази с Бшкията си-
ла за „спасение, готово да се открие в
последно време". Тук се има предвид бъ-
дещият аспект на спасението. Често
пъти се казва, че спасението има три ас-
пекта - минал, сегашен и бъдещ: (1)
Християнинът е бил спасен от наказани-
ето на греха, когато най-напред е повяр-
вал в Спасителя (Еф. 2:8). (2) Той се спа-
сява всеки ден от силата на греха, като
позволява на Спасителя да Живее Живо-
та си чрез него (Рим. 5:10). (3) Той ще бъ-
де спасен от присъствието на греха при
Грабването (Евр. 9:28). Неговото тяло
ще бъде изменено и прославено и той ще
бъде освободен завинаги от греха, болес-
тите и смъртта. Този бъдещ аспект
вклкмва и момента, когато светиите
ще се върнат на земята с Христос и ще
бъдат видимо изявени като БоЖии деца
(1 Йоан 3:2).
1:6 Заради тази надеЖда за изкуплени-
ето на тялото и за славното наследст-
во, вярващите могат много да се рад-
ват дори и когато са в изпитания.. Хрис-
тияните, на които пише Петър, са прес-
ледвани заради свидетелството си за
Христос. Петър им напомня за един от
удивителните парадокси на християн-
ството - радост в мъки. От една стра-

на, те могат да се радват заради пер-
спективата, че тях ги очаква „пазено
наследство" за „пазени хора". От друга
страна, те могат да се радват, защото
знаят, че разните изпитания са времен-
ни, докато славата е вечна (вЖ. 2 Кор.
4:17). Коментирайки радостта, която
християнинът изпитва, когато е в изпи-
тание, ДЖ. ДЖаует казва така: „Никога
не съм очаквал да открия такъв обилен
извор в такава необещаваща пустош."
1:7 Има още една утеха за страдащи-
те светии и тя е, че те знаят, че техни-
те страдания не са нито безцелни, нито
безплодни. Страданията на невярващи-
те са само едно предусещане на мъките
в ада, които те ще търпят вечно. Но
това не се отнася за християнина. Едно
от многото благотворни последствия
от страданията в този Живот за БоЖи-
ите деца е, че те изпитват истинност-
та на неговата вяра. Петър сравнява
нашата вяра със злато. От всички поз-
нати на човека елементи златото е един
от най-трайните. То моЖе да бъде изпи-
тано при много високи температури и
да остане незасегнато. Но въпреки това
златото пак „гине" вследствие на неп-
рекъсната употреба, високо налягане
или въздействие с огън.
Истинската вяра е неразрушима. Вяр-
ващият моЖе да бъде подлоЖен на Жес-
токи проверки и изпитания, които, вмес-
то да разрушат неговата вяра, стават
храна за нея, от която тя започва още
по-буйно да расте. Йов моЖе би е пре-
търпял най-теЖките загуби, които ня-
кой някога е претърпял в историята на
човечеството, и въпреки това е могъл
да каЖе: „Ако и да ме убие Той, аз ще Го
чакам" (Йов 13:15). Тримата мъЖе, кои-
то вавилонският цар хвърля в огнената
пещ, са били изпитани буквално чрез
огън. Но освен че е доказал истинност-
та на тяхната вяра, огънят е изгорил и
въЖетата, с които мъЖете са били вър-
зани (Дан. 3:12-30). И докато са били в
това огнено изпитание, при тях е бил
Един, Който е приличал на БоЖия Син.

179

1 Петър 1

Истинността на вярата моЖе да се до
каЖе само чрез огън. Лесно е да бъдеш
християнин, когато преобладаващите
обстоятелства са благоприятни за вя-
рата; но когато откритото изповядва-
не на Христос носи мъки и гонения, то-
гава случайно попадналите последовате-
ли започват лека полека да изостават и
да се загубват в тълпата. Една религия,
която не струва нищо, не заслужава ни-
що. Вярата, която те кара да се отка-
Жеш да платиш цената, е фалшива вяра.
Това е вяра само на думи, която Исус зак-
леймява.
Истинската вяра има за резултат
„хвала и слава, и почест, когато се яви
Исус Христос". Това означава, че Бог ще
възнагради всяка вяра, която е издържа-
ла на проверката. Той ще похвали онези,
които са изпитвали радост, макар и за-
обиколени от беди. Ще даде слава и по-
чест на онези изпитани и изстрадали
светии, които са успели да приемат из-
питанията като вот на доверие от Не-
гова страна.
Това ще стане явно, когато Исус Хрис-
тос дойде пак на земята, за да господст-
ва като Цар на царете и Господ на гос-
подарите, и когато всички ония, които
светът отхвърля, ще бъдат ясно изяве-
ни като БоЖии синове. Когато сравним
отделните текстове в Писанията, ще
видим, че наградите ще бъдат раздадени
на Христовото съдилище - в небето,
след Грабването. Но откритото изявя-
ване на тези награди ще стане при Вто-
рото пришествие на Христос.
1:8 Сега Петър ни обръща внимание
върху настоящите радости от нашето
спасение - приемането на Христос чрез
вяра. Макар и никога да не сме Го видели
с очите си, ние Го л1обим.2 Макар и да не
Го вшкдаме сега, ние въпреки това вяр-
ваме в Него. Така ние влизаме в блаЖен-
ството, за което Исус говори на Тома:
„БлаЖени ония, които, без да видят, са
повярвали" (Йоан 20:29).
Уилям Линкълн пише следното:

„Хората говорят много за лЬбовта, но
истинската проверка на лЬбовта към
Бога и към Христа е тази, когато изпит-
ваният казва по време на изпитанието:
„Не искам да загубя Бозкието благоволе-
ние и усмивка - затова предпочитам да
страдам, отколкото да Го натъзка "ЛЬ-
бовта ще се задоволи с една коричка хляб
и БоЖията усмивка вместо по-доброто
полоЖение и популярността в света.
Всички Бозкии деца трябва да минат през
такава проверка, за да се види кои са пля-
вата и кои -Житото. Златото излиза
от огъня изпитано и пречистено от вся-
какви примеси." 3
Като вярваме в Него, ние се радваме
с „неизказана и преславна радост". Да
бъдеш свързан с Него чрез вяра, означава
да имаш непрекъсната и вечна връзка с
извора на всяка чиста радост. Радостта
на християнина не зависи от земните об-
стоятелства, а от възкръсналия и въз-
висен Христос отдясно на Бога в небеса-
та. Никой никога не моЖе да открадне
на светията неговата радост, защото
това би означавало да свали Христос от
Неговото място на слава в небесата.
Двете неща са тясно свързани.
1:9 След това Павел разглеЖда насто-
ящото следствие на вярата - спасение-
то на душата. Спасението на тялото
все още предстои: то ще стане, когато
Христос дойде за Своите светии. Но
веднага щом се доверим на Христос чрез
вяра, ние получаваме спасението на ду-
шите си. Под тази дума трябва да се
разбира нематериалната част на чове-
ка, неговата личност отделно от тяло-
то. Душата е това, което се отделя от
тялото по време на смъртта. В този па-
саЖ тя вклЬчва и духа, който ни дава
съзнание за Бога. Душата се спасява по
време на новороЖдението.
1:10 За това спасение са писали много
от старозаветните пророци. Много
древни БоЖии говорители са пророкува-
ли за незаслуЖената милост, която ние
ще получим. Но те не са разбирали напъл-

180

1 Петър 1

но това, за което са писали (вЖ. Дан.
12:8).
1:11 ТоВа, което те не са разбирали, е:
(1) самоличността на Онзи, Който ще се
яви като Месия, и (2) времето на Него-
вото появяване. Те са били вдъхновени
от БоЖия Дух да предскажат страда-
нията на Месията и последвалите ги
слави, но не са разбирали, че тези две съ-
бития ще бъдат разделени най-малко от
1990 години. Както често се казва, те са
видели двата планински върха - (а) Гол-
гота, където Исус пострада, и (б) Елео-
нския хълм, където Той ще се върне в сла-
ва, но не са видели равнината, която е ле-
Жала меЖду тях - настоящия Век на Бла-
годатта. Но тъй като ние се намираме
в него, моЖем ясно да вшкдаме и двете
събития - едното минало, другото все
още предстоящо.
1:12 На тях БоЖият Дух им е открил
по един тайнствен начин, че слуЖат на
поколения, които още на са били родени.
Макар и думите на пророците да са но-
сели послание и за тяхното собствено
поколение, те са знаели, че изявяването
на пълното им значение все още е предс-
тояло.
Това, разбира се, повдига няколко въп-
роса. Нима старозаветните пророци не
са разбирали истината за оправдание
чрез вяра? Какво точно не са разбирали
за спасението? В какъв смисъл те са слу-
Жели не за себе си, а за нас?
Уилям Линкълн казва така:
„Пълнотата на Бозкията благодат не
е могла да се изяви преди идването на
Христос. Бог е могъл и наистина е спася-
вал грешници и ги е завеЛдал в небето,
както е направил с Енох, но единството
с Христос и всичко, което то означава,
не е могло да бъде изпитано, преди Хрис-
тос да умре и да възкръсне. О, колко мно-
го Бог обича да излива благодат върху
Своя Син!"4
Това, което е било забулено в тайна за
пророците, е изявено за нас сега. Свети-
ят Дух е слязъл от небето на Петдесет-
ница и е дал власт на апостолите да про-

повядват добрата вест, че Исус от На-
зарет е пророкуваният Месия, че Той е
умрял за греховете на хората, че е бил
погребан и че е възкръснал на третия
ден. Те са съобщили, че спасението е дар
чрез вяра в Христос; и са заявили, че Бо-
Жието намерение за този век е да събе-
ре от народите народ за Своето име и че
един ден Господ Исус ще се върне на зе-
мята, за да поеме скиптъра на световно-
то управление.
Огромната привилегия на вярващите
в този век се ВиЖда не само в това, че те
разбират ясно онова, което е било скри-
то за пророците, но и във факта, че ан-
гели Желаят да надникнат в тези исти-
ни за спасението. Ангелите заемат вид-
но място както в Стария, така и в НЗ.
Те се споменават във връзка с раЖдане-
то на Христос, Неговото изкушаване,
агонията Му в Гетсиманската градина
и Неговото възкресение. Но доколкото
ни е известно, за падналите ангели няма
изкупление. Христос не дойде, за да по-
могне на ангелите, а за да помогне на Ав-
раамовите потомци (Евр. 2:16). Църква-
та е пример за ангелите, тъй като тя
изявява „многообразната премъдрост
на Бога" (Еф.З:10). Но те не могат да
познаят радостта, която ни носи наше-
то спасение.
В. Поведението на вярващия
в светлината на неговото
полоЖение (1:13-2:3)
1:13 С този стих започва една ваЖна про-
мяна в темите. Дотук Петър разглеЖ-
даше славите на нашето спасение. От-
тук той започва серия от увещания, ос-
новаващи се на предхоЖдащите ги сти-
хове. ДЖаует казва така: „Призивът,
който следва, се базира на първоначална-
та евангелистична част. Духовният им-
пулс се създава чрез силата на суперла-
тивните факти. Действената сила на
дълга се раЖда в сърцето на евангелие-
то."5
Най-напред Петър увещава светиите
да се препашат през чреслата на своите

181

1 Петър 1

помисли. Това е един много интересен
израз. В източните страни хората са но-
сели дълги, развяващи се дрехи. Затова,
когато са искали да вървят бързо и без
нищо да им пречи, те са връзвали дреха-
та си около бедрата си с колан (вж. Изх.
12:11). Тук се казва, че те трябва да пре-
пашат „чреслата си". Но какво означа-
ва „препашете се през чреслата на ва-
шите помисли"? Това означава, че дока-
то вървят в този враждебен свят, вяр-
ващите трябва да избягват да изпадат
в паника или да се отвличат. Когато има
преследвания, винаги има опасност от
объркване и страх. Препасаният през
чреслата ум означава сила, самоконт-
рол, хладнокръвие и готовност за дейс-
твие. Никакъв страх или преследване не
може да повлияе на такъв ум.
Това състояние на умствена готов-
ност се насърчава още повече от думи-
те „бъдете въздържани". Това означа-
ва, че ние трябва да владеем себе си, а не
да изпадаме в паника. Въздържаността
говори за уравновесеност и устойчи-
вост.
Освен това светиите трябва да гле-
дат оптимистично в бъдещето:
„...имайте пълна надеЖда за благодат-
та, която ще ви се даде, когато се яви
Исус Христос."
Сигурността за Христовото пришес-
твие е достатъчно основание, за да из-
държим през всички бури и превратнос-
ти на живота. Обикновено се смята, че
изразът „когато се яви Исус Христос"
се отнася за Неговото Второ идване на
земята, когато Той ще се яви в слава. Но
ние смятаме, че той също така може да
се отнася и до Грабването, когато Хрис-
тос ще дойде за Своите светии.
1:14 Темата на пасажа от 14 до 16 cm.
е послушанието. Послушните деца не
трябва да се заплитат в грехове, които
са били обичайни за тях в живота им пре-
ди повярването. Сега вече, като христи-
яни, те трябва да моделират своя жи-
вот по примера на Този, Чието име но-
сят. Ако се съобразяват с безбожния

свят, те отричат принадлежността си
към небесния свят. Сега, когато са полу-
чили знание чрез Светия Дух, те трябва
да се откажат от онова, което са вър-
шели в дните на своето незнание. „Пър-
вите страсти" са греховете, които вяр-
ващите са вършели, докато са живеели в
невежество за съществуването на Бога.
1:15 Вместо да подражаваме на без-
божния свят с неговите прищевки и
стремежи, ние трябва да възпроизвеж-
даме в живота си светия характер на
Този, Който ни е призовал. Да бъдем бла-
гочестиви означава да приличаме на Бо-
га. А ако искаме да приличаме на Него,
трябва да бъдем свети във всичко, кое-
то казваме или правим. В този живот
ние никога няма да бъдем толкова свети
колкото е Той, но въпреки това трябва
да бъдем свети, защото Той е свят.
1:16 Петър отново се обръща към СЗ,
за да ни докаже, че Бог очаква от Него-
вите хора да бъдат като Него. В Левит
11:44 Господ казва: „Бъдете свети, за-
щото Аз съм свят." Християните полу-
чават сила да живеят свят живот, кога-
то в тях обитава Светият Дух. Старо-
заветните светии не са имали тази по-
мощ и това благословение. Но по-голя-
мата привилегированост води след себе
си и по-голяма отговорност. Стихът,
който Петър цитира от Левит придо-
бива нови дълбочини на значение в НЗ.
Тук става въпрос за разликата между
формалното и живото. Светостта е би-
ла Божият идеал в СЗ. Тя е възприела ед-
но конкретно, всекидневно измерение с
идването на Духа на истината.
1:17 В този пасаж Петър ни увещава
да бъдем не само свети, но и да изпитва-
ме страхопочитание. Това означава
страх, изпълнен с почитание, с дълбоко
разбиране на това, кой е Бог. Особено е
важно да разберем, че Този, към Когото
ние се обръщаме като към Баща, е и Он-
зи, Който съди Своите деца без лицепри-
ятие, според делата на всяко едно от
тях. Когато осъзнаем колко е необхват-
но Неговото знание и колко е справедлив

182

1 Петър 1

Неговият съд, ние ще Живеем с един здра-
вословен страх да не Го разсърдим.
Отец... съди Своите Си в този Живот;
Той е предал съда над грешниците на Гос-
под Исус (Йоан 5:22).
Линкълн пише следното: „Той наблю-
дава и забелязва всичко и знае дали има
честност на помислите, разумност на
мисленето и Желание на сърцето да Го
задоволим."6
От нас се очаква да прекараме оста-
тъка от времето на нашия престой на
земята „със страх". Християните не са
в този свят като у дома си. Ние Живеем
в една чуЖда страна като небесни изгна-
ници и не трябва да се установяваме тук
като постоянни заселници. Също така
не трябва да подраЖаваме и на поведени-
ето на земните Жители. Винаги трябва
да помним своята небесна принадлеЖ-
ност и да се дърЖим като небесни граЖ-
дани.
1:18 Преди повярването си вярващите
не са се различавали от земните хора.
Тяхното говорене и поведение са били
обикновено като на всички останали.
Времето преди обръщението им е описа-
но като „суетния Живот, предаден вам
от бащите ви". Но те са били откупени
от този суетен Живот с огромна цена.
Били са освободени от робството на съ-
образения със света Живот чрез запла-
щането на огромен откуп. Как са били
спасени тези Жертви на похищението
- моЖе би със сребро или със злато (Изх.
30:15)?
1:19 Не, нито със сребро, нито със зла-
то, а „със скъпоценната кръв на Хрис-
та, като на агнец без недостатък и пре-
чист". Христос е „агнец без недоста-
тък и пречист", което ще рече, че Той
е абсолкшшо съвършен - както вътреш-
но, така и външно. Ако един вярващ се
изкуши някога да се върне към световни-
те удоволствия и развлечения, да приеме
отново вкусовете и предпочитанията
на този свят, да стане фалшив като све-
та... нека си спомни, че Христос проля
кръвта Си, за да го освободи от този на-

чин на Живот. Да се върнеш обратно в
света означава да застанеш отново на
другия край на огромната пропаст, коя-
то беше преодоляна за нас чрез изграЖ-
дането на скъпоценен мост на огромна
цена. И нещо повече - означава да се по-
каЖеш абсолкшшо неверен към Спасите-
ля.
„Помислете само колко грамадна е
пропастта меЖду огромната Жертва и
огромния грях и после решете дали си
заслуЖава да се върнете към нещо тол-
кова уЖасно, което струваше на БоЖия
Син Неговия Живот."
1:20 Делото на Христос за нас не е не-
що, което е хрумнало на Бога допълни-
телно. Изкупителят е бил предопреде-
лен да умре за нас още преди създаване-
то на света. Но „в окончанието на вре-
мената", т. е. в края на диспенсацията
на закона, Той се е явил от небето, за да
ни избави от предишния ни начин на Жи-
вот. Линкълн казва следното: „В това
последно време нравствената история
на човечеството доблиЖи своя завършек
в кръста на Христос. Тя изяви себе си на-
пълно и достигна края си пред Бога."7
Петър добавя тези разсъЖдения, за да
ни внуши колко е ваЖно да скъсаме окон-
чателно със световната система, зара-
ди която Христос умря, за да ни освобо-
ди. Ние сме в света, но не сме от него.
Ние не трябва да се изолираме от греш-
ните хора, а да им носим евангелието. Но
когато се срещаме и общуваме с тези хо-
ра, не трябва да участваме в техните
грехове, нито да ги извиняваме. Трябва
да показваме с Живота си, че сме БоЖии
деца. В момента, в който станем като
света, нашето свидетелство губи своя-
та сила. Ако хората от света не виЖдат
никаква разлика в нас - разлика, която го-
вори за промяна към добро в нашия Жи-
вот, те нямат никакъв стимул за обръ-
щение.
1:21 Верността към Господ Исус се на-
лага и от факта, че чрез Него ние сме по-
вярвали в Бога. Той е Този, Който ни е
разкрил сърцето на Отец. Както казва

183

1 Петър 1

Уолстън, „човекът познава Бога не чрез
творението, нито чрез провидението,
нито чрез закона, а чрез Христос"8.
Отец е показал пълното си удовлетво-
рение от изкупителното дело на Хрис-
тос, като Го е възкресил от мъртвите
и Го е удостоил с най-високата слава в
небесата. Резултатът от всичко това
е, че нашата наде&да и вяра са в Бога.
Ние Живеем и се двшким и съществува-
ме не в настоящия грешен свят, а в Не-
го.
1:22 Сега апостол Петър увещава сво-
ите читатели да се обичат един друг
(1:22-2:3). Най-напред той описва ново-
роЖдението и посочва, че една от проме-
ните, до които то води, е братолк)бие-
то (1:22а). После апостолът подчерта-
ва колко е задълЖително да се обичаме
(1:226), след което отново говори за но-
вороЖдението и особено за семето, от
което пониква този нов Живот - БоЖи-
ето слово (1:23-25). И накрая още веднъЖ
подчертава какви са задълЖенията на
тези, които са приели словото (2:1-3).
В 1:22а Петър описва новороЖдение-
то: „ПонеЖе сте очистили душите
си..." Ние, разбира се, знаем, че Този, Кой-
то очиства душите ни при спасението,
е Бог, защото (ако трябва да бъдем аб-
солкотно точни) ние нямаме сила да се
очистим сами. Но с тези думи апосто-
лът иска да каЖе, че онези от нас, които
са повярвали, са били и очистени.
Средството, което се използва при
това очистване, е покоряването на ис-
тината. Тук за втори път Петър опис-
ва спасителната вяра като акт на по-
корство (виЖ 1:2). В Посланието към
римляните Павел два пъти говори за по-
корството на вярата. Когато мислим за
вярата, ние не трябва да я отделяме от
покорството. Истинската вяра е вяра
на послушанието. Това моЖе да стане са-
мо чрез Светия Дух.9 Една от целите на
новороЖдението е нелицемерното бра-
тол!обие. В известен смисъл ние наисти-
на биваме спасени, за да обичаме своите
братя и сестри християни. По тази л!о-

бов ние познаваме, че сме преминали от
смъртта в Живота (1 Йоан 3:14); и пак
по нея светът познава, че сме ученици на
Господ Исус (Йоан 13:35).
И така, увещанието, което идва съв-
сем естествено, е: „Обичайте се един
друг горещо, от сърце." Това е един от
многото примери в НЗ, в който едно съ-
общително изречение става основа за за-
поведно. Съобщението е следното: „По-
незке сте очистили душите си... до не-
лицемерно братолк>бие...", а заповедта:
„обичайте се един друг горещо, от сър-
це." И така, състоянието става основа
за практическото изявление. Нашето
братолкобие трябва да бъде горещо, сър-
дечно, силно, чисто, непрестанно и нели-
цемерно.
Увещанието да се обичаме един друг е
особено ваЖно за хора, които са преслед-
вани, тъй като добре знаем, че „по вре-
ме на трудности обикновените разног-
ласия приемат гигантски размери".
1:23 И отново Петър спира внимание-
то на своите читатели върху тяхното
новороЖдение, като им говори за семето
на това новороЖдение, което е БоЖие-
то слово. Увещанията във 2:1-3 се бази-
рат на този стих.
НовороЖдението не става чрез „тлен-
но семе", т. е. то не става по същия на-
чин като физическото раЖдане. Човеш-
кият Живот започва чрез едно семе, ко-
ето се подчинява на физически закони за
разлагане и смърт. Полученият физичес-
ки Живот е от същото качество като
семето, чрез което се е появил; той съ-
що има временен характер.
НовороЖдението става чрез БоЖието
слово. Четенето или слушането на Биб-
лията изобличава хората в техните гре-
хове и ги убеЖдава, че Христос е единс-
твеният и достатъчен техен Спасител.
Така те се обръщат към Бога. Никой не
моЖе да се спаси другояче освен чрез
действието на нетленното БоЖие сло-
во, което е достигнало до него по няка-
къв начин.

184

1 Петър!, 2

Семкгьл Pugaym казва В „ Числената
Библия" така:
„[Това са] трите нетленни неща, кои-
то ние имаме в тази първа глава: нет-
ленното наследство (4 cm.), нетленното
изкупление (18 и 19 cm.) и нетленното
слово, чрез което се новорсикдаме (23
cm.). Така ние придобиваме една природа,
която е без недостатък и която е способ-
на да се наслаждава на едно неоскверня-
емо наследство на основата на изкупле-
ние, което никога не моЖе да изгуби сво-
ята стойност. Тук ние вшкдаме как пе-
чатът на вечното съвършенство стои
върху всичко и колко добре съответства
на това прекрасният орнамент на нет-
ленното семе на смирения и покорен дух"
(4)."10
Словото „Живее и трае [go века]"11.
Дори и небето, и земята да преминат,
то никога няма да премине. То е устано-
вено в небесата завинаги. И Животът,
който то произвежда, също е „до века".
Родените чрез словото възприемат веч-
ния характер на словото.
При физическото раЖдане семето, от
което пораства детето, съдърЖа в зача-
тъчен вид всички негови характеристи-
ки. Семето определя какъв ще бъде чове-
кът, който ще порасте от това дете. За
нашите настоящи цели е достатъчно да
каЖем, че това семе е тленно, както и
Животът, който произлиза от него.
1:24 Преходният характер на човешка-
та природа се подчертава още веднъЖ
от един цитат от Исая 40:6, 7. Човеш-
кият Живот е нетраен като трева, фи-
зическата красота е краткотрайна ка-
то полските цветя. Тревата изсъхва и
цветовете и скоро окапват и умират.
1:25 За разлика от нея „Словото БО-
ЖИЕ трае до века" (Ис. 40:8). Новият
Живот на вярващия също трае до века.
Това нетленно слово е посланието на
евангелието, което е било благовестено
на читателите на Петър и което е пре-
дизвикало тяхното новороЖдение. То е
източникът на вечния им Живот.

2:1 Като участници в небесния Живот
християните трябва да се откаЖат Вед-
нъЖ завинаги от следните деяния на ом-
разата:
Злобата - таенето на лоши мисли по
отношение на други хора. Злобата подх-
ранва враЖдебността, недоволството и
тайните надеЖди за отмъщение, нанася-
не вреда или причиняване зло на другия.
Като негър ДЖон Уошингтън Карвър не
бил допуснат да следва в един универси-
тет. Години по-късно, когато го попи-
тали за името на този университет,
той отговорил: „Не Желая да го назова.
Сега това няма значение." Той не таял
никаква злоба.
Лукавщината - всякакъв вид нечес-
тие или измама (огромно изобилие от
форми!). Лукавщината кара човека да
фалшифицира данъчните сметки, да пре-
писва на изпитите, да крие истинската
си възраст, да подкупва чиновниците и
да склк>чва съмнителни търговски сдел-
ки.
Лицемерието - неискреността, прес-
трувките, прикритостта. Лицемерът е
човек-актьор, който се преструва на ня-
кой друг. Той дава вид на щастлив човек,
макар че домът му е разрушен. Прави се
на много духовен в неделните събрания,
но е плътски както всеки друг ден. Прес-
трува се, че се интересува от другите,
но мисли само за себе си.
Завистта или чистата ревност. Вайн
я определя като чувството на неудовол-
ствие, което човек изпитва, когато ви-
ди или чуе за успеха или благополучието
на другите. Завистта накара главните
свещеници да предадат Исус на Пилат,
за да Го осъди на смърт (Мат. 27:18). За-
вистта моЖе да убива. Някои Жени мо-
гат да гледат накриво другите хора са-
мо защото имат no-хубави къщи и гради-
ни или по-модерни дрехи, или могат да си
позволят по-изискана кухня. Един мъЖ
моЖе да хвали новата кола или лодката
на своя съсед и едновременно с това да си
мисли: „Ще му покаЖа аз на него. Ще си
купя нещо много по-добро от неговото."

185

1 Петър 2

„Всяко одумване" - говоренето зад
гърба, злослоВенето, Взаимното обвиня-
ване. Да клеветиш някого означава да се
опиташ да се направиш по-чист, откол-
кото си, като хвърлиш кал по него. То
моЖе да приеме много завоалиран вид ка-
то например следното изказване: „Тя е
прекрасен човек, но за съЖаление има
един недостатък...", след което забиваш
ноЖа 6 гърба й. МоЖе дори да е облечено
в религиозни одеЖди: „Казвам това само
за да се молиш за него, но трябва да зна-
еш, че той...", след което го разстрелваш
по всички параграфи.
Всички тези неща са нарушения на ос-
новната заповед, която казва, че ние
трябва да обичаме блшкните си както
себе си. Няма защо да се чудим тогава, че
Петър ни казва да се отървем решител-
но от тези грехове.
2:2 Едно второ задълЖение, което про-
излиза от нашето новороЖдение, е неу-
толимото Желание за чистото духовно
мляко на словото. Греховете, спомена-
ти в предишния стих, спират духовния
растеЖ, докато БоЖието слово го подх-
ранва.
Изразът „като новородени младен-
ци" не означава непременно, че читате-
лите на Петър са новоповярвали. Без
значение дали са млади или стари във вя-
рата, те трябва да изпитват ЖаЖда за
словото така, както малките бебета
плачат за мляко. Ние виЖдаме колко е
Жадно за майчиното мляко едно здраво
бебе и по начина, по който то суче - не-
търпеливо, нападателно и решително.
Чрез чистото мляко на словото вяр-
ващият расте духовно.12 Крайната цел
на целия духовен растеЖ в този Живот е
съобразяване с образа на нашия Господ
Исус Христос.
2:3 „Ако сте опитали, „че Господ е
благ". Какъв мощен стимул, за да Жаду-
ваме за чистото духовно мляко! Тук съ-
к>зът „ако" не изразява съмнение: ние на-
истина сме вкусили и сме видели, че Гос-
под е благ (Пс. 34:8). Неговата Жертва за
нас е един акт на безкрайна „благост... и

л1обов към човеците" (Turn 3:4). Това, ко-
ето сме вкусили от Неговата благост,
трябва да изостри апетита ни, за да по-
искаме да ядем още и още от Него. Слад-
кият вкус на близостта с Господа тряб-
ва да ни накара да намразим мисълта, че
някога моЖем да се отдалечим от Него.
Г. Привилегиите на вярващия
в неговия нов дом и в свещенството
(2:4-10)
2:4 Тук Петър преминава от увещания-
та към привилегиите на вярващия в не-
говия нов дом (църквата) и в новото све-
щенство.
Според новото подреЖдане на нещата
Христос стои в центъра, а ние идваме
при Него. И тъй като Петър мисли за
сграда и изграЖдащи я материали, не би-
ва да се учудваме, че той говори за Гос-
под като за камък. Най-напред Петър
казва, че Господ е „Жив камък" - не мър-
твият, материален камък, който ние
познаваме, а Такъв, Който Живее „по си-
лата на един безконечен Живот" (Евр.
7:16).
Колкото и да ни изглеЖда невероятно,
Той е отхвърлен от човеците. В свои-
те глупави, егоистични и лкзбителски
планове за Живот незначителните и къ-
согледи хора не са намерили никакво мяс-
то за Своя Създател и Изкупител. Как-
то за Младенеца Исус нямаше място в
гостилницата, така няма място за Не-
го и в плановете на техния Живот!
Но мнението на човека не е от значе-
ние. В БоЖиите очи Господ Исус е „ка-
мък... избран и скъпоценен". Той е изб-
ран не само като подходящ камък, но и
като абсолкмпно необходим камък. Него-
вата ценност за Бога не моЖе да се из-
числи: Той е безценен.
Ако ние Желаем да бъдем използвани в
строителния план на Бога, трябва да
дойдем при Христос. Ние ставаме полез-
ни като строителни материали само ко-
гато се отъЖдествим с Него. Ставаме
ваЖни и необходими само когато допри-
насяме за Неговата слава.

186

1 Петър 2

2:5 Духовният дом се изграЖда от
всички вярващи в Христос и следовател-
но моЖе да се отъждестви с църквата.
Църквата има нещо общо с храма в СЗ в
това, че също като него тя е БоЖието
обиталище на земята (3 Царе 6:11-134;
Еф. 2:22). Но тя се различава от храма по
това, че макар и красив и физически осе-
заем като обект, той е направен от
мъртви и и преходни материали, докато
църквата е нещо, изградено от Живи ка-
мъни.
Сега сравнението бързо преминава от
духовния дом към святото свещенство,
функциониращо във връзка с дома. Вяр-
ващите са не само Живите градивни ма-
териали на дома, но и свети свещеници.
При Мойсеевия закон само членовете на
Левиевото племе и семейството на
Аарон са имали право да бъдат свещени-
ци. Но дори и онези, които са били свеще-
ници, не са имали право да влизат в Бо-
Жието присъствие. Единствено първо-
свещеникът е моЖел да прави това вед-
нъЖ в годината (в Деня на умилостиве-
нието, Yom Kippur), като е следвал точ-
но предписани от Господа указания за
това.
В новата диспенсация всички вярващи
са свещеници и имат непосредствен дос-
тъп до Тронната Зала на вселената как-
то през деня, така и през нощта. Тяхна-
та задача е да принасят духовни Жерт-
ви (за разлика от Животинските, птичи-
те и растителните Жертви на Мойсее-
вия закон). Новозаветните свещеници
принасят духовни Жертви, като:
1.	Представят телата си в „Жертва Жи-
ва, свята, благоугодна на Бога". Това е
един акт на духовно слуЖение (Рим.
12:1).
2.	Принасят „хвалебна Жертва, сиреч,
плод от устни, които изповядват Не-
говото име" (Евр. 13:15).
3.	Вършат добро. „Не забравяйте да пра-
вите благодеяния...", защото тази
Жертва е угодна на Бога (Евр. 13:16).
4.	Разделят с другите имота си или пари-
те си: „Не забравяйте... да споделяте

с другите благата си." Тази Жертва съ-
що е угодна на Господа (Евр. 13:16).
5. СлуЖат. Павел нарича своето слуЖе-
ние меЖду езичниците „благоприятен
принос, осветен от Светия Дух" (Рим.
15:16).
Тези Жертви са „благоприятни на Бо-
га чрез Исуса Христа". От една страна,
ние моЖем да се доблиЖим до Бога само
чрез Исус Христос, нашия Посредник, а
от друга, само Той моЖе да направи на-
шите приноси благоприятни на Бога.
Всичко, което правим като поклонение
и слуЖение, е несъвършено и опетнено
от греха. Но преди да стигне до Отца,
то минава през Господ Исус. Той отне-
ма всичкия грях, за да моЖе да бъде при-
ето от Отца.
В СЗ първосвещеникът е носел на мит-
рата златна плочица, на която е пише-
ло: „СВЕТ ГОСПОДУ" (Изх. 28:36). Той
е трябвало да я носи заради всеки грях
или нечестие, които са мърсели приноси-
те на хората (Изх. 28:38). Така и нашият
Първосвещеник носи митра за всеки наш
грях, който би могъл да мърси нашите
приноси.
Свещенството на всички вярващи е
истина, която всеки вярващ трябва да
разбира, да вярва в нея и да ii се радва. И
едновременно с това не трябва да злоу-
потребява с нея. Въпреки че всички вяр-
ващи са свещеници, не всеки свещеник
има правото да проповядва или поучава
в събранието. Има някои правила, които
всички трябва да съблЬдават.
1.	Жените нямат право да поучават или
да господстват над мъЖете; те тряб-
ва да мълчат (1 Тим. 2:12).
2.	МъЖете, които говорят, трябва да
правят това, като прогласяват БоЖи-
ите словеса (1 Петр. 4:11). Това озна-
чава, че те трябва да говорят думите,
които Бог би им дал да говорят в даде-
ния случай.
3.	Всички вярващи имат някаква дарба,
така както всеки орган на човешкото
тяло има някаква функция (Рим. 12:6;
1 Кор. 12:7). Не всички дарби обаче
1.	
187

1 Петър 2

ВклкзчВат говоренето пред публика.
Не Всички Вярващи имат специалните
дарби да слуЖат като благоВестите-
ли, пастири или учители (Еф. 4:11).
4 Младият вярващ трябва да разпалва
дарбата, която има от Бога (2 Тим.
1:6). Ако тази дарба Вклк>чВа проповяд-
ване, поучаВане или някаква друга фор-
ма на говорене пред други хора, той
трябва да има възможност да я упраЖ-
няВа В събранието.
5. Как трябва да действа свещенството
от вярващи е показано в 1 Кор. 14:26:
„Тогава, братя, що става меЖду вас?
Когато се събирате, всеки има да пред-
лага псалом, има поучение, има откро-
вение, има да говори непознат език,
има тълкувание. Всичко да става за на-
зидание."
Същата тази глава съдърЖа и много
указания, които ограничават публична-
та изява на дарбите В едно събрание с
цел осигуряване ред и назидание. Истина-
та за световното свещенство от хрис-
тияни не трябва да се използва за опраВ-
дание на злоупотребите В местните
събрания.
2:6 Доразвивайки примера със сграда-
та, Петър отново насочва нашето вни-
мание към Христос камъка, и по-специа-
лно към Христос крайъгълния камък. С
един цитат от Исая 28:16 той ни показ-
ва, че слуЖбата на Христос като крайъ-
гълен камък е предсказана в Писанията.
Той посочва, че това уникално полоЖение
на Христос е било определено от Бога,
че Христос е избран и скъпоценен камък
и че Той не зависи абсолкшшо от никого
и нищо. Никой, който Му се добери, няма
да бъде разочарован от Него.
Думата, преведена като „крайъгълен
камък"13 в този пасаЖ, моЖе да се разби-
ра най-малко по три начина, като всеки
един от тях се отнася с еднаква сила за
Господ Исус.
1. В модерната архитектура крайъгъл-
ният камък се поставя в основата на
ъгъла, който съединява двете стени, и
символизира основата, върху която

стои цялото здание. Христос е крайъ-
гълният камък, единствената истин-
ска основа (1 Кор. 3:10,11), Този, Кой-
то е съединил в едно вярващите евреи
и езичници (като две стени на едно зда-
ние) в един нов човек (Еф. 2:14,15).
2.	Някои изследователи предполагат, че
този камък е главният камък в една
арка. Това е камъкът, който завършва
арката и дърЖи цялото здание така,
че да не се разпадне. Нашият Господ
отговаря и на това описание. Той е
главният камък в арката и без Него
сградата не моЖе да бъде нито здрава,
нито сплотена.
3.	Според третото тълкуване камъкът
е най-горната част на една пирамида,
който се намира на нейния връх. Това
е единствената част с такава форма
В целия строеЖ. Нейната форма опре-
деля формата на цялата пирамида. Тя
се слага последна на строеЖа. По съ-
щия начин и Христос е Най-горният
камък на църквата, единственият ка-
мък с такава форма В цялото здание.
Едва когато Христос се завърне, зда-
нието ще бъде завършено.
Той е „камък избран, скъпоценен". Из-
бран е, защото Бог Го е избрал да заема
мястото, което се характеризира с най-
голяма слава; скъпоценен е, защото ня-
ма друг като Него.
Всеки, който вярва в Него, никак ня-
ма да се посрами. Оригиналният цитат
от Исая гласи следното: „Който вярва
в Него, не ще прибърза да бяга." Когато
свърЖем двата текста, получаваме чу-
десното обещание, че онези, които имат
Христос за свой крайъгълен камък, са
спасени от унизителен срам и паническо
бягство.
2:7 В предишните стихове Господ Исус
ни беше представен като.Жи# камък, от-
хвърлен камък, скъпоценен камък и край-
ъгълен камък. Сега, без изрично да споме-
нава тази дума, Петър описва Господ
Исус като пробен камък. Пробният ка-
мък показва дали дадени минерали са ис-
тински или фалшиви. Така например той

188

1 Петър 2

показва дали дадено парче самороден ме-
тал е злато или имитация на злато.
Когато хората се сблъскат със Спаси-
теля, те показват истинската си стой-
ност. В отношението си към Него те
разкриват истинската си същност. За
истинските Вярващи Христос е скъпо-
ценен камък, докато невярващите Го
отхвърлят. Вярващият моЖе да получи
някаква слаба представа за това, колко
е, скъпоценен Христос, като се опита да
си представи какъв би бил Животът без
Него. И целият земен свят „не си заслу-
Жава да бъде предпочетен пред един мо-
мент от Живот, изпълнен с Христос".
Той „личи и меЖду десет хиляди" и „цял
е прелестен" (Песен 5:10,16).
Но какво ще стане с онези, които са
непокорни или не повярват?14 Авторът
на 118 Псалм е предрекъл, че този скъпо-
ценен камък ще бъде отхвърлен от зида-
рите, но по-късно ще стане „глава на
ъгъла".
Има една легенда във връзка със стро-
ителството на Соломоновия храм, коя-
то чудесно илкострира това пророчест-
во. Камъните за храма са били приготвя-
ни предварително в една близка камено-
ломна. Когато идвало времето да се сла-
гат, те били издигани на строеЖа. Един
ден работниците от каменоломната из-
пратили на строеЖа един камък, който
бил уникален по своята форма и размери.
Зидарите не могли да намерят никакво
място за него в строеЖа и затова, без
много да му мислят, го захвърлили на
хълма, където след време той се покрил
с мъх и обрасъл с плевели. Когато тряб-
вало да се завърши храмът, зидарите по-
искали камък с определени размери. Мъ-
Жете от каменоломната отговорили:
„Но ние ви изпратихме такъв камък
много отдавна." След като потърсили
внимателно, зидарите намерили захвър-
ления камък и го поставили на съответ-
ното място в зданието.
Аналогията е съвсем ясна. Господ Исус
представи Себе Си на народа на Израел
по време на Първото Си пришествие.

Народът и особено водачите, нямаха
място за Него в своя план за Живота. Те
Го отхвърлиха и Го предадоха на разпя-
тие.
Но Бог Го възкреси от мъртвите и Го
постави отдясно на Себе Си в небето.
Когато отхвърленият Исус дойде отно-
во на земята за втори път, Той ще дой-
де като Цар на царете и Господ на гос-
подарите. Тогава Всички ще Го Видят ка-
то Главния Крайъгълен камък.
2:8 След като е сравнил Христос с про-
бен камък и глава на ъгъла, сега апостол
Петър Го сравнява с камък за препъва-
не. Исая е предсказал, че за онези, които
не повярват, Той ще бъде камък, в който
ще се препъват, и канара, в която ще се
съблазняват (Ис. 8:14,15).
ТоВа пророчество е било изпълнено
буквално в историята на израелския на-
род. Когато техният Месия е дошъл, ев-
реите са се усъмнили в Него поради Не-
говия произход и простия начин на Жи-
вот. Те са очаквали, че Месията ще бъ-
де някакъв голям политик или силен войн.
Независимо от всички убедителни дока-
зателства, те са отказали да Го прие-
мат като обещания Месия.
Но това не се отнася само до Израел.
Защото Исус става камък за препъва-
не и канара за съблазняване за всеки, кой-
то не повярва в Него. Хората или се спи-
рат пред Него и Му се покланят в пока-
яние и вяра, или се препъват в Него и
отиват в ада. „Това, което е могло да
бъде за тях спасение, стаВа причина за
най-уЖасно осъЖдение." Христос не мо-
Же да бъде неутрален. Той моЖе да бъде
или Спасител, или Съдия.
Бидейки непокорни на словото, хора-
та се спъват. Защо се спъват? Не защо-
то срещат истински интелектуални
трудности. Не и защото в Господ Исус
има нещо, което прави невъзмоЖно no-
вярването в Него. Хората се спъват, за-
щото съзнателно не се покоряват на
словото. Проблемът е в човешката во-
ля. Причината, поради която хората не

189

1 Петър 2

се спасяват, е тоВа, че те не Желаят да
се спасят (Йоан 5:40).
Краят на 8 cm., където се казВа „за ко-
ето бяха u определени", на пръв поглед
внушава идеята, че те предварително са
определени да не се покорят на словото.
Но дали това наистина е така? Не, раз-
бира се. Тези думи означават, че всички
ония, които съзнателно не се покорят на
словото, са определени да се спънат. Ду-
мите „за което бяха и определени" се
отнасят към целия предходен текст, къ-
дето се казва, че хората се спъват, би-
дейки непокорни на словото. Бог е по-
становил така, че Всички, които отка-
Жат да се поклонят на Господ Исус, да се
спънат. Ако един човек настоява да про-
дължи да Живее в неверие, той е опреде-
лен да се спъне. „Нежеланието да се по-
кориш предопределя спъването" (ПБД-
ЖБф).
2:9 Тук Петър разглеЖда привилегии-
те на вярващите. Вярващите са „избран
род, царско свещенство, свят народ, лкь
де, които Бог придоби". Бог е обещал
тези привилегии на народа на Израел, ако
Му се подчинява:
„Сега, прочее, ако наистина ще слуша-
те гласа Ми и ще пазите завета Ми, то
повече от всички племена вие ще бъде-
те Мое собствено притеЖание, защото
Мой е целият свят; и Вие още Ми бъдете
царство свещеници и свет народ" (Изх.
19:5,6а).
Заради неверието си Израел не успя да
осъществи БоЖието обещание и загуби
мястото си като избран БоЖий народ.
През настоящия Век това привилегиро-
вано място, което Израел загуби чрез не-
покорството си, се заема от църквата.
Днес вярващите са „избран род" - из-
бран да принадлеЖи на Христос още пре-
ди създаването на света (Еф. 1:4). Но
Вместо да бъдат земен народ с общ про-
изход и определени физически качества,
християните са небесен народ с небесен
произход и духовна прилика.
Вярващите са също така „царско све-
щенство". Тук за Втори път В тази гла-

ва се споменава думата „свещенство". В
5 cm. вярващите са наречени „свято сВе-
щенстВо", което принася духовни Жерт-
ви. Тук те са наречени „царско свещенс-
тво", което прогласява БоЖиите пре-
възходства. Като свети свещеници те
влизат в небесното светилище чрез вя-
ра, за да се поклонят на Бога. Като цар-
ски свещеници вярващите излизат в све-
та, за да свидетелстват. Тази разлика в
сВещенстВото се илкхтрира от случая
със затварянето на Павел и Сила във
филипи. Като свети свещеници те пеят
песни на Бога посред нощ; като царски
свещеници те проповядват евангелието
на тъмничаря (Деян. 16:25,31).
Вярващите са „свят народ". Според
БоЖието намерение Израел е трябвало
да бъде народът, отделен от другите
народи чрез святост. Но израелците са
се поддали на грешните обичаи и дела на
своите езически съседи. Затова народът
на Израел е отхвърлен бременно от Бо-
га и църквата е станала БоЖият свят
народ.
И най-накрая, християните са хора, ко-
ито Бог е избрал за Свое Собствено при-
теЖание. Те Му принадлеЖат по един
уникален начин и имат специална стой-
ност за Него.
Последната част на 9 cm. говори за
отговорностите на тези, които са но-
вият БоЖий род, свещенство, свят на-
род и избрани хора. Ние трябва да прог-
ласяваме превъзходствата на Този,
Който ни е призовал от тъмнината в
Неговата чудесна светлина. Някога ние
сме се лутали в тъмнината на греха и
срама. Чрез едно удивително избавление
ние сме били взети оттам и пренесени в
царството на Неговия възлк>бен Син. В
него светлината е толкова ясна и ярка
колкото потискаща и угнетителна е би-
ла тъмнината там. Нима моЖем да мъл-
чим и да не прогласяваме превъзходст-
вата на Този, Който е направил всичко
тоВа за нас!
2:10 Петър завършва тази глава с ци-
тат от Осия. Бог произнася Своята при-

190

1 Петър 2

съда над израелския народ, като дава наг-
леден пример с трагичния семеен Живот
на този пророк. Заради неберието на из-
раелците към Него, Бог казва, че повече
няма да показва милост към тях и че те
повече няма да бъдат Негов народ (Ос.
1:6,9). Но отхвърлянето на Израел не е
окончателно, защото Господ също обе-
щава, че в един бъдещ ден Той ще възста-
нови отношенията Си с Израел:
„...И ще покаЖа милост към непомил-
ваните; и на ония, които не бяха Мои лк>-
де, ще река: Мои лкоде сте вие; и те ще
рекат всеки един: Ти си Мой Бог" (Ос.
2:23).
Някои от хората* на които пише Пе-
тър, са били някога част от народа на
Израел. Сега те са членове на църквата.
Чрез вяра в Христос те са станали Бо-
Жий народ, докато невярващите евреи
все още са отхвърлени.
И така, Петър вшкда в полоЖението
на повярвалите евреи от своето време
частично изпълнение на пророчеството
от Осия 2:23. В Христос те са станали
нов народ; в Христос те са придобили
милост. Тази шепа спасени евреи се нас-
лаЖдава на благословенията, обещани на
Израел чрез Осия дълго преди народът на
Израел като цяло да започне да им се нас-
лаЖдава.
Никой обаче не трябва да смята, че
след като вече църквата е БоЖият на-
род, Бог е приклкзчил отношенията Си с
Израел като народ. Нито пък трябва да
се приема, че сега църквата е БоЖият
Израел, или че обещанията, които Бог е
дал на Израел, вече се отнасят за църк-
вата. Израел и църквата са две отделни
и ясно определени единици и правилното
разбиране на тази разлика е един от клк>-
човите моменти за тълкуване на проро-
ческото слово.
Израел е БоЖият избран народ от мо-
мента на призоваването на Авраам до
идването на Месия. Бунтът и невер-
ността на този народ стигнаха уЖасна-
та си кулминация, когато Христос беше
прикован на кръста. Заради този му грях

Бог временно отхвърли Израел като из-
бран народ. Но макар и вече да не е БоЖи-
ят избран народ, Израел продълЖава да
бъде Неговият древен народ на земята.
През настоящия век Бог има нов народ
- църквата. Векът на църквата отваря
една скоба в отношенията на Бога с Из-
раел. Когато тази скоба бъде затворена,
т. е. когато църквата бъде грабната и
занесена на небето, Бог ще възстанови
отношенията Си с Израел. Тогава един
вярващ остатък от този народ отново
ще стане БоЖият избран народ.
Окончателното изпълнение на проро-
чеството на Осия все още предстои. То
ще бъде изпълнено при Второто пришес-
твие. Народът, който отхвърли Месия-
та, ще погледне „на Мене, Когото про-
бодоха; и ще плачат за Него, както пла-
че някой за едничкия си син, и ще скърбят
горчиво за Него, както скърби някой за
първородния си" (Зах. 12:10). Тогава кае-
щият се вярващ Израел ще придобие ми-
лост и ще стане отново БоЖият избран
народ.
Това, което иска да каЖе Петър в 10
cm., е, че вярващите евреи днес се радват
на едно предварително изпълнение на
Осиевото пророчество, докато невярва-
щите евреи са все още отчуЖдени от Бо-
га. Пълното и окончателно изпълнение
на пророчеството ще стане, когато Из-
бавителят дойде от Сион и отвърне не-
честията от Яков (Рим. 11:26).
II. Отношението на вярващия
(2:11-4:6)
А. Към света - като пришълец в него
(2:11,12)
2:11 По-голямата част от текста на
Посланието до края засяга проблемите
на поведението, което трябва да харак-
теризира християнина в различните му
взаимоотношения в Живота. Петър на-
помня на вярващите, че те са „пришъл-
ци и чуЖденци" в този свят и че този
факт трябва да постави своя отпеча-
тък върху цялото им поведение. Те са

191

1 Петър 2

пришълци, В смисъл че Живеят в чуЖда
страна, където нямат права на граЖда-
ни. ЧуЖденци са В смисъл, че трябва да
Живеят в едно място, което не е техни-
ят постоянен дом.
Химните от близкото минало много
ни напомнят за това наше странстване.
Ето един пример на такъв химн:
Родени от небесата и небесни
по призвание
(ние, които бяхме граЖдани
. на таз земя),
сега сме тук странници, търсещи
пристанище,
наследство във вековете на бъдещия
свят.
Не сме оттук, не искаме
спокойствие,
не искаме дом, който води
в смъртта.
Твоят кръст ни избави
от проклятие
и ни даде Съкровище в една по-светла
страна.
ДЖеймс Дек
Тези чувства обаче са изчезнали go го-
ляма степен от днешните химни. Сега,
когато църквата се е установила вече в
света, изглеЖда лицемерно да пеем за не-
що, което не е толкова характерно за
нашия опит.
Когато четем увещанието, с което
Петър ни казва да се въздържаме от
„плътски страсти, които вок>ват про-
тив душата", ние автоматически си
мислим за сексуални грехове. Но прило-
Жението на този текст е много по-ши-
роко: то вклк)чва всяко силно Желание,
което не съответства на БоЖията во-
ля. Тук биха могли да се вклк)чат прека-
леното ядене и пиене, повече от необхо-
димото спане, натрупването на матери-
ални богатства, стремеЖът към све-
товни удоволствия и др. Всичко това се
намира В една непрекъсната Война с на-
шето духовно благосъстояние. Те пре-
чат на общението ни с Бога и спират ду-
ховния ни растеЖ.

2:12 Ние трябва не само да упраЖнява-
ме въздърЖание по отношение на плът-
ските удоволствия, но и да Живеем бла-
гоприлично15 меЖду езичниците, т. е.
меЖду невярващите. В Живота си ние не
трябва да следваме светския начин на
Живот. Трябва да следваме ритъма на
един по-различен барабан.
Това означава, че ние неизбеЖно ще бъ-
дем критикувани от света. Както пише
Ердман, по времето, в което Петър пи-
ше това Писмо,
„...хората са хулели християните, като
са ги наричали нерелигиозни хора, тъй ка-
то не са се покланяли на езическите бого-
ве; наричали са ги и слабоумни и аскети,
тъй като са се въздържали от обикнове-
ните пороци; а така също и изменници на
страната, тъй като са твърдели, че при-
надлокат на един небесен Цар"16.
Тези критики не могат да бъдат избег-
нати, но вярващите за нищо на света не
трябва да дават истински повод за та-
кива критики. Всички хули трябва да бъ-
дат опровергавани от свидетелството
на Живот, изпълнен с добри дела. И тога-
ва обвинителите ще бъдат принудени да
„прославят Бога във времето, когато
ще ги посети". Времето на БоЖието по-
сещение е всяко време, в което Господ се
приблиЖава към хората било като им да-
рява благодат, било като ги съди. Този
израз се използва и в Лука 19:41-44. Исус
плаче за Ерусалим, защото той „не поз-
на времето, когато беще посетен", т. е.
Ерусалим не позна, че Месията беше до-
шъл при него В лк>бов и милост. Тук той
моЖе да означава: (1) времето, когато
БоЖията благодат ще посети тези об-
винители и те ще бъдат спасени, или (2)
времето, когато невярващите ще зас-
танат пред Бога, за да бъдат съдени.
Случаят със Савел от Tape е една
илкютрация на първото тълкуване. Той
беше един от обвинителите на Стефан,
но добрите дела на Стефан възтържес-
твуваха над всички обвинения. Когато
Господ срещна Савел с милост по пътя
за Дамаск, разкаяният фарисей просла-

192

1 Петър 2

Ви Бога u тръгна като Стефан да обсип-
Ва другите със светлината на изпълне-
ния с Христос Живот. ДЖаует пише
следното:
„Красотата на изпълнения с Христос
Живот трябва да извиси мислите на хо-
рата и да ги накара да прославят Бога.
Когато Видят БоЖествения, реализиран
В чоВек, те трябва да поЖелаят да спо-
делят това небесно общение. Хората
трябва да бъдат привлечени не от кра-
сотата на нашето говорене, а от свет-
лината на нашето поведение. Внушител-
ната благодат на нашия благороден Жи-
вот трябва да накара безумните да за-
мълчат, а това мълчание ще бъде първа-
та стъпка към един Живот на активно
посвещение."17
Според второто тълкуване неспасени-
те ще бъдат принудени да прославяш
Бога във времето на съда, когато ще
застанат пред Него, за да бъдат съдени.
Тогава те няма да имат извинение, защо-
то не само са чули благовестието, но са
го и видели в Живота на своите близки,
съседи и приятели християни. ТогаВа Бог
ще бъде оправдан чрез безукорното по-
ведение на Своите деца.
Б. Отношението на християнина към
властта - като граЖданин на
дадена страна (2:13-17)
2:13 СледВащшпе пет стиха разглеЖдат
поведението на християнина към власт-
та. Тук клЬчовата дума е „покорявайте
се". Всъщност заповедта да се покорява-
ме се среща четири пъти в Посланието.
ГраЖданите трябва да се покоряват
на властта (2:13).
Слугите трябва да се покоряват на
господарите си (2:18).
Съпругите трябва да се покоряват на
съпрузите си (3:1).
По-младите вярващи трябва да се по-
коряват на по-старите вярващи
(5:5).
Лайъл казва така:
„Окончателният отговор на христия-
нина на преследванията, хулите и обвине-

нията са неопетненият Живот, безукор-
ното поведение и доброто гражданство.
Всъщност... покорството е изклЬчител-
но християнска добродетел."18
Човешките власти се дават от Бога
(Рим. 13:1). Управниците са БоЖии слу-
Жшпели (Рим. 13:4). Дори и управниците,
които не са вярващи, пак са БоЖии слу-
Жители на практика. Дори и когато те
са диктатори и тирани, по-добре е да
има някакво управление, отколкото ни-
какво. Липсата на каквото и да е управ-
ление е анархия, а нито едно общество не
моЖе да съществува при анархия. Зато-
ва което и да е управление е по-добро от
липсата на управление. Редът е по-добър
от хаоса. Вярващите трябва да се поко-
ряват на всяка човешка власт „заради
Господа". Правейки това, те изпълня-
ват Неговата воля и правят това, кое-
то Му е угодно. Тези наставления се от-
насят за властта на всеки император
или който и да е върховен владетел. И
дори когато това място се заема от Не-
рон, ние пак трябва да му се покоряваме
по принцип.
2:14 Заповедта да се покоряваме на
властта се отнася и до такива второс-
тепенни слуЖители като управители-
те. Те са получили тази власт от Бога,
за да наказват нарушителите и да хва-
лят онези, които спазват закона. Тряб-
ва да каЖем, че като цяло правителст-
вените чиновници нямат никакво време
или Желание за това свое задълЖение, ко-
ето обаче не намалява отговорността
на християнина да им се подчинява! Ис-
торикът Арнолд Тойнби отбелязва на
едно място, че „докато първоначалният
грях остава елемент от човешката при-
рода, Цезар винаги ще има много рабо-
та".
Има и изключения, разбира се. Има мо-
менти, когато подчинението на Власти-
те не е задълЖително. Ако представи-
телят на властта нареди на вярващия
да действа противно на изявената Бо-
Жия воля, вярващият не е длъЖен да му
се подчини. Той има една по-голяма отго-

193

1 Петър 2

Ворност u трябва да се подчини на Бога,
а не на човека (Деян. 5:29). Дори и това
да означава някакво теЖко наказание,
той не трябва да се подчини и да го из-
дърЖи. Обаче никакви обстоятелства не
трябва да могат да го предизвикат да се
разбунтува или да се опита да свали
властта.
формално хората, които внасят биб-
лии нелегално в дадена страна, са нару-
шители на закона. Но те се подчиняват
на един закон, който е по-висш от човеш-
кия закон - заповедта да отидат в целия
свят с евангелието. Затова те не могат
да бъдат осъдени на основание на Писа-
нието.
Да предположим, че един християнин е
получил призовка от армията да отиде
войник. ДлъЖен ли е той да се подчини и
да отиде на едно място, където го задъл-
Жават да носи оръЖие? Ако този хрис-
тиянин чувства, че това ще бъде за не-
го нарушение на БоЖието слово, той най-
напред трябва да опита всякакви средс-
тва да слуЖи като нестроеви войник или
да се освободи от военна слуЖба заради
своите убеЖдения. Ако това не стане,
трябва да откаЖе да се яви и да понесе
съответните последствия.
Много християни обаче не изпитват
никакви угризения заради това, че слу-
Жат в армията. Това е въпрос на убеЖде-
ние. Всеки трябва да бъде напълно уверен
в своя си ум и да позволява на другите да
имат друго мнение.
Въпросът дали един християнин тряб-
ва да участва в избори или да се занима-
ва с политика, е от по-друг порядък. То-
ва не се изисква от властите задълЖи-
телно, така че тук не става въпрос за
подчинение или неподчинение. Всеки
трябва да се дърЖи според принципите
на поведение и граЖданство, описани в
Библията. Тук ние отново трябва да
позволяваме различни гледни точки и да
не настояваме другите да имат същото
мнение като нас.
2:15 БоЖията воля е Неговите хора да
Живеят почтено и безукорно, така че не-

вярващите да нямат никакво законно ос-
нование да ги обвинят. Чрез своя Живот
и примерно поведение, християните мо-
гат и трябва да излагат на показ неве-
жеството на обвиненията срещу хрис-
тиянството, направени от глупави чо-
веци.
Християните и християнската вяра
непрекъснато биват нападани от неве-
*и и глупави човеци. Това става както
в университетските зали и научните ла-
боратории, така и от амвона. Петър ни
казва, че един от най-добрите отговори
на тези нападения е светият Живот.
2:16 Ние трябва да действаме като
свободни хора. Ние не сме роби, нито
подвластни на граЖданските власти. Не
е нуЖно да Живеем в робство или уЖас от
тях. Ние сме свободни Господни хора. То-
ва обаче не означава, че сме свободни да
грешим. Свободата не означава свобо-
дия. Свободата не означава и беззаконие.
Затова ние никога не трябва да употре-
бяваме нашата свобода като разреше-
ние да правим зло. Грешното поведение
никога не трябва да се оправдава с някое
псевдодуховно извинение. Христовата
кауза никога не се постига чрез участие-
то в някой зъл маскарад, в който хората
са облечени в религиозни дрехи.
Ако ние Живеем като БоЖии слуги, на-
шите взаимоотношения с властите ще
бъдат съвсем нормални. Нашето поведе-
ние трябва да отразява факта, че ние се
намираме в светлината на Неговото
присъствие. Ние трябва да Му се подчи-
няваме във всичко и да правим всичко за
Негова слава. Най-добрият граЖданин е
вярващият, който Живее като слуга на
Господа. За съЖаление много правител-
ства не съзнават колко много дълЖат на
християните, които вярват на Библия-
та и и се подчиняват.
Помислете върху думите „Бшкии слу-
ги", ф. Б. Мейър казва следното: „Небе-
сата взимат най-уЖасните думи от зем-
ния език и им дават нов смисъл, така че
онова, което преди това е пораЖдало

194

1 Петър 2

асоциации с уЖасни неща, става носител
на най-благородни цели."19
2:17 Няма взаимоотношение в Живо-
та, което да остава извън сферата на
християнската отговорност. Петър ни
показва това с четири кратки заповеди.
„Почитайте всички." Ние не винаги
моЖем да почитаме думите или поведе-
нието на всички, но винаги моЖем да
помним, че Животът на всеки отделен
човек е по-ценен от целия свят. МоЖем
да признаваме, че всеки отделен човек е
направен по БоЖия образ и подобие и да
не забравяме никога, че Господ Исус е
пролял кръвта си и е умрял и за най-не-
достойните.
„Обичайте братството.'' Ние тряб-
ва да обичаме всички хора, но едновре-
менно с това имаме специалното задъл-
Жение да обичаме тези, които са члено-
ве на нашето духовно семейство. Това е
една л1обоВ, която прилича на БоЖията
л1обов към нас. Тя изобщо не е заслуЖена;
има за свой обект необичащия; не очак-
ва никакво възнаграждение и е по-силна
от смъртта.
„От Бога се бойте." Ние се боим от
Бога, като Го почитаме като върховен
Господар, и тогава Неговото прославя-
не става задача номер едно за нас. Ние се
боим да не направим нещо, което моЖе
да Го представи в погрешна светлина
пред хората.
„Царя почитайте." Тук за последен
път Петър засяга въпроса за човешките
власти. Ние трябва да се отнасяме с по-
чит към нашите управници, защото те
са слуЖители, назначени от Бога, за под-
дърЖане реда в обществото. Това ще ре-
че, че ние трябва да отдаваме на всички
дълЖимото: „комуто се дълЖи данък, да-
нъка; комуто мито, митото; комуто
страх, страха; комуто почит, почитта"
(Рим. 1:7). Като цяло християнинът мо-
Же да Живее при всякаква форма на управ-
ление. Има един-единствен път, когато
той не трябва да се подчини, а именно
- когато бъде принуден да направи ком-

промис със своята вярност или послуша-
ние на Господ Исус Христос.
В. Отношението на християнина към
господарите - като техен слуга
(2:18-25)
2:18 ВаЖно е да се отбелеЖи, че НЗ съ-
дърЖа много повече наставления към
слугите, отколкото към царете. Много
от ранните вярващи са били слуги, и Пи-
санието показва, че повечето християни
идват от средните или бедните слоеве
на обществото (Мат. 11:5; Марко 12:37;
1 Кор. 1:26-29).	j
Този пасаЖ е написан за домашните
слуги, но принципите му могат да се при-
лоЖат към всички видове слуЖители.
Основният призив е да се подчиняваме на
господарите, като им отдаваме необхо-
димото уваЖение. Нито едно общество
или организация не моЖе да функциони-
ра успешно, без да има авторитет, от
една страна, и подчинение, от друга.
Добре е всеки слуЖител да се подчинява
на своя началник, защото в противен
случай няма да има работа. Но за христи-
янина е още по-ваЖно да се подчинява на
своя началник, защото от това зависи не
само неговата заплата, но и неговото
свидетелство.
Подчинението не трябва да се проме-
ня в зависимост от работодателя. Все-
ки моЖе да се подчинява на добър и кро-
тък началник. Но изискванията към вяр-
ващите са по-високи: те трябва да почи-
тат и да се подчиняват и на „опърнича-
вите" и груби началници. Това е едно по-
ведение, изклк)чително присъщо на хрис-
тиянина.
2:19 Когато страдаме несправедливо,
ние печелим БоЖието одобрение. Бог се
радва, когато види, че ние отдаваме
толкова голямо значение на отношения-
та си с Него, че сме готови да претър-
пим незаслуЖена болка, без да търсим
отмъщение или възмездие. Когато сми-
рено приемем това несправедливо отно-
шение, ние изявяваме Христос; и този

195

1 Петър 2

свръхестествен Живот предизвиква Бо-
Жието „Браво!".
2:20 Няма никакво достойнство в то-
ва да понасяме търпеливо страдания за-
ради собствените си прегрешения. Това
не носи никаква слава на Бога. Такова
страдание не ни отделя като християни,
нито пък кара другите да станат хрис-
тияни. Но когато понасяме търпеливо,
като вършим добро, „това е угодно пред
Бога". За хората от света такова едно
поведение е толкова неестествено, тол-
кова несветско и шокиращо, че ги кара да
се чувстват изобличени в своите грехо-
ве и води някои от тях към спасение.
2:21 Мисълта за несправедливите
страдания на вярващите заради правда-
та неизбеЖно ни води към върховния
пример за такова страдание - нашия
Господ Исус. Никой никога не е страдал
толкова несправедливо и едновременно с
това толкова търпеливо като Него.
Ние сме призовани да се дърЖим, как-
то Той се е дърЖал - страдайки заради
греховете на другите. Думата, която се
използва тук за „пример", съдърЖа иде-
ята за идеален ръкопис. Ученикът иска
да възпроизведе оригинала, колкото е
възмоЖно по-добре и докато го преписва
внимателно, резултатът е доста добър;
но колкото повече се отклонява от ори-
гинала, толкова копието става по-лошо.
Нашата сигурност се крие в стремеЖа
ни да бъдем колкото се моЖе по-близо до
Оригинала.
2:22 Нашият Господ не пострада зара-
ди собствените Си грехове, защото Той
нямаше такива. Той не знаеше грях (2
Кор. 5:21); „Който грях не е сторил"
(този стих); „в Него няма грях" (1 Йоан
3:5).
Неговото говорене никога не е било
омърсено от „лукавщина". Той никога не
е излъгал, нито премълчал истината.
Помислете си само! На тази планета е
Живял един Човек, Който е бил абсолкмп-
но честен, абсолкмпно чист от каквато
и да било измама или лукавство!

2:23 Господ Исус е бил търпелив дори
и когато са Го предизвиквали. Макар и
охулван, Той не е отвръщал с хула. Макар
и заплашван, не е отвръщал със заплаш-
ване. Макар и обвиняван, не се е защита-
вал. Той е бил учудващо свободен от
страстта на отмъщението.
Един неизвестен автор е написал след-
ното:
„Да бъдеш обвинен без причина и да не се
защитиш е знак за най-дълбоко и истин-
ско смирение. Да замълчиш, когато си об-
винен несправедливо, е най-доброто под-
рсикание на нашия Господ. Когато си
спомним по колко много начини постра-
да Той - Той, Който изобщо не заслуЖа-
ваше това, - имаме ли изобщо право да
протестираме и да искаме справедли-
вост и извинение, когато и ние страда-
ме несправедливо като Него?"
„Който... като страдаше, не заплаш-
ваше." „Нито една груба и заплашител-
на дума не излезе от Неговата мълчали-
ва уста." Вероятно Неговите нападате-
ли са си помислили, че мълчанието Му оз-
начава слабост, но ако бяха опитали да
проверят, щяха да се уверят, че то не е
слабост, а свръхестествена сила!
Каква беше скритата сила, която Му
помагаше да издърЖи всички тези неза-
слуЖени оскърбления? Това беше упова-
нието на Бога, „Който съди справедли-
во". Същото трябва да правят и хрис-
тияните.
„Не си отмъщавайте, възлк>бени, но
дайте място на БоЖия гняв; защото е
писано: „На Мене принадлеЖи отмъще-
нието, Аз ще сторя въздаяние" казва
Господ." Но „ако е гладен неприятелят
ти, нахрани го; ако е Жаден, напой го: За-
щото, това като правиш, ще натрупаш
Жар на главата му. Не се оставяй да те
побеЖдава злото; но ти побеЖдавай зло-
то чрез доброто" (Рим. 19-21).
2:24 Страданията на Спасителя са не
само пример за нас, но и наше изкупление.
Ние не моЖем да подраЖаваме на Него-
вите страдания в това отношение, а и
Петър не ни увещава да правим това. То-

1%

1 Петър 2,3

6а, което той иска да каЖе всъщност, е
следното: мъките на Спасителя не са
причинени от Неговите собствени гре-
хове, защото Той не е имал такива. Той
е бил прикован на кръста заради нашите
грехове. И тъй като Исус пострада за
нашите грехове веднъЖ завинаги, ние ни-
кога не трябва да си позволяваме да
стигнем до полоЖение, когато и ние
трябва да страдаме заради тях. фак-
тът, че Той е умрял заради тях, трябва
да е достатъчен, за да ни накара ние съ-
що да умрем за тях. Но това не е въпрос
само на една отричаща се доброта; ние
трябва не само да умрем за греха, но и
„да Живеем за правдата".
„С Чиято рана вие оздравяхте." Ду-
мата „рана" моЖе би предполага, че Не-
говото тяло трябва да се разглеЖда ка-
то един огромен белег от удар. Какво
трябва да бъде нашето отношение към
греха, след като изцелението ни струва
толкова много на Спасителя? Теодорет
прави следния коментар: „Това е един
нов и много странен метод на изцеление:
Лекарят плаща цената, а болните полу-
чават изцелението безплатно."
2:25 Преди обръщението си ние сме би-
ли като блуЖдаещи овце - загубени, из-
подраскани, покрити с кървящи рани.
Споменаването на блуЖдаещите овце е
последната от шестте асоциации с
Исая 53 глава в този пасаЖ:
21	cm. „Христос... пострада за вас" (ср.
Ис. 53:4,5).
22	cm. „Който грях не е сторил, нито
се енамерила лукавщина вуста-
та Му" (ср. Ис. 53:9).
23	cm. „Който, бидейки охулВан, хула не
отвръщаше" (ср. Ис. 53:7).
24	cm. „Който сам понесе в тялото Си
нашите грехове на дървото " (ср.
Ис.53:4,11).
24	cm. „C Чиято рана вие оздравяхте"
(ср. Ис. 53:5).
25	cm. „Защото като овце блуждаех-
те" (ср. Ис. 53:6).
След като бъдем спасени, ние се връ-
щаме обратно при Пастира, добрия Пас-

тир, Който бе готов да даде Живота Си
за Своите овце (Йоан 10:11); великия
Пастир, Който „се гриЖи неЖно и неу-
морно за стадото, за което е пролял
кръвта Си"; и Главния Пастир, Който
скоро ще дойде, за да отведе Своите ов-
це на зелени пасища в небето, където те
никога няма да се заблудят.
Обръщението означава връщане при
Епископа20 на нашите души. Ние сме Не-
гови, защото сме създадени от Него, но
сме били загубени за Него поради греха.
Сега ние се връщаме към Неговите гршк-
лиВи ръце и ще бъдем завинаги сигурно
пазени.
Г. Отношението на вярващата
съпруга към нейния съпруг (3:1-6)
3:1 Петър вече подчерта колко е ваЖно
задълЖението на християнина да се под-
чинява на човешките власти и земните
господари. Сега той ни обръща внимание
върху това колко е ваЖно съпругите да
се подчиняват на своите съпрузи.
Всяка Жена трябва да се покорява на
мъЖа си независимо дали той е вярващ
или не. Бог е дал на мъЖа първенствува-
щото място и според Неговата воля Же-
ната трябва да признава този автори-
тет на мъЖа. Отношенията меЖду съп-
руга и съпругата отразяват отношения-
та меЖду Христос и църквата. Съпруга-
та трябва да се подчинява на своя съпруг
така, както църквата трябва да се под-
чинява на Христос.
В съвременното общество това раз-
биране се счита за доста старомодно.
Много Жени биват издигани на високи и
отговорни постове, които им дават
власт над мъЖете, така че обществото
ни става все по-матриархално. В много
от църквите Жените изглеЖдат по-ак-
тивни и по-надарени от мъЖете. Но Бо-
Жието слово не се променя. Първенство-
то на мъЖа е боЖествена наредба. Ня-
ма значение колко разумни могат да изг-
леЖдат някои аргументи в защита на
противното, узурпирането на автори-
тета на мъЖа от Жената не моЖе да до-

197

1 Петър 3

6ege go нищо друго осВен до проблеми и
хаос.
Дори и когато съпругът на една Жена
не е вярващ, тя трябва да му се покоря-
ва като на своя глава. ТоВа ще бъде ней-
ното свидетелство пред него за вярата
й в Христос. Нейното поведение като
послушна, обичаща и посветена съпруга
моЖе да го накара да се замисли за Спаси-
теля.
Тогава тя моЖе да го спечели „без сло-
вото". Това означава, че не е необходимо
съпругата непрекъснато да му проповяд-
ва. МоЖе би едни от най-големите вре-
ди са били нанесени от съпруги, които
непрекъснато са досаЖдали на своите
съпрузи с евангелието, като са им го
тъпчели насила в главите. Тук Петър ис-
ка да каЖе, че съпругата моЖе да спече-
ли своя съпруг, като ЖиВее Всеки ден пред
него Живота на Христос.
Но ако един съпруг непрекъснато пре-
чи на Жена си да Живее християнски Жи-
вот, какво трябва да бъде нейното пове-
дение тогава? Ако той иска от нея да не
се подчини на някоя съвсем ясна заповед
от Библията, тя трябва да не му се под-
чини и да остане вярна на Господа. Но
ако става въпрос за някоя християнска
привилегия, а не задълЖение, съпругата
трябва да се подчини на своя съпруг и да
се откаЖе от своята привилегия.
Когато говори за отношенията меЖ-
ду една християнка и нейния невярващ
съпруг, Петър не иска да препоръча бра-
ка меЖду вярваща и невярващ. Такъв
един брак никога не е по БоЖията воля.
Апостолът има предвид такива случаи,
при които съпругата се спасява, след ка-
то е била вече встъпила В брак със съп-
руга си. Тя е длъЖна да се покорява на
мъЖа си дори и когато е невярващ.
3:2 Неспасеният съпруг моЖе да бъде
приятно впечатлен от почтителното и
добродетелно поведение на Жена си и Бо-
Жият Дух моЖе да използва това, за да
го изобличи за собствената му грехов-
ност и да го доведе до полоЖение, при ко-
ето той ще повярва в Христос.

ДЖордЖ Мкмер разказва за един богат
германец, чиято съпруга била изключи-
телно посветена християнка. Този човек
бил голям пияница и непрекъснато пре-
карвал вечерите си в кръчмите. Тя изп-
ращала слугите им да си лягат, чакала го,
докато се върне, посрещала го мило и ни-
кога не му се карала или оплаквала от не-
го. Понякога дори трябвало да го събле-
че и да го слоЖи да спи.
Една вечер, докато седял в кръчмата,
мъЖът казал на другарите си по маса:
„Хващам се на бас, че ако отидем у дома,
ще Видим, че Жена ми стои и ме чака. Ко-
гато позвъним, тя ще отвори вратата,
ще ни покани да влезем, ще ни посрещне
добре и дори ще ни приготви вечеря, ако
и каЖем."
Отначало никой не повярвал, че това
е така, но после всички решили да оти-
дат и да видят. Така и станало. Жената
отворила вратата, посрещнала ги ра-
душно и веднага се заела да им приготвя
вечеря, без изобщо да покаЖе каквото и
да било раздразнение или недоволство.
След като им сервирала, Жената си
отишла в стаята. Веднага щом излязла,
един от мъЖете се обърнал към съпруга
и започнал да го обвинява: „Какво голямо
прасе си, щом моЖеш да се отнасяш с та-
зи добра Жена по този начин!" При тези
думи мъЖът прекъснал вечерята си,
станал от масата и излязъл от къщи.
След него излязъл още един, след това
още един... и така, докато всички излез-
ли и оставили яденето на масата.
Половин час по-късно мъЖът започнал
да се чувства страшно виновен и страш-
но грешен за отношението си към Жена
си. Той отишъл в стаята ii и я помолил
да се помоли за него, след което се пока-
ял за греховете си и предал Живота си на
Христос. От този момент нататък
той станал верен ученик на Господ Исус.
Бил спечелен за Христос без нито една
дума от словото!
Съветът на ДЖордЖ Мк>лер е следни-
ят:

198

1 Петър 3

„Не се обезкураЖавайте, когато стра-
дате от невярващи роднини. МоЖе би
много скоро Господ ще удовлетвори Же-
ланието на вашето сърце и ще отговори
на молитвите ви за тях. Но докато ста-
не това, стремете се да препоръчвате ис-
тината не като ги укорявате за поведе-
нието им, а като изявявате пред тях
кротостта, неЖността и лЬбовта на
Господ Исус Христос." 21
3:3 На пръВ поглед като че ли темата
се променя 6 този стих и като че ли тук
става въпрос изклк>чително за Женско-
то облекло, но всъщност апостолът
продължава да говори за начините, по ко-
ито една Жена моЖе да бъде угодна на
своя съпруг и да му послуЖи. Това, което
би му повлияло най-добре, не е външният
и вид, а вътрешният ii Живот на свя-
тост и покорство.
Има няколко вида външна украса, коя-
то Жените е добре да избягват:
1.	„Плетене на косата." Някои мис-
лят, че това означава, че Жените не
трябва изобщо да си плетат косата на
плитки, но вероятно Петър говори тук
за огромните прически с плитки от ня-
колко етаЖа, които са били на мода по
онова време 6 Рим.
2.	„Кичене със злато." Някои тълку-
ват тези думи като абсолкмпна забрана
срещу носенето на каквито и да било
златни биЖута. Други смятат, че те са-
мо забраняват показността и екстрава-
гантността на носенето на биЖутата.
3.	„Обличане със скъпи дрехи." Тук яв-
но не се забранява обличането на дрехи
изобщо, а само обличането със скъпи дре-
хи, които имат за цел да направят впе-
чатление на другите хора. Прочетете'
Исая 3:16-25, за да видите какво мисли
Бог за всички тези видове екстраваган-
тности.
Дрехите на християнина
По отношение на дрехите и биЖутата
има няколко неща, които се отнасят за
всички вярващи, независимо дали те са

мъЖе или Жени. Първото съобраЖение е
съображението за разходите. Колко па-
ри трябва да харчим, за да се обличаме?
Необходими ли са ни всички тези дрехи?
МоЖем ли да похарчим тези пари за не-
що по-добро?
Текстът в 1 Тим. 2:9 ни забранява да се
обличаме със скъпи дрехи: „Не със... скъ-
пи дрехи". Тук не става въпрос за това,
дали моЖем, или не моЖем да си ги позво-
лим. За християнина е грях да харчи пари
за скъпи дрехи, защото Бог забранява
това. Състраданието също го забраня-
ва. Бедственото полоЖение на хората
от неразвитите страни, огромната им
духовна и материална нуЖда ни казват,
че харченето на пари за скъпи дрехи гово-
ри за коравосърдечие.
Това се отнася не само до качеството
на дрехите, които купуваме, но и до тях-
ното количество. Гардеробите на някои
християни изглеЖдат като магазини.
Много често, когато пътуват в чуЖби-
на, в колата им висят един куп закачал-
ки с рокли, ризи и kocmloMU, които могат
да съперничат по количество на модели-
те на някой пътуващ моден агент.
Защо правим всичко това? Нима това
не е проблем на нашата гордост? МоЖе
би ние обичаме да получаваме компли-
менти за изтънчения си вкус и добрия си
външен вид? Един от факторите, които
трябва да вземем под внимание, когато
си купуваме една дреха, е размерът на су-'
мата, която трябва да платим.
Другият е целомъдрието. Павел казва
„със срамеЖливост и целомъдрие". Обик-
новено срамеЖливостта се свързва с
приличието. Една от функциите на об-
леклото е да скрива човешката голота.
Поне така е било в началото. Но като че
ли сега целта на облеклото е да разкри-
ва все по-големи и по-големи части от
човешката анатомия. По този начин чо-
векът като че ли възхвалява своя срам.
Затова няма нищо чудно, че невярващи-
те хора правят това; чудното е, когато
християните започнат да ги имитират.

199

1 Петър 3

Да бъдеш срамеЖлив обаче не означава
да бъдеш непривлекателен. Християни-
нът също моЖе да се облича спретнато.
Да изглеЖдаш мръсен и раздърпан, не е
достойнство. Осуалд Чеймбърс беше ка-
зал веднъЖ, че немарливостта е обида на
Светия Дух. Облеклото на вярващия
трябва да бъде чисто, изгладено, добре
поддържано и в подходяща кройка.
Като цяло християнинът трябва да
избягва крайните модни тенденции, кои-
то привличат вниманието на хората
към облеклото, защото това не е целта
на неговия Живот. Той не Живее на този
свят, за да бъде украшение, а за да бъде
клонка от Лозата, която дава плод. Ние
моЖем да привлечем вниманието на хо-
рата към себе си по много по-различни
начини. Същия ефект моЖе да предизви-
ка и носенето на старомодни дрехи нап-
ример. Християнинът трябва да избяг-
ва прекалено простите или прекалено
крещящите или необичайни дрехи.
И най-накрая християнинът (и особе-
но младият вярващ) трябва да избягва
да носи прекалено съблазняващи или про-
вокиращи дрехи. Ние вече споменахме
случая с облекло, което прекалено много
открива голотата на тялото. Но дрехи-
те могат да покриват цялото тяло, и
въпреки това да предизвикват несвети
страсти у другите. Съвременната мода
няма за цел да насърчава духовността.
Точно обратното, тя отразява прекале-
ната заетост на мисълта на човека със
секса в нашия век. Вярващият не тряб-
ва да носи дрехи, които предизвикват
грешни Желания или пречат на другите
да Живеят по християнски.
Големият проблем се появява, разбира
се, когато трябва да се съобразим със
силния социален натиск. Но това винаги
е било и винаги ще бъде проблем в Живо-
та на вярващия. Християнинът трябва
да има доста здрав гръбнак, за да не се
превие под теЖестта на изкушенията
на модата и под влияние на обществено-
то мнение и да се облича така, както по-
добава на евангелието.

Ако ние позволим на Христос да ста-
не Господар и на нашия гардероб, всичко
ще бъде наред.
3:4 Облеклото, което помага на един
християнин да изглеЖда истински прив-
лекателен, е „скришният в сърцето Жи-
вот". Модните прически, скъпите биЖу-
та и елегантните дрехи са нещо преход-
но. Представяйки нещата чрез този
ярък контраст, Петър ни предизвиква
да направим своя избор. ф. Б. Мейър пи-
ше така: „Хиляди са онези, чийто вън-
шен вид е богато украсен, докато вът-
решното им същество е облечено в дри-
пи; и малцина са онези, които се обличат
скромно и малко старомодно, докато
„скришният в сърцето човек" грее с не-
отразима светлина.22
Хората си мислят, че биЖутата са
много ценно нещо; докато за Бога най-
скъпоценното биЖу е кроткият и тих
дух-
3:5 Благочестивите Жени в СЗ са укра-
сявали себе си, като са развивали нравс-
твената и духовната красота на вът-
решния си Живот. Едно от качествата
на тази красота е покоряването им на
техните съпрузи. Тези свети Жени са се
доверявали на Бога. В центъра на тех-
ния Живот е стоял Христос. Желанието
им да Му бъдат угодни във всичко ги е ка-
рало да признават Неговия ред в своя
дом и да се покоряват на мъЖете си.
3:6 Един такъв пример е Сара, която
се е покорявала на Авраам и го е нари-
чала господар. Това ни кара да се върнем
към Битие 18:12, където четем, че Сара
се е засмяла „в себе си". Тя не е тръгнала
да обикаля и да разказва на всички, че Ав-
раам е нейният господар, а го е признава-
ла за свой господар вътре в себе си, във
вътрешния си Живот, което се е вшкда-
ло по нейните дела.
Онези Жени, които следват примера на
Сара, са нейни деца. Еврейските Жени са
физически потомки на Сара. Но за да бъ-
дат истински нейни дъщери, те трябва
да подраЖават и на нейния характер. Де-

200

1 Петър 3

цата трябва да носят семейната прили-
ка.
Те трябва да правят добро и да не поз-
воляват нищо да ги плаши. Това означа-
ва, че съпругата-християнка трябва да
изпълнява определената й от Бога слуЖ-
ба като покорна помощничка на мъЖа и
да не се страхува, дори когато трябва да
търпи неразумното поведение на своя
невярващ съпруг, с изклк>чение на случа-
ите, когато той започне да се дърЖи пре-
калено невъздържано или да заплашва
Живота и.
Д. Отношението на вярващия съпруг
към неговата съпруга (3:7)
Сега апостолът се обръща към съпрузи-
те и съответните им задълЖения, кои-
то те трябва да изпълняват. Те трябва
да Живеят благоразумно със своите съп-
руги, като им засвидетелстват лк>бов,
внимание и разбиране. Трябва да се от-
насят с почит към своите Жени като
към представители на по-слабия пол.
В нашето време на голяма свобода на
Жените представата на Библията за Же-
ните като за „по-слаб съсъд" моЖе да из-
глеЖда малко старомодна, но това е
един прост факт - обикновено Жената е
физически по-слаба от мъЖа. Освен то-
ва, като цяло, тя не моЖе да контроли-
ра своите емоции така добре като мъЖа
и много по-често от него се ръководи от
емоционалните си реакции, отколкото
от рационалното, логическото мислене.
РазглеЖдането на дълбоки теологични
проблеми не е най-силното й място и ка-
то цяло тя, е много по-зависима от мъ-
Жа.
Но това, че Жената е по-слаба в някои
отношения, не я прави по-нисша от мъ-
Жа. Библията никъде не казва такова не-
що. Освен това Жената моЖе да бъде по-
силна или по-компетентна от мъЖа в
други области. Така например някои Же-
ни са много по-отдадени на Христос от
мъЖете и обикновено Жените могат
много по-добре да понасят продълЖи-
телна болка или нещастие.

В отношението на мъЖа към негова-
та съпруга трябва да личи фактът, че
той съзнава, че тя е негов сънаследник на
дадения чрез благодат Живот. Това се
отнася само до онези брачни двойки, в ко-
ито и двамата съпрузи са вярващи. Ма-
кар и по-слаба от мъЖа в някои отноше-
ния, Жената има същото полоЖение пред
Бога като него и също като него се нас-
лаЖдава на дара на вечния Живот. Освен
това тя е повече от равна на мъЖа при
раЖдането на нов физически Живот на
света.
Когато липсва хармония в отношения-
та меЖду мъЖа и Жената, молитвите на
мъЖа имат пред себе си препятствие.
Според Биг „въздишките на наскърбена-
та съпруга застават меЖду молитвите
на мъЖа и БоЖишпе уши."23 Освен това
за една семейна двойка е много трудно да
се моли заедно, когато нещо пречи на
тяхното общение. За да има мир и добру-
ване в семейството, е ваЖно съпругът и
съпругата да съблюдават няколко основ-
ни правила:
1.	Да бъдат абсолютно честни един към
друг, за да имат база за взаимно дове-
рие.
2.	Винаги да оставят своите взаимоот-
ношения отворени. Това означава неп-
рекъсната готовност за допълнител-
но обмисляне на проблемите. Когато
в един бойлер се събере прекалено мно-
го пара, експлозията е неизбеЖна. Спо-
делянето на проблемите означава го-
товност у всеки един да каЖе: „Изви-
нявай" и да прости безкрайно число пъ-
ти, ако трябва.
3.	Да не обръщат внимание на дребните
грешки и особености на характерите
си. „Л1обовта покрива мноЖество гре-
хове." Не искайте съвършенство от
другите, щом не сте в състояние да
бъдете самите вие съвършени.
4.	Стремете се към единство по финан-
совите въпроси. Избягвайте да харчи-
те повече, отколкото моЖете да си
позволите, да купувате на изплащане и
да се сравнявате със съседите.
1.	
201

1 Петър 3

5. Не забравяйте, че лкобовта меЖду Вяр-
ващите е заповед, а не неконтролиру-
емо чувство. Лк>бовта означава всич-
ко описано в 1 Кор. 13. Лкзбовта е вни-
мателна; тя ще ви предпази от крити-
куване и противопоставяне на вашия
партньор пред другите. Шобовта ще
ви пази да не се карате пред своите де-
ца, защото това моЖе да нарани тях-
ната сигурност. В този и хиляди други
случаи л1обовта създава атмосфера на
щастие и изгонва от семейството съ-
перничеството и раздялата.
Е. Отношението на вярващия към
общението с другите братя и
сестри в събранието (3:8)
Това, че този стих се занимава изкл1очи-
телно с отношението на християнина
към общението с другите братя и сест-
ри, изглеЖда явно от увещанието за
единство и братолк>бие. Другите три
увещания могат да имат и по-широко
прилоЖение.
Думата „най-после" не означава, че Пе-
тър е на път да завърши своето Посла-
ние. Дотук той се обръща към различни
групи от индивиди - слуги, съпруги и съп-
рузи. Сега, накрая, той иска да каЖе не-
що, което се отнася до всички нас.
„Бъдете всички единомислени." Това
не означава, че всички християни трябва
да ВиЖдат по един и същ начин. Това ще
бъде еднаквост, а не единство. Най-доб-
рата формула се съдърЖа в следния съ-
вет: в основните неща - единство; във
второстепенните - свобода; а Във всич-
ко - лк>бов. Ние трябва да бъдем сьчув-
ствителни един към друг. Буквално то-
ва означава „да страдаме заедно с [дру-
гите]". Това увещание е отправено спе-
циално към онези, които са преследвани,
но съветът моЖе да се прилоЖи и към
вярващите от всички времена, защото
страданието не изклкзчва нито една въз-
раст.
„Бъдете... братолк)биви." Един неиз-
вестен автор е написал следното:

„Провидението не ни пита кои искаме
да бъдат нашите братя - това е предва-
рително определено. Но провидението ни
увещава да ги обичаме независимо от ес-
тествените си вкусове и предпочитания.
Мозке би ще кшкете: „Но това е невъз-
моЛно!" Не забравяйте обаче, че истин-
скаталЬбов не произлиза от емоциите,
а от волята; тя не се състои в чувства-
нето, а в правенето; не означава усеща-
не, а дела; не се изразява в неЖни слова, а
в благородни и неегоистични действия."
Да бъдем милостиви означава да има-
ме сърце,, което е чувствително към
нуЖдите и чувствата на другите; което
отказва да стане студено, коравосър-
дечно или цинично независимо от обиди-
те, които получава.
„Бъдете... смиренмъдри."24 ИзглеЖда
толкова естествено, че един от христи-
янските добродетели е смирената мъд-
рост. Основно това означаВа да мислиш
със смирение за другите, като ги слагаш
на първо място, да се изказваш милости-
во и да вършиш милостиви дела. Смире-
номъдрието те кара да послуЖиш на дру-
гите, преди да послуЖиш на себе си, и при
всяка възмоЖност да подаваш ръка за по-
мощ, като оценяваш по достойнство
всяка получена милост. То никога не те
води към грубо, вулгарно или непристой-
но поведение.
Ж. Отношението на вярващия към
преследвачите - като един, който
е преследван от тях (3:9-4:6)
3:9 Цялото това Послание е написано на
фона на преследвания и страдания. От
този стих до 4:6 темата е християни-
нът и неговото отношение към преслед-
ващите го. Петър неколкократно уве-
щава вярващите, че трябва да страдат
заради правдата, без да търсят възмез-
дие. Ние не трябва да отвръщаме на зло-
то със зло, нито на хулата - с хула, а да
благославяме ония, които ни оскърбя-
ват, и да отвръщаме на обидите с доб-
ро. Като християни ние не сме призова-
ни да проклинаме другите, а да ги благос-

202

1 Петър 3

лаВяме. Тогава Бог ще ни възнагради с
благословение.
3:10 В пасаЖа от 10 до 12 cm. Петър
цитира Псалм 34:12- 16а, за да потвърди,
че БоЖието благословение почива върху
онзи, който се въздърЖа от зли дела и зли
думи и върши правда.
Основното значение на първия стих е
следното: този, който Желае да се нас-
лаждава на Живота напълно „и да види
добри дни", трябва да се въздърЖа от
зло говорене или измама; да не отвръща
на злото със зло и на лъЖата - с лъЖа.
Текстът в Йоан 12:25 ни казва да не
обичаме Живота,,но там Животът оз-
начава да Живееш за себе си и да пренеб-
регнеш истинския смисъл на Живота. Тук
Животът означава да Живееш така, как-
то Бог иска да Живееш.
3:11 Забранено е не само злото говоре-
не, но и злите дела. Възмездието само за-
дълбочава проблема. За християнина е
унизително да използва оръЖията на све-
та. Вярващият трябва да отговаря на
злото с добро и да търси мира чрез сми-
рено понасяне на оскърбленията. Огънят
не моЖе да бъде потушен с огън.
„Единственият начин, чрез който мо-
Же да се победи злото, е да го оставим да
следва своя път спокойно, без да срещне
съпротивата, която търси да срещне.
Съпротивата на злото само създава още
повече зло и налива масло в огъня. Но ко-
гато злото не срещне никаква съпроти-
ва и никаква пречка, а единствено из-
дръЖливост, Жилото му се прибира и то
престава да хапе, защото най-сетне е
срещнало противник, на който не моЖе
да устои. Но това моЖе да стане, разби-
ра се, само когато ние се откаЖем от
каквато и да било съпротива и отхвър-
лим всяка идея за възмездие. Тогава зло-
то не моЖе да стигне своята цел, не мо-
Же да роди повече зло и остава безплод-
но. " (Избрано)
3:12 Очите на ГОСПОДА гледат с
одобрение тези, които Живеят правед-
но. Той внимава на техните молитви.
Господ, разбира се, чува молитвите на

всички Свои хора, но обръща особено вни-
мание на молитвите на тези, които
страдат заради Христос, като не от-
връщат на злото със зло.
„Лицето на ГОСПОДА е против оне-
зи, които вършат зло". Това се отнася
главно до онези, които преследват Него-
вите хора. Но то също така моЖе да се
отнася и до вярващия, който се бори със
своите врагове чрез физическо насилие и
невъздържан език. Злото си е зло и Бог се
противопоставя на него винаги, когато
го срещне - както в спасения, така и в
неспасения човек.
При цитирането на Пс. 34:16 Петър
изпуска последните думи: „...за да изтре-
би спомена им от земята". Това изпуска-
не не е случайно. Ние Живеем във века на
БоЖията благодат. Сега е благоприят-
ната Господна година. Денят на отмъ-
щението на нашия Бог още не е дошъл.
Когато се върне като Цар на царете и
Господ на господарите, Господ Исус ще
накаЖе злотворците и ще изличи споме-
на за тях от земята.
3:13 Тук Петър подновява своя аргу-
мент с един въпрос: „И кой ще ви стори
зло, ако сте ревностни за доброто?"
Отговорът, който се подразбира, е: „Ни-
кой." И все пак историята на мъченици-
те показва, че много пъти верни ученици
са били убивани от врагове на евангелие-
то.
Има най-малко две възмоЖни обясне-
ния на този парадокс:
1.	Като цяло никой не моЖе да стори зло
на онези, които следват пътя на прав-
дата. Несъпротивлението обезоръЖа-
ва съпротивлението. МоЖе и да има
изключения, но като цяло онзи, който
следва правдата, е защитен от зло
чрез самата си доброта.
2.	Дори и най-лошото, което моЖе да
направи един неприятел на един хрис-
тиянин, не моЖе да му донесе вечно
зло. Врагът моЖе да нарани тялото
му, но не моЖе да засегне душата му.
По време на Втората световна война
едно дванадесетгодишно момче отказа-

203

1 Петър 3

ло да стане член на някакво известно
дбшкение в Европа. „Нима не знаеш, че
ние сме толкова силни, че моЖем да те
убием?" - попитали го те. „А нима вие не
знаете, че аз съм толкова силен, че мога
да умра за Христос?" - отговорило то.
Момчето Живеело с убеждението, че ни-
кой не моЖе да му направи зло.
3:14 Но дори и вярващият да трябва да
пострада заради верността си към Спа-
сителя, какво от това? От това след-
ват три неща:
1.	Бог използва страданието за Своя сла-
ва.
2.	Той използва страданието, за да доне-
се благословение на другите.
3.	Бог благославя този, който страда за-
ради Неговото име.
Не се бойте от човеци, нито се стра-
хувайте от техните заплашвания. ВиЖ-
те примера на мъчениците! Когато съ-
общили на Поликарп, че ще го освободят,
ако само похули Христос, той казал: „В
продължение на шест години слуЖих на
Христос и Той никога не ми направи ни-
що лошо. Как бих могъл да хуля своя Цар
и Спасител?" Когато проконсулът го
заплашил, че ще го хвърли на дивите зве-
рове, той отговорил: „Ще се радвам да
ме освободите от този мизерен Живот."
Най-накрая владетелят го заплашил да
го изгори Жив. Поликарп казал: „Не се боя
от огъня, който гори само за известно
време. Вие не познавате огъня, който го-
ри безкрайно."
3:15 Във втората половина на 14 cm. и
целия 15 cm. Петър цитира един пасаЖ
от Исая 8:126,13, където се казва: „И да
не се боите от това, от което те се бо-
ят, нито да се плашите. Господа на си-
лите - Него осветете, от Него да се
страхувате и пред Него да треперите."
Някой беше казал: „Ние се страхуваме
от Бога толкова малко, защото се боим
от Него толкова много."
ПасаЖът в Исая говори за Господа на
силите като за Бог, към Когото трябва
да изпитваме страхопочитание. Когато
го цитира, Петър казва чрез вдъхновени-

ето на Светия Дух: „Почитайте в сър-
цата си Христа като Господ." Й
Да почитаме Господа означава да Го
направим Суверенен Господар на нашия
Живот. Всичко, което правим или казва-
ме, трябва да бъде по Неговата воля, за
Неговото удоволствие и за Неговата
слава. Господството на Христос тряб-
ва да личи във всяка област от нашия Жи-
вот - в притеЖанията ни, в брака ни, в
свободното ни време... във всичко без из-
клкочение.
„Бъдете винаги готови да отговаря-
те (но с кротост и страхопочитание)
на всекиго, който ви пита за вашата
надеЖда." Това се отнася най-вече до
случаите, когато християните са прес-
ледвани заради своята вяра. Съзнанието
за присъствието на Господ Исус Хрис-
тос трябва да ни придава свята смелост
и да ни вдъхновява да свидетелстваме с
добрата си изповед.
Стихът моЖе да се прилоЖи и към все-
кидневния ни Живот. Хората често ни
задават въпроси, които естествено от-
варят някаква врата за разговор за Гос-
под Исус Христос. Ние трябва да бъдем
готови да им каЖем какви велики неща е
направил Той за нас. Нашето свидетел-
ство винаги трябва да бъде „с кротост
и страхопочитание". В нашето говорене
не трябва да има и следа от невъздърЖа-
ност, грубост или лекомислие.
3:16 Вярващият трябва да има „чиста
съвест". Ако той знае, че не е извършил
никакво престъпление, моЖе да премине
през всякакви преследвания с лъвска сме-
лост. Но ако съвестта му не е чиста,
той непрекъснато ще изпитва чувство
за вина и няма да моЖе да устои пред вра-
га. Дори и когато Животът на един вяр-
ващ е без петно, враговете на евангели-
ето му намират грешки и обвинения. Но
когато застане на съд и се докаЖе, че об-
виненията им са били напразни, негови-
те обвинители ще се „посрамят".
3:17 Ако християнинът трябва да пос-
трада (което понякога моЖе да бъде Бо-
Жията воля за него), той трябва да

204

1 Петър 3

страда като един, който е вършил доб-
ро, а не като злотворец, защото В пос-
ледното няма никаква слава.
3:18 Останалата част от 3 глава ни
представя Христос като класическия
пример на Един, Който е пострадал за-
ради правдата, и ни напомня, че за Него
пътят на страданието е бил и пътят на
славата.
Обърнете внимание на шестте приз-
нака на Неговите страдания: (1) Те са из-
купителни, т. е. освободили са вярващи-
те грешници от наказанието на техни-
те грехове. (2) Имали са външен резул-
тат. Той е умрял веднъж завинаги за
всички и е разрешил проблема с греха. Де-
лото на изкуплението е било завършено.
(3) Имали са заместителна стойност.
Праведният е умрял за неправедните.
„И Господ Възложи на Него беззаконие-
то на Всички ни" (Ис. 53:66). (4) Били са
примирителни. Чрез Неговата смърт
ние сме били примирени с Бога. Грехът,
който е станал причина за отчуждение-
то ни от Бога, е бил отстранен. (5) Би-
ли са принудителни. Неговата смърт е
била насилствена: Той е бил екзекутиран.
(6) И последно, завършили са триумфал-
но с Неговото Възкресение. Исус Хрис-
тос е бил Възкресен от мъртвите на
третия ден. Изразът „оЖивотворен по
дух" означава, че Неговото възкресение
е станало чрез силата на Светия Дух.
3:19 19 и 20 cm. съставляват един от
най-загадъчните и най-заинтригуващи-
те текстове в НЗ. Той е бил използван за
основа на такива небиблейски доктрини
като доктрината за чистилището, от
една страна, и универсалното спасение,
от друга. Но сред евангелските христи-
яни са приети две тълкувания.
Според първото Христос е отишъл в
ада в духа си във времето между Своята
смърт и възкресение, където е проповяд-
вал победата на Своето велико дело на
кръста. Между подкрепящите това
тълкуване има спор дали „духовете в
тъмницата" са били на вярващи или на
невярващи хора, или и на двете. Но общо

взето всички вярват, че Господ Исус не
им е проповядвал евангелието. Това би
означавало да има втора възможност за
спасение, за която не се говори никъде
другаде в Библията. Поддръжниците на
това мнение често свързват този пасаж
с текста от Еф. 4:9, където се казва, че
Господ е „слязъл В места, по-долни от зе-
мята". Те цитират този стих като до-
пълнително доказателство за това, че
Исус е отишъл в ада в безплътно състо-
яние и е възвестил Своята победа на Гол-
гота. Те също така цитират думите на
апостолското верук) - „слязъл в ада".
Според второто тълкуване Петър
описва това, което се е случило в дните
на Ной. Тогава духът на Христос е про-
повядвал чрез Ной на невярващото поко-
ление преди потопа. Тогава това не са
били безплътни духове, а живи мъже и
жени, които са отхвърлили предупрежде-
нието на Ной и са били унищожени от по-
топа. Затова те сега са духове в тъмни-
цата на ада.
Това мнение най-добре подхожда на
контекста и поражда най-малко труд-
ности. Нека да изследваме пасажа стъп-
ка по стъпка.
„С който отиде да проповядва на ду-
ховете в тъмницата/' Относително-
то местоимение „който" се отнася до
съществителното „дух" от края на 18
cm. Hue смятаме, че под „дух" тук тряб-
ва да се разбира Светият Дух. В 1:11 на
това Послание за „Христовия Дух" или
Светия Дух се казва, че е говорил чрез
пророците от СЗ. Освен това в Бит. 6:3
Бог говори за Духа, т. е. за Светия Дух,
като за Дух, Който няма да владее веч-
но в човека от праисторическите време-
на.
„Отиде да проповядва." Както Вече
споменахме, Този, Който е проповядвал,
е бил Христос, но Той е проповядвал чрез
Ной. Във 2 Петр. 2:5 Ной е описан като
„проповедник на правдата". Тази дума
има същия корен като думата „пропо-
вядва" в този стих.
На духовете сега в тъмницата. Това

205

1 Петър 3

са хората, на които е проповядвал Ной -
Живи мъЖе и Ясени, които са чули предуп-
реждението за наблшкаВащия потоп и
обещанието за спасението 6 ковчега, но
са отхвърлили посланието и са били уда-
вени от наводнението. Сега те са без-
плътни духове в тъмницата, които ча-
кат окончателния съд.
И така, стихът моЖе да се перифрази-
ра така: чрез Когото (Светия Дух) Той
(Христос) отиде да проповядва (чрез
Ной) на духовете сега в тъмницата
(ада).
Но имаме ли право да смятаме, че ду-
ховете в тъмницата са били Живи хора
по времето на Ной? Отговорът на то-
зи въпрос моЖе да се намери в следващия
стих.
3:20 Тук духовете в тъмницата са опи-
сани съвсем ясно. Кои са те? Едно време
те са били непокорни. Кога е било това?
Когато БоЖието дълготърпение ги е
чакало в Ноевите дни, докато се е пра-
вел ковчегът. Какъв е бил резултатът?
Това, че само няколко, т. е. осем души, са
се избавили чрез вода.
Тук е добре да спрем за малко и да си
припомним общата посока на развитие
на това Писмо, което е било писано по
време на гонения и преследвания. Хрис-
тияните, на които пише Петър, са
страдали поради начина си на Живот и
свидетелството си за Христос. Вероя-
тно те са се питали защо трябва да
страдат, Вместо да царуват, след като
християнската вяра е истинската вяра.
Ако християнската вяра е истинската
вяра, защо има толкова малко христия-
ни?
За да отговори на първия въпрос, Пе-
тър посочва примера на Господ Исус.
Христос е пострадал заради правдата -
дотам, че е бил умъртвен. Но Бог Го е
възкресил от мъртвите и Го е прославил
в небето (22 cm.). Пътят към славата
минава през долината на страданието.
След това Петър говори за Ной. В про-
дълЖение на 120 години този верен про-
поведник е предупреждавал, че Бог ще

унищоЖи света чрез вода. За благодар-
ност той е получил само подигравки и ос-
кърбления. Но Бог го е оправдал, като го
е спасил заедно със семейството му от
потопа.
Остава обаче следващият въпрос:
„Щом като нашата вяра е най-правилна-
та, защо тогава сме толкова малко?"
Отговорът на Петър е: „Имало е време,
когато само осем души в света са били
прави, а всички останали са грешели!"
Характерното за човешката история е,
че мнозинството обикновено не е право.
Обикновено истинските вярващи са са-
мо един малък остатък, така че човек не
трябва да се колебае във вярата си само
защото броят на спасените е малък. По
времето на Ной е имало само осем Вяр-
ващи; сега Вярващите са милиони.
В края на 20 cm. четем, че „малцина,
тоест осем души, се избавиха чрез во-
да". Те не са се избавили от самата во-
да, защото водата сама по себе си не спа-
сява; а са се избавили чрез вода, защото
са преминали успешно през БоЖия съд.
За да моЖем да разберем правилно то-
ва твърдение и следващия стих, трябва
да видим какво е истинското значение на
ковчега и потопа. Ковчегът е символ на
Господ Исус Христос. Потопът оли-
цетворява БоЖия съд. Ковчегът е един-
ственият път за спасение. Когато са
дошли водите, само онези, които са били
вътре 8 ковчега, са били спасени. Всички,
които са останали отвън, са загинали.
Затова Христос е единственият път за
спасение. Тези, които са в Христос, са
толкова сигурно спасени, колкото сигур-
но Бог моЖе да ги спаси. Онези, които са
отвън, не могат да бъдат по-загубени,
отколкото вече са.
Водата не е била средството за спасе-
ние, защото всички, които са останали 8
нея, са се удавили. Ковчегът е преминал
през вълните на осъЖдението, устоял е
на най-големия напън на бурята и нито
една капчица вода не е стигнала до оне-
зи, които са били вътре в него. По същия
начин и Христос е понесъл пълната

206

1 Петър 3

ярост на БоЖия съд срещу нашите грехо-
ве. Затова за онези, които са в Него, ня-
ма осъЖдение (Йоан 5:24).
Ковчегът е бил заобиколен с вода от-
всякъде - отдолу, отгоре и отстрани.
Но той е отнесъл вярващите, които са
били в него, през водата на безопасно
място в обновеното създание. Така и
онези, които уповават на Спасителя, ще
бъдат пренесени успешно през това мяс-
то на смърт и опустошение и ще полу-
чат възкресение и нов Живот.
3:21 Водата... „6 образа на кръщение-
то и сега ви спасява"! Ние още веднъЖ
се намираме 6 трудна и противоречива
ситуация! Този стих е бил дълго време
територия на „военните действия"
меЖду онези, които проповядват спасе-
ние чрез кръщение, от една страна, и те-
зи, които напълно го отричат като
средство за спасение.
Кръщението
Нека първо да видим какво моЖе да озна-
чава, а след това - какво не моЖе да оз-
начава кръщението.
Всъщност наистина има едно кръще-
ние, което ни спасява - не нашето кръще-
ние във вода, а кръщението, което е ста-
нало преди около 2000 години на Голгота.
Смъртта на Христос е кръщение. Той е
бил кръстен във водите на наказанието.
Точно това има предвид и Самият Хрис-
тос, когато казва: „Но имам кръщение,
с което трябва да се кръстя; и колко се
утеснявам, докле се извърши" (Лука
12:50)! Псалмистът описва това кръще-
ние с думите: „Бездна призовава бездна с
шума на Твоите водопади; всичките
Твои вълни и Твои развълнувани води пре-
минаха над мене" (Пс. 42:7). В смъртта
Си Христос е бил потопен във вълните
и водите на БоЖия гняв и точно това
кръщение е основата за нашето спасе-
ние.
Но от своя страна всеки един от нас
трябва да приеме Неговата смърт лич-
но за себе си. Точно както Ной и членове-

те на неговото семейство трябваше да
влязат в ковчега, за да се спасят, така и
ние трябва да предадем себе си на Гос-
пода като на единствен наш Спасител.
Когато направим това, ние се отъЖдес-
твяваме с Него в Неговата смърт, пог-
ребение и възкресение. Тогава в един съв-
сем действителен смисъл ние се съразпъ-
ваме заедно с Него (Гал. 2:20), погребва-
ме се с Него (Рим. 6:4) и се пренасяме с
Него от смърт в Живот (Рим. 6:4).
Всичко това е изобразено в кръщение-
то на вярващия. Кръщението е външен
белег на едно духовно събитие - това, че
ние се кръщаваме да участваме в Хрис-
товата смърт. Когато се потопим във
водата, ние признаваме, че сме били пог-
ребани с Него. Когато излезем от вода-
та, показваме, че сме били възкресени с
Него и че вече ходим в нов Живот.
Образът на кръщението, което и сега
ни спасява, означава Христовото кръще-
ние в смърт на кръст и отъЖдествява-
нето ни с Него, което се изобразява от
водното кръщение.
Този стих не моЖе да означава, че ние
се спасяваме чрез ритуала на кръщение-
то във вода, поради следните няколко
причини:
1.	Това би означавало, че не Господ Исус,
а водата е Спасителят, а ние знаем
какво казва Той: „Аз съм пътят"
(Йоан 14:6).
2.	То би означавало, че Христос е умрял
напразно. Ако хората могат да се спа-
сяват чрез водата, защо тогава е
трябвало да умира Господ Исус?
3.	Това просто не е вярно. Много хора,
които са били кръстени, са доказали
след това с Живота си, че никога не са
били новородени.
Също така този стих не означава, че
ние се спасяваме чрез вяра плЬс кръще-
ние.
1. Това би означавало, че делото на Спа-
сителя на кръста не е достатъчно.
Когато умря, Исус извика: „Свърши
се." Но според това мнение Неговото
дело на спасението не е било свършено,

207

1 Петър 3

защото към него би трябвало да се до-
бави и кръщението.
2.'Ако кръщението е било толкова необ-
ходимо за спасението, защо Господ
Исус не е кръстил лично никого. В Йо-
ан 4:1, 2 се казва, че Исус въобще не е
кръщавал Своите последователи и че
това са правели Неговите ученици.
3.	Апостол Павел благодари на Бога, че
е кръстил много малко вярващи от ко-
ринтяншпе (1 Кор. 1:14-16). Ако кръ-
щението беше толкова ВаЖно за спа-
сението, неговите благодарности би-
ха изглеждали доста странни! фак-
тът, че Павел наистина е кръстил ня-
колко вярващи, означава, че апосто-
лът наистина е проповядвал кръщени-
ето, фактът, че е кръстил толкова
малко вярващи, обаче показва, че той
не е считал кръщението за основно ус-
ловие в спасението.
4.	Разкаяният злодей на кръста не е бил
кръстен и въпреки това е получил уве-
рение, че ще бъде с Христос 8 рая (Лу-
ка 23:43).
5.	Езичниците, които са били спасени в
Кесария, са получили Светия Дух, кога-
то са повярвали (Деян. 10:44), което
показва, че те вече са принадлежали на
Христос (Рим. 8:96). След като полу-
чават Светия Дух, т. е. след като се
спасяват, те се и кръщават (47 и 48
cm.). Следователно кръщението не е
необходимо за спасението. Тези езич-
ници са били първо спасени, а след то-
ва кръстени във вода.
6.	В НЗ кръщението винаги се свързва със
смъртта, а не с духовното раЖдане.
7.	Има около 150 пасаЖа в НЗ, които про-
повядват спасение само чрез вяра. То-
зи доказателствен материал едва ли
моЖе да бъде оборен от два или три
стиха, които само предполагат, че
кръщението е необходимо за спасение-
то.
И така, изразът „която в образа на
кръщението и сега ви спасява" не озна-
чава, че нашето физическо кръщение във
вода ни спасява, а че кръщението на

Христос в смърт и нашето отъЖдест-
вяване с Него в смъртта Му ни спася-
ват.
, „Не измиването на плътската нечис-
тота." Церемониалното поклонение от
времето на СЗ, което еврейските чита-
тели на Петър познават много добре, е
било един вид външно очистване. Но то
не е могло да даде на свещениците или на
хората чиста съвест по отношение на
техните грехове. Кръщението, за което
говори Петър, не е въпрос на физическо
или дори ритуално очистване от осквер-
нението. Водата има силата да отстра-
ни мръсотията от тялото, но тя не мо-
Же да очисти съвестта ни пред Бога. Са-
мо личната връзка с Христос в Негова-
та смърт, погребение и възкресение мо-
Же да направи това.
„Но позивът към Бога на чиста съ-
вест." Тук неизбеЖно се появява въпро-
сът: „Как бих могъл аз да застана праве-
ден пред Бога? Как бих могъл да имам
чиста съвест пред Него?" Отговорът
моЖе да се намери в кръщението, за ко-
ето говори Петър - Христовото кръще-
ние в смърт на Голгота и личното прие-
мане на това дело от всеки един от нас.
Смъртта на Христос разрешава въпро-
са с греха веднъЖ завинаги за всеки един
от нас.
„Чрез възкресението на Исуса Хрис-
та." По какъв начин бих могъл да разбе-
ра дали БоЖиите изисквания са удовлет-
ворени? По това, че Бог Го е възкресил
от мъртвите. Чистата съвест е свър-
зана тясно с възкресението на Исус
Христос. Възкресението ми казва, че
Бог е удовлетворен напълно от изкупи-
телното дело на Своя Син. Ако Христос
не беше възкръснал, ние никога нямаше
да бъдем сигурни, че нашите грехове са
изкупени. Той щеше да е умрял като все-
ки друг човек. Но възкръсналият Хрис-
тос е абсолкипното уверение за това, че
изискванията на Бога по отношение на
нашите грехове са задоволени напълно.
Както казва един автор на псалми,
ДЖеймс Дек, „нашта съвест има мир,

208

1 Петър 3

който ниВга не отпада; той е в Агнето
на трона, Което за нас пострада."
И така, кръщението и сега ни спасява:
„позива към Бога на чиста съвест, чрез
възкресението на Исуса Христа." Мое-
то единствено основание за чиста съ-
Вест се намира 6 смъртта, погребение-
то и възкресението на Господ Исус. Пос-
ледователността е следната:
1.	Христос се кръсти в смърт за мен на
Голгота.
2.	Доверявайки Му се като на Господ и
Спасител, аз духовно се свързвам с Не-
го в Неговата смърт, погребение и
възкресение.
3.	Знанието за Неговото възкресение ми
дава отговор на въпроса за моята чис-
та съвест.
4.	Чрез кръщението във вода аз давам ви-
дим израз на духовното избавление, ко-
ето съм преЖивял.
3:22 „Който е отдясно на Бога, като
се е Възнесъл на небето, и Комуто се по-
кориха ангели, власти и сили." Господ
Исус не само възкръсна от мъртвите, но
и се възнесе на небето, откъдето дойде
първоначално. Той е и сега там, но не ка-
то невидимо, неуловимо духовно същес-
тво, а като Жив Човек в прославеното
Си тяло от плът и кости. В това тяло
Той завинаги ще носи белезите от рани-
те, получени на Голгота - като един
красноречив и вечен знак на лкобовта Му
към нас.
Нашият Господ е отдясно на Бога. То-
ва е мястото на:
Мощта: Тъй като обикновено дясната
ръка е по-силна от лявата, тя по-често
се свързва с мощта (Мат. 26:64).
Почитта: Христос „се възвиси до Бо-
Жията десница" (Деян. 2:23; 5:31).
Почивката: По силата на свършеното
Си дело Христос „седна отдясно на Ве-
личието нависоко" (Евр. 1:3; вЖ. също
8:1; 10:12). Тази почивка е почивката на
удовлетворението и задоволството, а
не почивката след умората.
Застъпничеството: Павел говори за
Христос, Който е отдясно на Бога, ка-

то за Един, Който се застъпва за нас
(Рим. 8:34).
Превъзходството: „...от дясната Си
страна на небесата, далече no-горе от
всяко началство и власт, сила и господс-
тво, и всяко име, с което се именуват не
само в тоя свят, но и 8 бъдещия..." (Еф.
1:20,21).
Господството: В Евр. 1:13 Бог Отец
казва на Своя Син: „Седи отдясно Ми
докле полоЖа враговете Ти за Твое под-
ноЖие." Господството се подчертава
още повече в 1 Петр. 3:22: „...отдясно на
Бога, като се е възнесъл на небето, и Ко-
муто се покориха ангели, власти и си-
ли."
Ангелите, властите и силите са спо-
менати като представители на всички
групи и нива небесни същества. Всички
те са слуЖшпели на възкръсналия просла-
вен Христос.
И така, това е, което е преЖивял на-
шият Господ Исус, когато е пострадал
заради добрите си дела. Хората са Го
отхвърлили както когато им е свиде-
телствал чрез Ной преди превъплъщени-
ето Си, така и по време на Първото Му
пришествие като БоЖий Син. Той се е
кръстил в мрачните води на смъртта на
Голгота, но Бог Го е възкресил от мър-
твите и Го е прославил отдясно на Себе
Си в небето. Според вечните цели на Бо-
га страданието трябва да предхоЖда
славата.
Това е поуката, която трябва да нау-
чат както читателите на Петър, та-
ка и ние. Ние не трябва да се объркваме,
ако срещнем съпротива и дори преслед-
ване за добрите си дела, защото не зас-
луЖаваме по-добро отношение от отно-
шението, което получи нашият Спаси-
тел, докато беше на земята. Ние имаме
утешението на обещанието, че ако
страдаме с Него, ще бъдем и прославени
с Него (Рим. 8:17). Освен това сегашни-
те страдания не заслуЖават да се срав-
нят със славата, която ни чака (Рим.
8:18). Страданията са леки и временни,

209

1 Петър 3,4

докато славата е несравнимо no-вечна и
по-теЖка (2 Кор. 4:17).
4:1 Съществува тясна връзка меЖду
този и предхождащия го пасаЖ (ср. с
3:18). Ние видяхме, че Христос е пример
за Един, Който е пострадал несправед-
ливо. Той пострада от ръцете на злите
хора заради правдата. Това трябва да на-
кара Неговите последователи да се въо-
ptrikam със същата мисъл. Те също
трябва да очакват, че ще пострадат за-
ради Неговото име, че ще бъдат прес-
ледвани заради това, че са християни.
Всеки, който е пострадал по плът, т.
е. телом, „се е оставил от греха". Вярва-
щият има две възмоЖности - или да съг-
реши, или да пострада. От една страна,
той моЖе да Живее като неспасените хо-
ра, участвайки в техните грешни удо-
волствия, и по този начин да избегне
преследванията; но от друга, моЖе да
Живее в чистота и благочестие, като
търпи укори като Христос, и да очаква,
че ще пострада от ръцете на нечести-
вите.
Един мъченик на име ДЖеймс Гатри
каза следното, преди да бъде обесен:
„Скъпи приятели, приемете чашата на
страданието, преди да сгрешите, както
направих аз, защото и на мен ми бяха
предлоЖени грехът и страданието и аз
избрах второто."
Когато един вярващ съзнателно избе-
ре да страда като християнин, вместо
да продълЖи да Живее в грях, той „се е ос-
тавил от греха". Това не означава, че
той престава да съгрешава, а че силата
на греха в неговия Живот е победена. Ко-
гато един човек страда, защото отказ-
ва да съгрешава, той повече не се управ-
лява от Желанията на плътта.
4:2 През останалото време на земния
си Живот вярващият не се подчинява на
човешките си страсти, а на Бшкията
воля. Той предпочита да страда като
християнин, вместо да греши като не-
вярващите. Предпочита да умре, откол-
кото да се отрече от своя Господ. „Ос-
таналото В тялото бреме" означава ос-

таналото време от Живота, който вяр-
ващият има да Живее тук, на земята.
Вярващият избира да Живее тези годи-
ни за прослава на Бога, а не за задоволя-
ване на плътските си апетити.
4:3 Вярващите, на които Петър пише
това Писмо, са хора, които са Живели в
пълната поквара на езическия свят пре-
ди обръщението си. Това, което те вече
са преЖивели в миналото, е „доволно"!
Като християни те са нови създания, ко-
ито трябва да се откаЖат от старите
грехове. Останалите години от Живота
им принадлеЖат на Господа и те трябва
да Му ги дадат.
Изброените тук грехове все още ха-
рактеризират Живота на езическия не-
християнски свят днес: сексуална разпус-
натост, пиянство и лъЖливи религии.
„Нечистоти" - нечистоплътно пове-
дение най-вече в сексуално отношение.
„Страсти" - задоволяване на непозво-
лени Желания от всякакъв вид, и най-ве-
че сексуални страсти.
„Винопийства" - отдаване на алко-
холни страсти, което води до отслабва-
не на Желанието и волята да се противо-
поставяш на изкушенията. МеЖду пиян-
ството и неморалното поведение има
съвсем тясна връзка.
„Пирувания" - шумни празнувания и
търЖества до късно през нощта.
„Опивания" - напивания, които водят
до разврат и скандално поведение.
„Омразни идолослузкения" - поклоне-
нието на идоли с цялото безумие, което
се крие в това.
Хората стават като това, на което
с покланят. Когато те изоставят ис-
тинския Бог, техните нравствени кри-
терии автоматически се сниЖават. Те-
зи пониЖени нравствени критерии им
позволяват да се занимават с всякакъв
вид грешни удоволствия. Затова идоло-
поклонническите религии раЖдат грях и
упадък.
4:4 Този стих дава общо описание на
Живота на тези, които се спасяват от
външната поквара. Техните стари при-

210

1 Петър 4

ятели си мислят за тях, че са полудели,
и ги наричат религиозни фанатици. За
тях това, че християните престават да
ходят на дискотеки, да участват в свет-
ски търЖества и сексуални оргии, е вид
лудост. Морално чистият Живот осъЖ-
да грешника и затова никак не е чудно, че
той мрази тази промяна!
4:5 Невярващите хулят християните
в този Живот, но те ще отговарят за
всяка своя дума и дело пред съда на Голе-
мия бял престол. Господ е готов да съ-
ди и Живите, и мъртвите. Явно Петър
говори тук за невярващите. Съдът над
Живите невярващи ще се състои преди
началото на хилядогодишното царство;
нечестивите мъртви ще бъдат съдени в
края на Христовото господство на зе-
мята. Тяхното осъЖдение ще бъде дока-
зателство за праВедността на БоЖии-
те деца.
4:6 „ПонеЖе затова" - заради оправда-
нието на БоЖиите деца - „се проповяд-
ва благовестието и на мъртвите." Тук
отново стигаме до един труден пасаЖ.
Дали това означава, че евангелието се
проповядва на хората и след като те ум-
рат или само докато са Живи? Кои са те-
зи хора тогава?
Ние смятаме, че тук се говори за хора,
на които благовестието е било пропо-
вядвано, докато те все още са били Жи-
ви на земята, и които са повярвали в Гос-
под Исус. Заради смелата си защита на
истината тези хора са пострадали от
ръцете на нечестивите и някои от тях
са станали мъченици. Макар и съдени или
„съдени по човешки в плът", тези вяр-
ващи са били наградени от Бога. Сега те
се радват на вечен Живот в Неговото
присъствие.
Когато им е било проповядвано благо-
вестието, те не са били мъртви, но сега
са мъртви, що се отнася до техните те-
ла. И макар че хората са ги смятали за
луди, Бог ги е възнаградил и техните ду-
хове са сега В небето.
Проповядването на благовестието
има два резултата за онези, които по-

вярват: ругатни от страна на хората и
одобрение от страна на Бога. Барнс каз-
ва така:
„Целта на проповядването на благо-
вестието на тези хора е това, че макар
и да бъдат съдени от хората и дори да бъ-
дат осъдени на смърт, тяхната по-вис-
ша и по-благородна природа - духът - ще
остане да Живее вечно при Бога." 26
Ш.СлуЖението и страданието на
вярващия (4:7-5:14)
А. Настоятелни заповеди за
последните дни (4:7-11)
4:7 С думите „а краят на всичко е наб-
лшкил" започва една серия от увещания.
Смята се, че тези думи могат да означа-
ват: (1) или разрушението на Ерусалим;
(2) или Грабването; (3) или Второто
пришествие на Христос; (4) или разру-
шаването на небето и земята в края на
хилядолетието. Ние смятаме, че послед-
ното е най-вероятно.
Първото увещание е да Живеем разум-
но и трезвено в молитва. Тези думи на
Петър са написани по време на преслед-
вания. Те означават, че молитвеният
Живот на вярващия трябва да бъде осво-
боден от страх и емоционална нестабил-
ност, вследствие на напреЖението; не-
говото общение с Бога не трябва да се
нарушава от промяната в обстоятелс-
твата.
4:8 Той трябва усърдно да се предава на
общение с другите вярващи (8 и 9 cm.) и
да има гореща лк>бов към всички члено-
ве на голямото семейство от вярващи.
Тази лк)бов ще го предпазва да не разгла-
сява грешките и недостатъците на дру-
гите вярващи, а да ги защитава от об-
щественото мнение. Някой беше казал:
„Омразата изваЖда на показ всичко ло-
шо; лк>бовта го скрива от погледа."
Твърдението „л1обовта покрива мно-
Жество грехове" (Пр. 10:12) не трябва да
се приема като доктрина за това, как
греховете могат да се отмахнат от нас.
Вината и наказанието за греха могат да

211

1 Петър 4

бъдат платени само от кръвта на Хрис-
тос. Също така не трябва да се смята,
че това твърдение оправдава греха или
освобождава събранието от отговор-
ността да наказва виновните. То прос-
то означава, че л1обовта кара вярващия
да не обръща внимание на дребните
грешки и недостатъци у другите вярва-
щи.
4:9 Един от начините да покаЖем лк>
бов към другите е да бъдем „госпюлк>би-
ви едни към други без роптание". Този
съвет е особено необходим по време на
преследвания, когато храната става ос-
къдна и когато онези, които прикнпяват
християни в дома си, се излагат на арес-
туване и затвор, ако ли не и на смърт.
Гостолкобието е огромна привилегия:
„чрез него някои, без да знаят, са приели
на гости ангели" (Евр. 13:2). Всяка ми-
лост, оказана на едно БоЖие дете, е ока-
зана все едно на Самия Господ (Мат.
25:40). Без значение колко малка моЖе да
бъде тази милост, тя ще бъде възнагра-
дена богато: дори една чаша студена во-
да, дадена в Господното име, ще бъде
възнаградена (Мат. 10:32). Онези, които
приемат пророк в името на пророк, ще
получат награда на пророк (Мат. 10:41),
което според еврейската поговорка е в
суперлативна форма. Много християни
свидетелстват за благословенията,
дошли върху техните домове и деца
вследствие на гостоприемството, ока-
зано на Господни слуЖители.
Исус ни учеше, че ние трябва да каним
на обяд или вечеря онези, които не могат
да ни се отплатят (Лука 14:12). Това не
означава, че ние никога не трябва да ка-
ним на гости роднини, приятели или съ-
седи, които биха могли да ни поканят на
свой ред. Но нашата цел трябва да бъде
да оказваме милост в името на Господ
Исус, без да мислим за отплата. Но, раз-
бира се, всеки един от нас трябва да се
запита дали е редно вярващите непре-
къснато да се срещат на банкети и праз-
ненства в своя си кръг, когато огромни

групи от народи в света все още не са чу-
ли евангелието.
4:10 Всеки вярващ е получил от Госпо-
да някаква дарба, някаква специална
слуЖба, която трябва да изпълнява като
част от Тялото на Христос (1 Кор. 12:4-
11,29-31; Рим. 12:6-8). Тези дарби са наше-
то настойничество, дадено ни от Бога.
Ние не трябва да ги използваме за лична
облага, а за Негова слава и за доброто на
другите. Ние не сме затворени контей-
нери на БоЖиите дарове. Неговата бла-
годат стига до нас, но не бива да спира
до нас. Ние трябва да сме като канали,
през които благословението моЖе да из-
тича към другите.
Християните трябва да бъдат „доб-
ри настойници на многоразличната Бо-
Жия благодат". Под „БоЖия благодат"
тук трябва да се разбира незаслужената
милост, която Бог предлага на човека.
„Многоразличен" буквално означава
многоцветен или многообразен. Филипс
е превел тази дума с израза „великолеп-
ното многообразие".
4:11 Дори и да има дарбата да пропо-
вядва или да поучава, вярващият тряб-
ва да бъде сигурен, че думите, които той
говори, са „Бшкии словеса" - думи, кои-
то Бог би му дал да говори в дадения слу-
чай. За него не е достатъчно само да про-
повядва от Библията. Той трябва да бъ-
де сигурен, че представя най-подходящия
пасаЖ за тази публика и за това време.
Всеки, който извършва някакво слуЖе-
ние, трябва да го извършва със скромно-
то съзнание, че Бог е Онзи, Който му да-
ва това слуЖение, и че цялата слава при-
надлеЖи на Него.
Нито един християнин не трябва да се
гордее с това, което върши в християн-
ското си слуЖение - независимо колко го-
ляма е дарбата, която има. Няма дарба,
която християнинът да получава благо-
дарение на собствените си усилия, а не
от горе. Всъщност той няма нищо, кое-
то да не е получил. Всичко, което вър-
шим, трябва да се върши така, че Бог да
получава славата.

212

1 Петър 4

Както казва Петър, Бог получава та-
зи слава чрез Исус Христос като наш
Посредник и също така заради това, ко-
ето Бог е направил за нас чрез Него. На
Този благословен Спасител принадле-
жат славата и господството до вечни
векове. Амин.
Б. Увещания и обяснения относно
страданието (4:12-19)
4:12 Останалата част от 4 глава съдър-
Жа увещания и обяснения относно стра-
данието, което християнинът търпи в
името на Исус Христос. Думата „стра-
дание" и нейните производни се използ-
ват двадесет и един пъти в това Посла-
ние.
За християнина страданието е нещо
„чудно" и ненормално. Ние се учудваме,
когато трябва да страдаме. Но Петър
ни казва, че вярващите трябва да прие-
мат страданието като нормално хрис-
тиянско преживяване. Не трябва да
очакваме от света по-добро отношение
от отношението, което той е показал
към нашия Спасител. „Всички, които ис-
кат да Живеят благочестиво в Христа
Исуса, ще бъдат гонени" (2 Тим. 3:12).
Това ваЖи особено за онези, които заста-
ват твърдо зад Христос: те стават
обект на най-Жестоки атаки. Сатана не
хаби барута си за безличните християни.
Той използва най-мощните си оръЖия
срещу онези вярващи, които щурмуват
портите на ада.
4:13 Привилегията да „имаме общение
в страданията на Христа" трябва да
ни дава голяма радост. Ние, разбира се,
не моЖем да споделим изкупителните
страдания на Христос, защото само Той
моЖе да бъде Носител на нашите грехо-
ве. Но моЖем да споделим същите стра-
дания, които Той е понесъл като Човек:
да бъдем отхвърляни и укорявани като
Него; да приемаме ударите и раните на
нашите тела, които невярващите про-
дълЖават да Желаят да Му нанасят.
Ако едно БоЖие дете моЖе да се рад-
. ва сега, докато страда, колко повече ще

се радва то, „когато се яви Неговата
слава"! Когато Спасителят се върне на
земята като Лъва от Юдовото племе,
Той ще се яви като Всемогъщия БоЖий
Син. Тогава тези, които сега страдат
заради Него, ще бъдат прославени заед-
но с Него.
4:14 Ранните християни са се радвали,
когато са били удостоявани да изтър-
пят „опозоряване за Христовото име"
(Деян. 5:41). Така трябва да се радва и
всеки християнин, който е получил при-
вилегията да претърпи позор заради
Христос. Такова едно страдание е ис-
тинско показание, че, Духът на славата
и на Бога почива на вас". Това е Свети-
ят Дух, Който почива на преследваните
християни, така както облакът на сла-
вата почиваше върху скинията в СЗ ка-
то доказателство за БоЖието присъст-
вие.
Ние знаем, че Духът обитава във вся-
ко истинско БоЖие дете, но Той почива
по един особен начин върху тези, които
са се предали напълно на каузата на
Христос. Те познават силата и присъс-
твието на БоЖия Дух по начин, по който
другите не ги познават. Същият Исус,
Който се хули от преследвачите, се
прославя от Неговите страдащи све-
тии.27
4:15 Християнинът никога не трябва
да страда заради някакво лошо дело - за
убийство, краЖба, злодейство или за то-
ва, че се бърка в чуЖди работи. Това не
носи слава на Бога, а само срам за свиде-
телството за Христос.
4:16 Но ако някой страда като хрис-
тиянин, това не е опозоряване, ф. Б.
Мейър казва, че това е така дори когато
то вклк)чва „загубване на работата, ре-
путацията, дома; изоставяне от роди-
телите, децата, приятелите; изопача-
ване на думите и делата ти; омраза и до-
ри смърт"28. Името „християнин" мо-
Же да ти даде да прославиш Бога при
всички тези случаи. ДЖ. Кемпбел Моргън
ни предупреЖдава за следното:

213

1 Петър 4

„Тук става въпрос за нещо повече от
прославяне на Бога с това име. Тук ста-
ва въпрос за цял един Живот, изпълнен с
достойнство и Живян за Бозкия просла-
ва. Ако хората знаят за тебе, че си хрис-
тиянин, а ти не Живееш като такъв,
твоят Живот опозорява БоЖието име.
Да носиш името „християнин"означава
да поемеш една отговорност - една не са-
мо велика и славна отговорност, но и ед-
на много сериозна отговорност." ^
4:17 Тук Петър прави сравнение меЖ-
ду страданията на БоЖиите хора в то-
зи свят и страданията на злите хора във
вечността. „Дойде времето да започне
съдът от БоЖието домочадие." „Вре-
мето", за което става въпрос тук, е дис-
пенсацията на църквата, която започна
на Петдесетница и ще продълЖи до
Грабването. „БоЖието домочадие" е
църквата. През този период невярващи-
ят свят съди църквата. Сега вярващи-
те страдат така, както страдаше
Исус, докато беше на земята.
Ако това е така, каква ще бъде съдба-
та на „тия, които не се покоряват на
БоЖието благовестие"? Ако християни-
те страдат сега за добрите си дела, кол-
ко ли много ще страдат неспасените във
вечността за своите безбоЖни дела?
4:18 Същият аргумент се съдърЖа и в
този стих, който цитира Пр. 11:31: „И
ако праведният едвам се спасява, то не-
чистият и грешният где ще се явят!"
Праведният едва се спасява или се
спасява много трудно. От небесна глед-
на точка неговото спасение е получено
на изклкзчително висока цена. От човеш-
ка гледна точка хората трябва да знаят,
че трябва да се стремят да влязат през
тясната врата (Лука 13:24). Ние, вярва-
щите, знаем, „че през много скърби
трябва да влезем в БоЖието царство"
(Деян. 14:22). При всичките опасности и
изкушения, които се струпват върху
един християни, той знае, че запазване-
то му се дълЖи само на действието на
боЖествената благодат.

Ако това е така, каква ще бъде сетни-
ната на онези, които умират в своите
грехове, без да се покаят и спасят? Мно-
го Жива ил1острация на тяхната съдба
моЖе да се намери в следното описание
на ф. Б. Мейър:
„Един свят човек мечтаел да има та-
кава победна смърт, че неговите неспасе-
ни синове да се убедят и привлекат от
очевидната сила на евангелието да ни па-
зи и радва дори и когато минаваме през
тъмния дол на смъртта. Вместо това,
за негово най-голямо сьЖаление, преди да
умре, духът му бил мрачен като тъмен
облак; бащата бил обзет от страх и ло-
ши предчувствия и врагът го тормозел,
колкото моЖел. Но точно това оказало
най-дълбоко впечатление на децата му.
Най-големият син казал: „Всички знаем
колко добър човек беше нашият баща, а
виЖте сега колко са теЖки неговите ду-
ховни страдания. Какво ли ще стане то-
гава с нас, които не сме и помислили да-
Же за душите си!" 30
4:19 Петър казва, че нашите страда-
ния трябва да бъдат „по БоЖията во-
ля". Някои религиозни фанатици могат
съвсем съзнателно да си причиняват
страдания, без изобщо да мислят за Бо-
Жията воля. Има хора, които се смятат
за мъченици и изкушават Бога така, че
позорят Неговото име. Но пътят на ис-
тинските християнски страдания води
към вечна слава. Като знаят всичко то-
ва, вярващите трябва да продълЖат да
правят добро независимо от цената, ко-
ято моЖе да им се налоЖи да платят, и
да „предават душите си на верния Съз-
дател".
ИзглеЖда малко странно, че Петър
нарича Господа точно тук Създател, а
не Спасител, Първосвещеник или Пас-
тир. Христос е нашият Създател, защо-
то ние сме Негови създания - не само ка-
то част от първото творение, но и ка-
то част от новото творение (Еф. 4:24;
Кол. 3:10). И в двата случая ние сме
обект на Неговата л1обов и гриЖа. Зато-
ва е съвсем логично да поверим себе си на

214

1 Петър 4,5

Този, Който е създал нашите души и
Който ни спасява.
В. Увещания и поздравления (5:1-14)
5:1 Последната глава от Първото пос-
лание на Петър се състои от увещания и
поздравления. Най-напред апостолът се
обръща към презвитерите или старей-
шините, като сам той нарича себе си
„презвитер и свидетел на Христовите
страдания, и участник на славата, ко-
ято има да се яви". „Аз, който също съм
презвитер" - колко скромно звучи това
име в сравнение със званието „върховен
глава" или „папа", или „архиерей" на цър-
квата! „Свидетел" - Петър е видял как
Пастирът е умрял за овцете Си и спо-
менът за тази л1обов му помага да се гри-
жи за тях като верен заместник на Глав-
ния Пастир. „Участник" - скоро слава-
та ще зазори, Христос ще се появи и
всички ние ще се появим заедно с Него в
слава (Кол. 3:4). Дотогава трябва да
следваме поръчението на Спасителя:
„Паси агънцата Ми... Паси овцете Ми..."
(Йоан 21:15-17).
5:2 Презвитерите или старейшините
са зрели християни, получили качества
от Светия Дух, за да бъдат духовни ръ-
ководители на събранието. Според НЗ
старейшините трябва да бъдат някол-
ко - не няколко църкви да имат един ръ-
ководител, а едно събрание да има два-
ма или повече старейшини (фил. 1:1).
Изискванията към старейшините са
описани в 1 Тим. 3:1-7 и в Turn 1:6-9. В ран-
ната църква, преди завършването на НЗ
в писмен вид, старейшините са били наз-
начавани от апостолите, и то след из-
тичането на достатъчно дълъг период
от време, който да покаже кои вярващи
имат качества на старейшини. Днес
християните трябва да признават и да
се подчиняват на онези вярващи, които
имат качествата да бъдат старейшини
и да вършат работата, която се изиск-
ва от тях.
„Пазете Бшкието стадо, което е
меЖду вас." Стадото е на Бога, но ста-

рейшините носят отговорността да му
служат като подовчари. „Не с принуЖ-
дение, а драговолно."31 Надзираването
на стадото не е служба, която се получа-
ва чрез избиране или назначаване. Свети-
ят Дух дава на отделни мъже това за-
дължение и необходимите качества и те
откликват на тази покана доброволно.
За подобно нещо четем и в 1 Тим. 3:1:
„Ако се ревне някому епископство, доб-
ро дело желае." Освен небесното назна-
чение трябва да има и човешко желание.
„Нито за гнусна печалба, а с усърдие."
За да стане старейшина, мотивът на
един човек не трябва да бъде финансова-
та печалба. Това не означава, че старей-
шината не може да бъде издържан от
местното събрание. Текстът в 1 Тим.
5:17,18 ни показва, че и в ранната църк-
ва е имало старейшини, изцяло заети със
служение в местната църква. Но ние
трябва да знаем, че печалбарството е
абсолкнпно несъвместимо с истинското
християнско служение.
5:3 Третият момент в увещанието на
Петър е следният: „... нито като че гос-
подарувате над паството, което ви се
поверява, а като показвате пример на
стадото." Старейшините трябва да бъ-
дат пример за стадото, а не диктато-
ри. Те трябва да вървят най-отпред, а не
да го бутат отзад. Не трябва да се от-
насят към стадото така, като че ли то
им принадлежи. Това е една истина, коя-
то улучва като куршум сърцето на ав-
торшпаризма.
Много от злоупотребите в християн-
ството изобщо нямаше да съществу-
ват, ако ние се подчинявахме на трите
заповеди, които се съдържат във 2 и 3
стих. Подчиняването на първата щеше
да отстрани всякаква неохота. Подчиня-
ването на втората щеше да сложи край
на печалбарството. А подчиняването на
третата щеше да доведе до смъртта на
всякакъв формализъм.
5:4 Работата на старейшината
вклктВа огромно изразходване на физи-
ческа и емоционална енергия. Той тряб-

215

1 Петър 5

Ва да изразява съчувствие, да укорява, да
мъмри, да поучава, да дисциплинира и да
предупреждава стадото. Понякога това
изглеЖда една много неблагодарна зада-
ча. Но за верния старейшина се пази спе-
циална награда. Когато се яви Пастире-
началникът, той ще получи „венеца на
славата, който не повяхба". За да бъдем
честни, трябва да каЖем, че не знаем
много за венците, които ни се обещават
в Писанията: венеца на радостта (1 Сол.
2:19); венеца на правдата (2 Тим. 4:8); ве-
неца на Живота (Як. 1:12; Откр. 2:10) и
венеца на славата. Ние не знаем дали то-
ва ще бъдат истински венци, които ще
хвърлим в краката на Спасителя; неща,
които само показват размера на отго-
ворността, която ще получим по време
на господството на Христос (Лука
19:17-19); или качества на християнския
характер, които ще носим през вечност-
та. Но знаем, че те ще ни донесат изо-
билно обезщетение за всички сълзи, изпи-
тания и страдания, които ще изтърпим,
докато сме тук, на земята.
5:5 Онези, които са по-млади - било на
години, било във вярата - трябва да се
покоряват на по-старите. Защо? Защо-
то те имат по-голям опит в БоЖието
дело. Те познават Бога много по-дълбо-
ко и от опит. Те са тези, на които Бог е
поверил отговорността да се гриЖат за
Неговите овце.
Всички вярващи трябва да се облекат
със смирение. Смирението е голяма доб-
родетел. Мофат казва така: „СлоЖете
си престилката на смирението." Това е
един много точен образ, тъй като прес-
тилката е характерен белег на слуга.
Един мисионер в Индия каза веднъЖ:
„Ако трябваше да изберем две изрече-
ния, които са особено необходими за ду-
ховния растеЖ на християнина, аз бих из-
брал следните: „Не зная", и: „Извинявай".
И двете са белег на най-дълбоко смире-
ние." Представете си едно събрание, в
което всички негови членове притеЖа-
ват такова смирение: всички оценяват
себе си по-ниско от другите и всички се

надпреварват да вършат черната рабо-
та. Това не трябва да бъде една въобра-
Жаема църква: всяка църква трябва да
бъде такава.
Дори и да няма друга причина, за да бъ-
дем смирени, тази трябва да бъде доста-
тъчна: „Бог се противи на горделивите,
а на смирените дава благодат." (Тук
Петър цитира гръцката версия на тек-
ста на Пр. 3:34.) Помислете си само - ве-
ликият Бог, Който се противопоставя
на нашата гордост, защото е решен да я
сломи... е и великият Бог, Който е безси-
лен да се съпротивлява на съкрушеното
и смирено сърце!
5:6 Ние трябва да бъдем смирени не са-
мо по отношение на другите, но и по от-
ношение на Бога също. По времето на
Петър светиите са преЖивявали огнени
изпитания. Макар и да не са били изпра-
тени от Бога, тези изпитания са били
позволени от Него. Най-правилното по-
ведение в такива случаи е да ги приемем
смирено от БоЖията ръка. Той ще запа-
зи Своите хора и ще ги възвиси своевре-
менно.
5:7 Вярващите могат да предадат
всичките си гриЖи на Господа и да бъ-
дат уверени, че Той ще се погршки за
тях. Тук още веднъЖ Петър цитира
гръцката версия на СЗ (Пс. 55:22).
ДЖ. Сидлоу Бакстър посочва, че тук се
говори за два вида гриЖа:
„Изразът „и Всяка ваша гршка възло-
Жете на Господа" съдърЖа идеята за из-
пълнена с тревога гршка; докато думите
„защото Той се гршки за вас" сьдърЖат
идеята за лЬбяща гршка: т. е. срещу на-
шата изпълнена с тревога гршка стои
никога не отпадащата лЬбяща гршка на
нашия Спасител." 32
Да се тревоЖим е безсмислено. Защо
да носим товар, който Бог Желае и моЖе
да носи вместо нас? Безпокойството е
нещо напразно; то не е разрешило досе-
га нито един проблем. То е грях. ВеднъЖ
един проповедник каза: „Безпокойство-
то е грях, защото отрича БоЖията мъд-
рост. То все едно казва, че Бог не знае

216

1 Петър 5

какво Върши. То отрича и БоЖията лк>
боб, защото бсе едно казва, че Бог изоб-
що не Го е гршка за нас. Отрича и БоЖи-
ята сила, защото все едно казва, че Бог
не моЖе да ни освободи от причината за
нашето безпокойство." Помислете вър-
ху това!
5:8 Това, че не трябва да се безпокоим,
не означава, че не трябва да бъдем трез-
вени и будни, защото срещу себе си има-
ме един силен противник - дявола. Да
бъдеш трезвен означава да мислиш сери-
озно, да гледаш на Живота реалистично
и да бъдеш умен по отношение на стра-
тегията на Сатана. Пентекост изразя-
ва това много добре:
„Само човек, който не взема предвид
истинския характер и природата на све-
та и който не обръща необходимото вни-
мание на целите и атаките на нашия
противник -дявола, мозке да си позволи
да }кивее лекомислено или несериозно. Но
този, който вшкда Живота така, както
го вшкда Исус, трябва да промени изцяло
своето отношение и мироглед към света
и да стане абсолЬтно трезвен." 33
Ние трябва да бъдем непрекъснато
бдителни и готови да посрещнем всяко
нападение на нечестивия. Тук нашият
противник е описан като рикаещ лъв,
който обикаля, търсейки да погълне ня-
кого. Дяволът има много роли. Поняко-
га той идва като змия, търсейки да под-
мами хората, за да изпаднат в морална
поквара. Понякога се преправя на ангел
на светлината, който се опитва да изма-
ми хората в духовното царство. Тук той
е описан в ролята си на ревящ лъв, решен
да измъчва БоЖиите хора с преследване.
5:9 Ние не трябва да се поддаваме на
неговата ярост, а да му се противопос-
тавяме с молитва и с БоЖието слово.
Ние нямаме сила да му се съпротивлява-
ме сами по себе си, но моЖем да му се съп-
ротивляваме, като стоим твърдо във
вярата и В зависимостта си от Госпо-
да.
Един от начините на Сатана да ни
обезсърчава е като ни внушава мисълта,

че нашите страдания са единствени. Ко-
гато се намираме в беда или гонение, ние
много лесно моЖем да се обезкураЖим и
да решим напълно погрешно, че сме един-
ствените, които страдат така. Апос-
тол Петър ни напомня, че същите
страдания се понасят и от нашите бра-
тя по целия свят.
5:10 Истинската победа при преслед-
ването се получава, когато видим как
Бог използва Всичко това за осъществя-
ване на Своите чудесни намерения. Неза-
висимо от изпитанията ние никога не
трябва да забравяме, че Бог е „Бог на
всяка благодат". Това чудесно наимено-
вание на нашия Бог ни напомня, че Него-
вите отношения с нас не се основават на
това, което заслуЖаВаме, а на мислите
Му на л1обоВ към нас. Независимо колко
теЖки могат да бъдат тези изпитания,
ние Винаги трябва да Му благодарим, че
не сме 6 ада, където заслуЖаваме да бъ-
дем.
Второто голямо утешение за нас е
това, че Той ни е призовал в Своята веч-
на слава. Това ще ни помогне да се изви-
сим над страданията на този свят и да
надникнем във времето, когато ще бъ-
дем заедно със Спасителя и ще бъдем за-
винаги като Него. Само си помислете!
Той ни е Взел от полагаемото ни се мяс-
то на боклука и ни е призовал в Своята
вечна слава!
Нашето трето утешение е това, че
страданията ни са само за малко. На фо-
на на вечната слава несгодите на земния
ни Живот са изклк»чшпелно краткотрай-
ни.
Последното насърчение, което Петър
отправя към нас, е, че Бог използва тези
страдания, за да ни възпитава и да раз-
вива християнския ни характер. Той ни
обучава така, че да моЖем да царуваме.
Тук са изброени четири аспекта на този
процес на обучение:
Бог ни усъвършенства. Изпитанията
развиват вярващия. Те създават В него-
вия характер такива черти, които го
правят духовно зрял.

217

1 Петър 5

Той ни утвърАдаВа. Чрез страдания-
та християнинът става по-стабилен,
способен да поддърЖа добро свидетелс-
тво и да устоява на натиск. Тук се упот-
ребява същата дума, която използва и
Господ Исус, когато казва на Петър:
„...утвърди братята си" (Лука 22:32).
Той ни укрепява. Преследванията се
използват от Сатана, за да отслабят и
изтощят вярващите, но обикновено
имат противоположения ефект. Те ги ук-
репяват още повече и вярващите ста-
ват още по-издръЖливи..
И ни прави непоколебими. Този израз в
оригиналния език е свързан с думата „ос-
нова". Бог иска всеки вярващ да бъде
здраво основан в Неговия Син и в Слово-
то Му.
Лейси пише следното:
„НеизбеЖните страдания в Живота на
християните винаги водят до един и същ
благословен резултат в техния харак-
тер: те пречистват вярата, усъвършен-
стват характера, утвърждават, укрепя-
ват и основават здраво Божиите хора. "34
5:11 Когато видим чудния начин, по
който Бог използва преследванията и
страданията за Своя слава и за наше
добро, не моЖем да не възкликнем заед-
но с Петър в неговото славословие: „Не-
му да бъде господството до вечни веко-
ве. Амин." Само Такъв Бог заслузкава
слава! Само Такъв Бог заслуЖаВа господ-
ство!
5:12 Сила е верният брат, на когото
Петър посвещава това Писмо, и моЖе
би човекът, чрез когото го изпраща.
Целта на Петър в това Писмо е да уве-
ри разпръснатите вярващи, че християн-
ската вяра, която те носят, е истинска-
та вяра, или - както той я нарича - „ис-
тинската Бойкия благодат". МоЖе би в
огъня на цялото това преследване те са
могли да се изкушат и да се усъмнят да-
ли са били прави, като са приели христи-
янството. Петър ги уверява, че тяхно-
то решение е било правилно. Те са наме-
рили Божията истина и трябва твърдо
да стоят в нея.

5:13 „Поздравява ви избраната с вас
църква във Вавилон и син мой Марко."
НевъзмоЖно е да каЖем със сигурност
кой или какво означава „избраната с вас...
във Вавилон"*. Ето няколко от по-съ-
ществените предположения: (1) Братс-
твото (2:17; 5:9). (На гръцки език тази
дума е от Женски род.) (2) Съпругата на
Петър. (3) Някоя известна Жена от об-
ластта. Също така не е възмоЖно да се
знае и какво се има предвид под Вавилон.
Той моЖе да бъде: (1) известният град на
Ефрат, където е имало много евреи; (2)
военната база, позната под същото име,
на река Нил (което е малко вероятно); и
(3) Рим. В Откровението Вавилон обик-
новено се свързва с Рим (17:1-9; 18:10,21).
Третият въпрос изниква във връзка
със споменаването на името Марко. Да-
ли това е собствен син на Петър по
плът или Йоан Марко, авторът на едно
от Евангелията? По-вероятно е да ста-
ва въпрос за второто. Ако приемем то-
ва предполоЖение за вярно, остава въп-
росът дали Марко е син на Петър, защо-
то последният го е завел при Христос,
или „син" означава просто близка духов-
на връзка меЖду един по-стар и един по-
млад християнин. Думата „син"35, коя-
то Петър използва тук, не е същата ду-
ма, която използва Павел, за да опише ду-
ховната си връзка с Тимотей и Turn, но
много добре съответства на древното
предание, според което енергичното
Евангелие от Марко се основава на раз-
казите на очевидеца Петър.
5:14 Презвитерът завършва Писмото
си с една заръка и с едно благопоЖелание.
Заръката е следната: „Поздравете се
един друг с лк)безна целувка." ЗадълЖе-
нието да се обичаме един друг с братска
лкЯюв е една постоянна заповед за църк-
вата, макар че начините на нейното из-
разяване могат да варират в зависимост
от годините и културата.
* Думата „църква" липсва 8 оригиналния
текст: бел. на преВ.

218

1 Петър 5
Благопозкеланието е следното: „Мир	Мир, съвършен мир,
на всички вас, които сте в Христа Ису-	когато смъртта ни дебне отвред
са." ТоВа е едно позкелание, което има за	и непрекъснато грака?
цел да успокои тласканите от бурята	Исус извади Жилото на смъртта
светии, които страдат заради името на	и сега ни пази, за да Му слуЖим,
Исус Христос. Исур казва „мир" на Сво-	и чака.
ето измъчвано и блъскано стадо, стра-	Едуард Бикърстет
дащо сред едно размирно общество.
219

1 Петър - Крайни белезкки

Крайни белеЖки
1)	(1:2) Освещението има и други аспек-
ти, които се осъществяват по-къс-
но. Когато един човек се новороди,
той става осветен по полсакение, за-
щото е „в Христа" (Евр. 10:10, 14).
По време на християнския си Живот
той преЖивява практическо освеще-
ние, т. е. започва да прилича все по-
вече и повече на Христос (1 Петр.
1:15). В небето той ще получи съвър-
шено освещение, защото никога по-
вече няма да греши (Кол. 1:22). (ВиЖ-
те също и екскурса след Евреи 2:11.)
2)	(1:8) Болшинството гръцки ръкопи-
си казват „познали" (eidote) вместо
„видели" (idontes), но значението е
почти същото: ние не сме били лич-
но запознати с Исус на земята.
3)	(1:8) William Lincoln, Lectures on the
First and Second Epistles of Peter, p. 21.
4)	(1:12)/Ш., p.23.
5)	(1:13) J.  H.  Jowett,  The Redeemed
Family of God, p. 34.
6)	(1): 17) Lincoln, Lectures, p. 30.
7)	(1:20) Ibid., p. 33.
8)	(1:21) WT J. P. Wolston, Simon Peter: His
Life and Letters, p. 270.
9)	(1:22) В критическия текст (а така
също и в българския превод: бел. на
прев.) е изпуснат израза „чрез Духа".
10)	(1:23) Footnote in F. W. Grant, „1
Peter", The Numerical Bible, Hebrews to
Revelation, p. 149.
11)	(1:23) В критическия текст „go ве-
ка" е изпуснато.
12)	(2:2) Александрийският текст (как-
то и текстът на Библията на бълг.
ез.: бел. на прев.) гласи: „... за да по-
раснете чрез него към спасение." Но
това допълнение моЖе да хвърли
съмнения върху сигурността в спасе-
нието. (В текста на НИПБКДЖ е
изпуснато „към спасение": бел. на
прев.)
13)	(2:6) От библейската гръцка дума
lithon (камък) асго- (горен край или

връх) gonianon (на ъгъл), и оттук
крайъгълен камък или най-горен ка-
мък на строезк.
14)	(2:7) В критическия текст се казва
„които не вярват" (докато в НПБ-
КДЖ текстът гласи „които са непо-
корни": бел. на прев.), но тъй като
„да повярваш в евангелието" означа-
ва също такава се покориш на еван-
гелието", значението е почти също-
то.
15)	(2:12) Буквалното значение е „благо-
родно " или „ красиво " (от гр. kalos, cp.
англ. calligraphy: калиграфия, красно-
пис).
16)	(2:12) Charles R. Erdman, The General
Epistles, pp. 66.
17)	(2:12) Jowett, Redeemed Family, pp. 88q
89.
18)	(2:13) Leslie T. Lyall, Red Sky at Night,
p. 81.
19)	(2:16) F. B. Meyer, Tried by Fire, p. 91.
20)	(2:25) Гръцката дума тук е episkopos,
което означава „епископ" или „над-
зирател".
21)	(3:2) George Muller, in a periodical
called The Word, edited by Richard
Burson, date unknown, pp. 33-35.
22)	(3:4) Meyer, Tried, p. 117.
23)	(3:7)  Charles  Bigg, A  Critical and
Exegetical Commentary on the Epistles of
St. Peter and St. Jude (ICC), p. 155.
24)	(3:8) В някои ръкописи се казва „лк>
безни" (philophrones) вместо „смире-
номъдри" (tapeinophrones). И двете
качества подхоЖдат на контекста.
Изборът на едно от двете зависи от
отношението на преводачите към
текстовата критика на НЗ. Текс-
тът на НИПБКДЖ следва традици-
ята на ПБКДЖ.
25)	(3:15) Изразът „Христа като Гос-
под" предполага, че Христос от НЗ
е Йехова Саваот от Стария.
26)	(4:6) Albert Barnes, Notes on the New
Testament: James, Peter, John and Jude,
p. 191.
27)	(4:14) Последната част от 14 стих
липсва в критическия текст. Тъй ка-
14)	
220

1 Петър - Крайни белеЖки

то думите „почива на вас" и „прос-
лавя" завършват с една и съща нас-
. тавка на гръцки език (-etai), моЖе да
се предположи, че преписвачите са
пропуснали втората дума по недо-
глеЖдане. Това явление се нарича из-
пускане поради еднаквост на настав-
ките.
28)	(4:16) F. В. Meyer, Tried by Fire, p. 27.
29)	(4:16) G. Campbell Morgan, Searchlights
from the Word, p. 366.
30)	(4:18) Meyer, Tried, pp. 180-181.
31)	(5:2) В критическия текст е изпусна-
та думата „драгоВолно". Традицион-
ният прочит (присъстващ в текста
на мнозинството и традиционния
ръкопис),  следван от ПБКДЖ и
НИПБКДЖ, no-добре приляга на
контекста, тъй като подчертава
разликата меЖду доброволното слу-
Жение и слуЖението„с принуЖдение".
32)	(6:7) J. Sidlow Baxter, Awake, My Heart,
p. 294. Красивата игра на думи, коя-
то се появява в текста на ПБКДЖ
и НИПБКДЖ (а така също u в текс-

та на мнозинството и традицион-
ния ръкописи) не личи в оригиналния
гръцки текст, където двете думи
(„гриЖа" и „гриЖа се") не са свързани
помеЖду си. Тя се появява най-напред
в първия отпечатан превод на НЗ на
английски език (от 1526 г.), който е
резултат от работата на изтъкна-
тия преводач и мъченик от времето
на инквизицията Уилям Тиндейл
(1484-1536). Неговият превод гласи
(както и преводът на български
език: бел. на прев.): „ВъзлоЖете вся-
ка ваша гриЖа на Него, защото Той
се гршки за вас."
33)	(5:8)   J.    Dwight   Pentecost,   Your
Adversary the Devil, p, 94.
34)	(5:10)ч Harry  Lacey,  God and the
Nations, p. 92.
35)	(5:13) Тук е използвана обикновената
гръцка дума за син „huios"; докато
Павел използва думата „teknon" -
буквално „роденият" (на шотландс-
ки диалект bairn) или „детето".
33)	
221

1 Петър - Библиография

Библиография
(Върху Първо и Второ послание
на Петър)
Barbieri, Louis,
A. First and Second Peter,
Chicago: Moody Press, 1975.
Bigg, Charles,
A Critical and Exegetical Commentary on the
Epistles of St. Peter and St. Jude (ICC),
Edinburgh: T. & T. Clark, 1901.
Grant, F. W.,
„I and II Peter," The Numerical Bible, vol. 7,
New York: Loizeaux Bros., 1903.
Ironside, H. A.,
Notes on James and Peter,
New York: Loizeaux Brothers, 1947.
Jowett, J. H.,
The Redeemed Family of God,
London Hodder & Stoughton, n. d.
Lenski, R. C. H.,
The Interpretation of the Epistles of St. Peter,
St. John & St. Jude,
Columbus: Wartburg Press, 1945.

Lincoln, William,
Lectures on the First and Second Epistles of
Peter,
Kilmarnock: John Ritchie Publ., n. d.
Meyer, F. B.,
Tried by Fire,
Fort Washington, PA: Christian Literature
Crusade, 1983.
Stibbs, Alan M.,
The First Epistle General of Peter,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1959.
Thomas, W. H. Griffith,
The apostle Peter His Life and Writings,
Grand Rapids: Kregel Publications, 1984.
Westwood, Tom,
The Epistle of Peter,
Glendale, California: The Bible Treasury
Hour, Inc., 1953.
Wolston, W. T. P.,
Simon Peter: His Life and Letters,
London: James Nisbet & Co., 1913.

222

Второто послание на Петър
„[Второто] послание [на Петър] вдъхва Христос и чака Неговото завръщане."
Хомригхаузен

ВъВедение
I. Уникално място в Канона
Горният убоден цитат е от особено зна-
чение, тъй като неговият аВтор като
много други автори отрича авторство-
то на Петър за Второто послание, ка-
то при това признава, че „това, което
ние вшкдаме в Посланието, е Петрово
по характер и дух"1. Странното е, че те-
зи две твърдения обобщават по един
сбит начин уникалния принос на Второ-
то Писмо на Петър. Сред все по-надвис-
ващата тъмнина на отстъплението
това кратко Писмо ни кара да обърнем
погледа си напред към идването на Гос-
пода. То ни напомня много за Живота и
личността на Петър и наистина „вдъх-
ва" Христос на онези, които му позволя-
ват да направи това.
П. Авторство
Наскоро един водещ американски консер-
вативен изследовател на НЗ каза следно-
то: „Второто Послание на Петър, също
като книгите на Данаил и Исая от СЗ, е
мястото, където мъЖете се прощават
с детството що се отнася до стрикт-
ната ортодоксалност на библейския
критицизъм." Съвременните тълкува-
тели дори не се опитват да опровергаят
авторството на Петър при това Пос-
лание; те приемат за дадено, че той не е
написал това Писмо. В сравнение с всич-
ки останали новозаветни книги приема-
нето на Второто послание на Петър за
автентична книга от НЗ създава и някои
по-сериозни проблеми от тези, които
обаче определено не са толкова сериозни,
колкото се опитват да ги представят.

Външни доказателства
Обикновените цитати от Поликарп,
Игнатий и Иреней не могат да се прило-
жат за Второто послание на Петър. Но
ако Посланието на Юда е написано след
Второто послание на Петър, както учи
и ранната църква, в Юда ние имаме едно
свидетелство за това Послание от вре-
мето на първи век (вшк Въведението към
Юда). Германският изследовател Тео-
дор Цан смята, че нямаме нуЖда от по-
вече доказателства. За първи път след
Юда Второто Послание на Петър е ци-
тирано от Ориген, следван от Методий
Олимпийски (мъченик от времето на ца-
руването на император Диоклетиан) и
от фумилиан Кесарийски. Евсевий приз-
нава, че повечето християни приемат
това Послание, докато самият той има
някакви съмнения.
Второто послание на Петър не е
вклЬчено в Мураторианския канон, но в
него не е вклкочено и Първото послание
на Петър, а освен това самият канон е
доста фрагментарен. Макар и да има
съмнения относно автентичността на
това Послание, ДЖером заедно с други
водещи представители на църковните
отци - Атанасий и Августин, най-накрая
го приема като част от БоЖестВените
Писания. Неговото решение е последва-
но от цялата църква и това полоЖение
остава до периода на Реформацията.
Защо Второто послание на Петър има
по-слаби външни доказателства в срав-
нение с другите книги? Първо, защото
то е много кратко и явно има много мал-
ко копия и освен това не съдърЖа голя-
мо количество уникален материал. Пос-
ледното е особено ваЖно за неговото
приемане: книгите на еретиците винаги
добавят някакви противопоставящи се

223

2 Петър

доктрини или най-малкото допълват
доста странно апостолската доктрина.
ТоВа моЖе би е главната причина да вни-
маваме при прекалено бързото отнася-
не на Второто послание към ранните ве-
кове: има няколко псевдопиграфни (лъЖ-
ливи) книги, които използват името на
Петър за въвеЖдането на гностични
ереси, като „Откровението на Петър"
например.
И на последно място, ваЖно е да се
знае, че докато Второто послание на
Петър е една от антилегоменните кни-
ги (за които мненията се противопоста-
вят), то никога не е било смятано за
лъзкливо Писание от нито една църква.
Вътрешни доказателства
Тези, които отричат авторството на
Петър за това Послание, използват ка-
то аргумент разликите в стила меЖду
Първото и Второто послание. Но разли-
ките меЖду Първото и Второто посла-
ние на Петър не са толкова големи, кол-
кото разликите меЖду двете Послания
и останалите книги от НЗ. И двете Пос-
лания използват широк и ярък диапазон
от думи, които показват много съвпаде-
ния с проповедите на Петър от Деяния-
та и със събития от неговия Живот.
Съвпаденията със случки от Живота
на Петър, които се срещат в тази кни-
га, са били използвани както като аргу-
ментира" такаикатоаргументи„про-
тив" неговото авторство. Някои от хо-
рата, които отхвърлят авторството
на Петър, казват, че Посланието се нуЖ-
дае от още повече съвпадения; други пък
казват, че съвпаденията били прекалено
много, което говорело за фалшификация!
Но каква моЖе да бъде причината за фал-
шифицирането на тази книга? Макар и
изклкзчително изобретателни при из-
мислянето на теории против авторст-
вото на Петър, противниците на това
Послание все още не са успели да измис-
лят нещо убедително.
Когато изучаваме самото Послание
обаче, откриваме няколко вътрешни до-

казателства, които показват, че него-
вият автор наистина е Петър.
В 1:3 авторът говори за вярващите ка-
то за хора, призовани чрез Господната
слава и сила. Това ни напомня за Лука 5:8,
където Петър е толкова поразен от
Господната слава, че казва: „Иди си от
мене, Господи, защото съм грешен чо-
век."
Когато авторът съветва своите чи-
татели как биха могли да не се препънат
(1:5-10), ние незабавно си спомняме за
препъването на Петър и за скръбта, ко-
ято му донесе то.
Текстът на 1:14 е особено ВаЖен. От
него разбираме, че Господ Исус е уведо-
мил автора, че той скоро ще умре. Това
напълно съответства на пасаЖа в Йоан
21:18, 19, където Исус открива на Пе-
тър, че ще бъде убит, когато остарее.
В пасаЖа от 13 до 15 cm. се споменават
няколко пъти думите „хиЖа" (скиния) и
„смърт" (изход), които се използват и
от Лука при описанието на преобраЖени-
ето.
Едно от най-убедителните доказа-
телства за авторството на Петър е по-
зоваването нй преображението в 1:16-18.
Авторът на Посланието е бил един от
присъстващите на святата планина. То-
ва означава, че той моЖе да бъде или Пе-
тър, или Йоан, или Яков (Мат. 17:1). Но
в началото на това Писмо (1:1) се споме-
нава името Петър, а не Йоан или Яков.
Във 2:14,18 ние срещаме думата „под-
мамват". Тази дума произхоЖда от гла-
гола „deleago" - „улавям с примамка", ду-
ма от риболовния речник, която особено
добре подхоЖда на рибаря Петър.
В 3:1 авторът намеква за едно първо
свое Писмо, което е най-вероятно Пър-
вото послание на Петър. Освен това в
3:15 той прави едно много лично изказва-
не за Павел, което е присъщо само за
апостол.
И една последна дума, която пораЖда
асоциации с Живота на Петър, се намира
в 3:17. Съществителното „утвърЖде-
ние" е производно на глагола „утвърЖда-

224

2 Петър 1

вам" - същия глагол, който е използван
от Исус в Лука 22:32: „И ти, когато се
обърнеш, утвърди братята си." Той се
среща също така и в 1 Петр. 5:10 и в 2
Петр. 1:12 като „утвърди" и „утвърде-
ни".
И най-накрая трябва да кажем, че спо-
ред нас една сериозна причина за враж-
дебното отношение към Второто пос-
лание на Петър и съмненията относно
неговото авторство, което се наблкзда-
ва и при пасторалните Послания, е при-
съствието на едно много остро осъжде-
ние на отстъпилите от вярата.
Докато изучаваме Посланието, ние ще
видим и други вътрешни доказателства
за авторството на апостол Петър, но
това, което е важно да направим, е да се
обърнем към самото Писмо и да се опи-
таме да видим какво Господ иска да ни
каже чрез него.
III. Датиране
Датирането на Второто Послание е
свързано явно с проблема за неговата ав-
тентичност. Онези, които смятат, че
то е фалшифицирано, определят една да-
та някъде през втори век. Тъй като ние
смятаме, че църквата не е направила
грешка, като е приела Писмото като
част от Канона както от историческа,
така и от духовна гледна точка, бихме
посочили като вероятна дата за негово-
Схема на изложението
I.	Поздравление (1:1,2)
II.	Призив за постигане на утвърден
християнски характер (1:3-21)

то написваме времето преди смъртта
на Петър (67 или 68 сл. Хр.), т. е. 66 или
67 г. сл. Хр.
IV. Историческа обстановка и
основни теми на Посланието
В основата на това Писмо личат ясно
две основни нишки, които се борят една
срещу друга: пророческото слово (1:19-
21) и лъЖлиВото слово (2 гл.). Петър ве-
че вижда, че на хоризонта започват да се
появяват лъжеучители, „които ще въве-
дат тайно гибелни ереси", водещи до без-
нравственост и разпуснатост на пове-
дението; хора, които ще се присмиват на
идеята за идещия съд (3:1-7). Това, което
се вижда като нещо бъдещо по времето
на Посланието на Петър, вече е насто-
яще по времето на посланието на Юда (4
cm.). Когато християнският свят загуб-
ва интереса си към Пришествието на
Христос и се настанява удобно в света
(по времето на Константин и след него),
моралът на църквата започва шеметно
да пада надолу. Същото се отнася и за
църквата днес. Интересът към проро-
ческите истини, наблк>даван през девет-
надесети век, в много църковни кръгове
днес е затихнал, а либерализмът в живо-
та на някои църкви показва, че Петър е
бил вдъхновен да напише много истини,
които ще бъдат валидни за целия пери-
од на християнството.'
III.	Предсказване появата на лъжеучите-
ли (2 гл.)
IV.	Предсказване появата на подиграва-
тели (3 гл.)
III.	

III.	
Коментар
I.    Поздравление (1:1,2)
1:1 Симон Петър представя себе си ка-
то слуга и апостол на Исус Христос. Не-
говата простота и скромност са пора-

зителни. Той е станал слуга по избор, а
апостол - по небесно назначение. Петър
не използва никакви помпозни титли или
фрази, за да покаже своето положение.
Единственото нещо, което той иска да
покаже, е благодарното признание на за-
дължението си да служи на възкръсналия
Спасител.

225

2 Петър 1

Тези, към които е адресирано това
Писмо, са хора, които са получили съща-
та скъпоценна вяра като Петър и него-
вите съработници. Това е всичко, което
знаем за тях. МоЖем да предположим, че
това е едно обръщение към вярващи
езичници, които са получили същата вя-
ра като вярващите евреи - „еднаква с
нас скъпоценна вяра". Бог приема по ед-
накъв начин всички, които се спасяват
чрез Неговата благодат - било то евреи
или езичници, мъЖе или йени, роби или
свободни.
Вярата вклЬчва всичко, което вярва-
щите са получили, когато са приели хрис-
тиянството. Петър обяснява, че тази
вяра е „чрез правдата на нашия Бог и
Спасител Исус Христос". Той иска да ка-
Же, че Бог е справедлив, когато дава та-
зи еднаква вяра на всички, които вярват
в Господ Исус. Смъртта, погребението
и възкресението на Христос осигуряват
справедливо основание, на базата на ко-
ето Бог моЖе да покаЖе благодат на
грешниците чрез вяра. Дългът на греха
е платен изцяло и сега Бог моЖе да оп-
равдае безбоЖния грешник, който вярва
в Неговия Син.
Названието „нашия Бог и Спасител
Исус Христос" е едно от многото наи-
менования в НЗ, което подчертава абсо-
лютната боЖественост на нашия Гос-
под Исус Христос. Ако Той не е Бог, то-
гава това название е абсолкшшо безсмис-
лено.
1:2 Възвишената молитва на апосто-
ла за неговите читатели е благодат и
мир да им се умноЖат „чрез познаване-
то на Бога и на Исуса, нашия Господ".
Той им поЖелава да имат това познание
чрез утвърдителната и обновителна
благодат на Бога във всекидневния им
Живот и иска те да бъдат пазени чрез
БоЖия мир, който надвишава всяко чо-
вешко познание. Но това не означава, че
те трябва да приемат тази благодат и
този мир на малки глътки. Петър им по-
Желава тези благословения непрекъсна-
то да им се умноЖават!

Как моЖе да стане това? Чрез позна-
ването на Бога и на Исуса, нашия Гос-
под. Колкото по-добре познаваме Бога,
толкова повече ще ни се умноЖават Не-
говата благодат и мир. Това моЖе да
стане най-успешно, когато обитаваме
непрекъснато в тайното място на Пре-
възвишения, а не когато Го посещаваме
само от време на време там. Онези, ко-
ито Живеят в светилището, а не в пок-
райнините на храма, ще намерят тайна-
та на БоЖията благодат и мир.
II. Призив за постигане на утвърден
християнски характер (1:3-21)
1:3 Този пасаЖ трябва да събуЖда огро-
мен интерес у всеки вярващ християнин,
тъй като той ни учи как да се предпазва-
ме от съгрешаване в този Живот и как
моЖем да бъдем уверени, че ще влезем
победоносно в следващия.
Най-напред трябва да знаем, че Бог ни
е дал всичко необходимо, за да водим
свят Живот. Това подсигурябане е свиде-
телство за Неговата сила: „Неговата
божествена сила ни е подарила всичко,
що е потребно за Живота и за благочес-
тието." Така както Неговата сила ни
спасява най-напред, така тя ни дава спо-
собност да Живеем свято след това.
Първо тя ни подарява Живот, а после
благочестие. Благовестието е БоЖията
сила за спасение от наказанието за гре-
ха и от неговата сила, от осъЖдението
и осквернението.
„Всичко, що е потребно за Живота и
за благочестието", вклк)чва първосве-
щеническото дело на Христос, слуЖени-
ето на Светия Дух, дейността на ангел-
ските същества във връзка с нас, новия
Живот, който получаваме при обръщени-
ето, и поученията на БоЖието слово.
Силата да Живеем свят Живот идва
„чрез познаването на Този, Който ни е
призовал". Така както Неговата боЖес-
твена сила е изворът на святост, така
Неговото познаване е пътят, по който
придобиваме тази святост. Неговото
познаване е вечен Живот (Йоан 17:3), а

226

2 Петър 1

напредъкът В Неговото познаване е нап-
редък в светостта. Колкото по-добре
познаваме Този, Който ни е призовал,
толкова повече започваме да приличаме
на Него.
Християнското призвание е една от
лк)бимите теми на Петър. Той ни на-
помня, че: (1) Ние сме били призовани от
тъмнината в Неговата чудесна светли-
на. (2) Били сме призовани да следваме
Христос по стъпките на Неговите
страдания (1 Петр. 2:21). (3) Били сме
призовани да отвръщаме на хулите с бла-
гословения (1 Петр. 3:9). (4) Призовани
сме в Неговата вечна слава (1 Петр.
5:10). (5) Призовани сме чрез слава и си-
ла (2 Петр. 1:3). Последните думи озна-
чават, че Той ни е призовал, като ни е
разкрил чудесните тайни на Своята лич-
ност. Савел от Tape е бил призован по
пътя към Дамаск, когато е видял БоЖи-
ята слава. Един Христов ученик казва
така: „Аз погледнах в Неговото лице и
завинаги изгубих възможността да въз-
приемам нещата, които са различни от
Него." Той също е бил призован чрез Не-
говата слава и превъзходство.
1:4 Сред „всичко, що е потребно", да-
дено ни чрез БоЖията сила, за да водим
свят Живот, са и „скъпоценните нам и
твърде големи обещания'' в словото.
Изчислено е, че в Библията Бог ни е дал
най-малко 30 000 обещания. ДЖон Бънян
е казал ВеднъЖ така: „Пътят на Живота
е постлан с такъв дебел килим от обе-
щания, че не е възмоЖно да направиш и
една крачка по него, без да стъпиш вър-
ху някое от тях."
БоЖиите обещания са последното от
седемте скъпоценни неща, които Пе-
тър споменава в своите две Писма. На-
шата вяра е по-скъпоценна от злато (1
Петр. 1:7). Скъпоценна е кръвта на
Христос (1 Петр. 1:19). Христос, Живи-
ят Камък, е скъпоценен в БоЖиите очи
(1 Петр. 2:4). Той е скъпоценен и като
Крайъгълен камък (1 Петр. 2:6). Скъпо-
ценен е за всички, които вярват в Него
(1 Петр. 2:7). Нетленното украшение на

кротък и тих дух е скъпоценно пред Бо-
га (1 Петр. 3:4). И най-накрая, скъпоцен-
ни са БоЖиите обещания (2 Петр. 1:4).
Нека да си припомним някои от обеща-
нията, свързани със светия Живот. (1)
ОсвобоЖдение от властта на греха
(Рим. 6:14). (2) Достатъчна благодат (2
Кол. 12:9). (3) Сила да се подчиняваме на
Неговите заповеди (фил. 4:13). (4) Побе-
да над дявола (Як. 4:7). (5) Изходен път
при всяко изпитание (1 Кор. 10:13). (6)
Прощение, когато изповядаме греховете
си (1 Йоан 1:9)., (7) Отговор, когато Го
призовем (Пс. 50:15).
Тогава няма защо да се чудим, че Пе-
тър казва, че БоЖиите обещания са скъ-
поценни и твърде големи! Тези обещания
помагат на вярващия да избяга от про-
излязлото от страстите разтление на
света. Бог ни е обещал да ни даде всичко,
което ни е необходимо, за да устоим на
съблазните. Когато пред нас се изпра-
вят съблазни, ние моЖем да се опрем на
тези обещания. Те ни дават сила да избя-
гаме от покварата на света - сексуалния
грях, пиянството, мръсотията, мизери-
ята, измамата и съперничеството.
ПолоЖителният резултат от това
бягство е, че ние моЖем да станем
„участници на божественото естест-
во". Това става по време на обръщение-
то. След това, докато Живеем в практи-
ческо наслаЖдение от БоЖиите обеща-
ния, ние ставаме все повече съответни
на Неговия образ. Така например Той ни
е обещал, че колкото повече гледаме Гос-
подната слава „като в огледало", толко-
ва повече се преобразяваме в същия образ
(2 Кор. 3:18). Ние осъществяваме това
обещание на практика, като четем Не-
говото слово, изучаваме Христос Такъв,
Какъвто Той ни Го е разкрил, и Го след-
ваме. Когато правим това, Светият
Дух ни променя така, че започваме да се
преобразяваме в Неговия образ от една
степен на слава в друга.
1:5 3 и 4 cm. показват, че Бог ни е дал
всичко необходимо за небесния Живот. И
понеЖе ни го е дал, ние трябва да бъдем

227

2 Петър!

усърдни да го прилагаме. Бог не ни осве-
щава против нашата воля и без нашето
участие. От наша страна трябва да има
Желание, решение и дисциплина.
Развитието на християнския харак-
тер предполага вярата като нещо даде-
но. Нали в края на краищата Петър пи-
ше на християни - хора, които вече са
преЖивели спасението чрез вяра в Гос-
под Исус Христос! Затова той не им каз-
ва, че трябва да се снабдят с вяра; той
приема, че те вече я имат.
Вярата трябва да се допълни със се-
дем качества на светостта, които не се
добавят едно след друго, а всички едно-
временно.
Бащата на Том Олсън четял този па-
саЖ на синовете си по следния начин:
„Прибавете на вярата си добродетел-
та или смелостта на Давид; на смелост-
та на Давид благоразумието на Соло-
мон; на благоразумието на Соломон
твърдостта на Йов; на твърдостта на
Йов благочестието на Даниил; на благо-
честието на Даниил братолЬбието на
Йонатан; u на братолЬбието на Йона-
тан лЬбовта на Йоан." 2
А Ленски пише следното:
„ИзреЖдането на тези седем доброде-
тели е дадено във връзка с появата на
лъЖливи пророци (2:1) и начина на техния
Живот, който отразява фалшивостта
на тяхната вяра. Вместо добродетел те
раЖдат позор; вместо благоразумие -
слепота; вместо себеобуздание -разпус-
натост и разврат; вместо твърдост в
доброто - твърдост в злото; вместо
благочестие - безбоЖие; вместо братска
лк)бов - ненавист към БоЖиите деца; и
вместо лЬбов - нейната уЖасна проти-
вополоЖност - омраза." 3
Първото качество е добродетелта.
Добродетелта моЖе да означава набоЖ-
ност, доброта или нравствено превъз-
ходство, макар че и трите могат да се
вклк>чат в значението на думата благо-
честие. Добродетелта също така моЖе
да означава духовна смелост да заста-

неш пред този враЖдебен свят и сила да
защитиш правото.
Не моЖем да не си спомним за сме-
лостта на мъчениците. Архиепископ
Кренмар бил изправен пред избора или да
подпише декларация, че се отрича от
Христос, или да изгори на кладата. От-
начало той отказал да подпише, но пос-
ле, вследствие на огромен натиск, подпи-
сал. По-късно разбрал огромната си
грешка и уведомил палачите си да при-
готвят кладата. По негова собствена
молба му разбързали ръцете. Тогава той
вдигнал дясната си ръка и казал: „Това е
ръката, която подписа декларацията!
Ръката, която се съблазни! Нека тя пос-
трада първа!"4
Смелостта трябва да се допълни с
благоразумие и особено с благоразумие,
основано на духовната истина. Това още
ВеднъЖ подчертава колко е ВаЖно да изу-
чаваме БоЖието слово и да се подчинява-
ме на неговите свещени принципи.
Когато чета словото на Исус,
аз научавам все повече за Него.
Аз чувам гласа Му от всеки стих
и общувам непрекъснато с Него.
Елайза Xtoum
Чрез практическото опознаване на
Библията ние развиваме това, което
Ердман нарича „практически умения в
подробностите на християнството".
1:6 Бог ни е призовал на дисциплиниран
Живот. Някой беше нарекъл това конт-
ролиращата сила на волята под дейст-
вието на БоЖия Дух. Ние трябва да сме
дисциплинирани 6 молитвата, в библейс-
ките часове, в разпределението на вре-
мето си, в обуздаването на телесните си
апетити, в освещението си.
Един от примерите за такова себе-
обуздание е апостол Павел. „И тъй, аз
така тичам, не като към нещо неиз-
вестно; така удрям, не като че бия въз-
духа; но уморявам тялото си и го пороб-
вам, да не би, като съм проповядвал на
другите, сам аз да съм останал неодоб-
рен" (1 Кор. 9:26,27).

228

2 Петър 1

За да изучи no-добре света на птици-
те, големият естественик Одк>бон ре-
шил да поЖивее известно време сред при-
родата. Робърт Ли описва неговите пре-
живявания така:
„ За него физическите неудобства не бя-
ха нищо в сравнение с успеха на неговите
изследвания. Той мозкеше да стои непод-
вшкен часове наред в мрак и дъзкд и да се
чувства щастлив, когато след неколко-
седмично чакане мозкеше да прибави
един-единствен факт към описанието на
някаква птица. Понякога му се налагаше
да стои потопен до шия в застояла вода
почти без да диша, докато десетки от-
ровни змии минаваха покрай главата му
и огромни алигатори плуваха напред-на-
зад покрай мълчаливия му пост.
„Никак не беше приятно - казваше той,
докато лицето му гореше от ентусиа-
зъм, - но какво от това? Нали успях да
снимам онази птица!" 5
Примерът на другите, спешните нуЖ-
ди на загиващия свят и опасността от
проваляне на личното ни свидетелство
са достатъчни основания за себеобузда-
ние, така че Христос да получи най-доб-
рото от нашия Живот.
Себеобузданието трябва да се допъл-
ва от твърдост, т. е. от търпеливо из-
дърЖане на преследвания и враЖдебно
отношение. Ние никога не трябва да заб-
равяме, че християнският Живот е едно
предизвикателство за твърдост и из-
дръЖливост. Не е достатъчно само да
започнем славно; трябва да моЖем да из-
дърЖим докрай въпреки всички труднос-
ти. Представата за християнството
като за едно непрекъснато изкачване на
планински върхове не е реалистична. Ос-
вен върховите моменти има и всекиднев-
на, рутинна работа, черен труд и разоча-
рования, горчива болка и провалени пла-
нове. Твърдостта е изкуството да по-
несеш и преодолееш всичко това въпре-
ки всички обстоятелства, които са про-
тив нас.
След твърдостта идва благочестие-
то. Нашият Живот трябва да бъде по

Бога с цялата практическа святост, ко-
ято означава това. Поведението ни
трябва да съдърЖа такъв свръхестест-
вен елемент, че всички да познаят, че
сме деца на небесния ни Баща и да вшк-
дат семейната прилика в нас. Павел ни
напомня, че „благочестието е за всичко
полезно, понеЖе има обещанието и за се-
гашния, о за бъдещия Живот" (1 Тим. 4:8).
1:7 Братол1обието ни изявява пред
света като Христови ученици: „По то-
ва ще познаят всички, че сте Мои учени-
ци, ако имате л1обов помеЖду си" (Йоан
13:35).
JI 1обовта към братята култивира лкь
бов към цялото човечество. Тя не е про-
дукт на емоциите, а на волята; не е ня-
какво сантиментално чувство, което
ние преЖивяваме, а заповед, която изпъл-
няваме. Шобовта в НЗ е свръхестестве-
на. Невярващият не моЖе да обича по на-
чина, по който му заповядва Библията,
защото той няма небесен Живот. За да
моЖеш да обичаш своите врагове и да се
молиш за своите убийци, ти трябва да
имаш небесен Живот. ЛЬбовта се изра-
зява в даването: „Бог толкова възлкоби
света, че даде..."(Йоан 3:16). Ние моЖем
да изявим своята л1обо6 към другите, ка-
то им дадем нашето време, таланти,
богатства и Живот.
Т. Макали е баща на Eg Макали, един
от петте млади мисионери, убити от
индианците аука в Еквадор. Една нощ,
докато се молехме на колене на Господа,
той каза: „Господи, дай ми да Живея дос-
татъчно дълго, за да видя спасени онези
хора, които убиха нашите момчета, за
да мога да ги прегърна и да им каЖа, че ги
обичам, защото те обичат моя Хрис-
тос." Такава е християнската л1обов - да
моЖеш да се молиш така за убийците на
своя син.
Тези седем качества формират пълно-
ценния християнски характер.
1:8 По пътя на ученичеството не мо-
Же да има застой - моЖе да има или нап-
редък, или упадък. В двиЖението напред

229

2 Петър 1

има сила и сигурност; в движението на-
зад - само опасности и провал.
Отказът от постоянство в развити-
ето на християнския характер води до
безделие, безплодие, слепота, късогледс-
тво и забрава.
Безделие. Само Животът, Живян в об-
щение с Бога, моЖе да бъде наистина ре-
зултатен. Водителството на Светия
Дух ни предпазва от безделни действия
и ни прави максимално работоспособни.
В противен случай ние се бием с въобра-
Жаем противник или шием без конец.
Безплодие. ВъзмоЖно е човек да знае
много за Господ Исус Христос и въпре-
ки това да остане безплоден в това свое
знание. Отказът от прилагане на прак-
тика на това, което знаем, неизбеЖно
води до безплодие. Вливането на води в
Мъртво море без съответното излива-
не е довело до неговото умиране. Също-
то става и в духовния свят.
1:9 Късогледство. Има различни степе-
ни на увреденост на зрението. Късоглед-
ството е такава форма на увреденост
на зрението, според която човекът виЖ-
да по-добре близкото, отколкото далеч-
ното; т. е. той Живее повече за настоя-
щето, отколкото за бъдещето. Толкова
е зает с материалните неща, че изобщо
не забелязва духовните.
Слепота. Всеки човек, у когото липс-
ват изброените no-горе седем качества,
е сляп. Той не разбира кое е основното в
неговия Живот. Не моЖе да оценява пра-
вилно духовните стойности. Живее в
един мрачен, пълен със сенки свят.
Забрава. И последно, човекът, който
няма тези седем качества, „е забравил,
че е бил очистен от старите си грехо-
ве". Истината за неговото избавление е
загубила привлекателността си за него.
Той е тръгнал обратно към мястото,
от което е бил избавен, и си играе с гре-
хове, които са причинили смъртта на
БоЖия Син.
1:10 И така, Петър увещава читате-
лите си да затвърдят своето призвание
и избиране. Това са двете страни на Бо-

Жия план за спасение. Избирането се от-
нася до Неговото суверенно, Вечно право
да избира индивиди, които да Му принад-
леЖат; призванието се отнася до Него-
вото действие във времето, което осъ-
ществява този Негов избор на практи-
ка. Нашето избиране е станало преди
сътворяването на света; призоваване-
то ни става по време на нашето обръще-
ние. Хронологично първо идва избиране-
то, а след това - призванието. Но като
хора ние преЖивяваме първо призовава-
нето, а след това разбираме, че сме би-
ли избрани от Него още от вечността.
Ние не моЖем да затвърдим нашето
призвание и избиране повече, отколко-
то те са затвърдени от Бога: БоЖиите
намерения никога не могат да бъдат осу-
етени. Но моЖем да ги затвърдим за се-
бе си, като все повече растем 6 прилика
на Господа. Когато изявяваме плода на
Духа, ние даваме сигурно доказателство
за това, че наистина Му принадлеЖим.
Светият Живот доказва истинността
на нашата вяра.
Светият Живот ни предпазва и от
препъване. Тук не става въпрос за пада-
не във вечно осъЖдение, защото делото
на Христос ни е освободило от него. Тук
става въпрос за опасност от падане в
грях, опозоряване или временно отстъп-
ление. Ако ние не напредваме в небесния
си Живот, има опасност изобщо да про-
валим Живота си. Но ако вървим по Ду-
ха, никога няма да бъдем счетени за не-
годни да Му слуЖим. Бог пази християни-
на, който върви към Него. Опасността
идва, когато изпаднем в духовната ле-
ност и слепота.
1:11 В непрекъснатия духовен растеЖ
има не само сигурност, но и обещание за
„голям достъп във вечното царство на
нашия Господ и Спасител Исус Хрис-
тос". Тук Петър говори не за факта, че
ние имаме достъп до небесното царст-
во, а за това какъв моЖе да бъде този
достъп. Единственият начин, по който
ние моЖем да влезем в небесното царс-
тво, е вярата в Господ Исус Христос.

230

2 Петър 1

Но някои хора ще имат no-широк достъп
до това царство от други. Вярващите
ще получат различни награди. А тук се
казва, че степента на тези награди ще
зависи от степента на съобразяване със
Спасителя.
1:12 Докато разглеЖда настоящото и
бъдещо приложение на предмета на него-
вото Писмо, Петър не престава да на-
помня на своите читатели колко е 8аЖ-
но да развиват християнски характер.
Макар и да знаят това, добре е непрекъс-
нато да си го припомнят. Същото се от-
нася и за нас. Макар и да сме утвърдени
в истината, която сега дърЖим, вина-
ги има опасност да се отклоним от нея
или да я забравим. Затова винаги тряб-
ва да си я повтаряме.
1:13 И това е не само негово намере-
ние, но и негово задълЖение - да подтик-
ва светиите чрез непрекъснато напом-
няне, докато е Жив. Той се чувства за-
дълЖен да ги предпазва от духовна дрям-
ка дори и когато приблиЖава края на Жи-
вота си.
1:14 Господ Исус вече е известил на Пе-
тър това, че той ще умре, и начина, по
който ще умре (Йоан 21:18,19). Оттога-
ва са изминали много години. Остарява-
щият апостол знае, че това е естестве-
ният ход на Живота и че смъртта му ве-
че наблиЖава. Това знание го подтиква
да стане по-решителен в гриЖата си за
духовното благосъстояние на БоЖиите
хора през времето, което му остава.
Апостолът говори за своята смърт
като за оставяне на земното си обита-
лище или лапускане на тялото („тая...
хшка"). Също както хиЖата е временно
Жилище за хора, които пътуват, така и
тялото е мястото, където ние Живеем,
докато сме пътници на тази земя. При
смъртта хиЖата или палатката се ос-
тавят. При Грабването тялото ще бъ-
де възкресено и изменено. Библията го-
вори за тялото в неговото вечно и прос-
лавено състояние като за здание или дом
(2Кор.5:1).

Фактът, че Петър знае за близката си
смърт, не отменя истината за скорош-
ното завръщане на Христос за Негови-
те светии, както понякога се тълкува
това. Истинските вярващи винаги са
очаквали Христос да се върне всеки мо-
мент. Петър е знаел, че няма да бъде
Жив, когато Христос се завърне, само
чрез специално откровение.
1:15 Апостолът е решен не само да на-
помня лично на светиите колко е ваЖен
духовният прогрес, но се е постарал да
остави писмен документ, който да им
напомня това и след смъртта му. Него-
вите Писма ще припомнят на вярващи-
те неговите увещания по всяко време. В
резултат на това Писмата на Петър
осветяват пътя на вярващите мъЖе и
Жени вече повече от деветнайсет века
и ще продълЖат да правят това до идва-
нето на нашия Спасител. Освен това си-
гурни древни предания разказват, че в ос-
новата си Евангелието от Марко преда-
ва спомените на очевидеца апостол Пе-
тър, неговия духовен водач.
От този текст става ясно колко е
ваЖно писменото слуЖение. Писаното
слово е много по-трайно от казаното
слово. Чрез написаното слово слузкение-
то на човека продълЖава и след като тя-
лото му отиде в гроба.
Думата за смърт, която Петър из-
ползва тук, има общ корен с думата из-
ход. Това е същата дума, която се упот-
ребява за смъртта на Христос в Лука
9:31. Смъртта не е край на едно същест-
вувание, а преминаване от едно място в
друго.
Тези стихове имат специално значение
за нас, тъй като ни показват кое е ваЖ-
но за БоЖия човек, който Живее в сянка-
та на смъртта. Изразът „тия работи"
се среща четири пъти в този пасаЖ - в
8,9,12 и 15 стих. Великите и основни ис-
тини на християнската вяра придоби-
ват огромна стойност, когато ги пог-
леднем от прага на вечния свят.
1:16 Последните стихове от 1 глава са
посветени на идването на Христос в

231

2 Петър 1

слава. Петър най-напред говори за сигур-
ността на апостолското свидетелство,
а след това и за сигурността на проро-
ческото слово. Като че ли тук апосто-
лът свързва НЗ със Стария и казва на
своите читатели да се придърЖат към
това обединено свидетелство.
Най-напред той подчертава, че апос-
толското свидетелство се основава
върху фактите, а не върху басните. Ко-
гато са обявили „силата и пришестви-
ето на нашия Господ Исус Христос",
апостолите не са следвали „хитроиз-
мислени басни" или митове.
Конкретното събитие, за което Пе-
тър намеква тук, е преображението на
Христос на планината. Там е имало три-
ма свидетели от апостолите - Петър,
Яков и Йоан. „Силата и пришествието"
е един друг художествен начин6 да се ка-
Же „идването в сила" или „мощното ид-
ване" на Господ Исус Христос. Преобра-
жението е един преобраз на идването на
Христос в сила на земята, за да царува.
Това става ясно от описанието на съби-
тието от Матей. В Матей 16:28 Исус
казва: „Истина ви казвам: има някои от
стоящите тука, които никак няма да
вкусят смърт, докле не видят Човешкия
Син идещ в царството Си". Веднага след
това (в 17:1-8) е описано преобраЖение-
то. На планината Петър, Яков и Йоан
ВиЖдат Господ Исус в същата слава, в
която Той ще бъде по време на хилядо-
годиишото царство. По такъв начин ду-
мите на Господа от 16:28 биват изпъл-
нени в 17:1-8.
Сега Петър подчертава, че разказът
на апостолите за преобраЖението не е
нещо, основано на басни (гр. „митове").
Това е една дума, която често се изпол-
зва от някои съвременни теолози, за да
критикуват Библията, като казват, че
тя трябва да се „демшпологизира". Та-
ка например Балтман говори за „мито-
логичната страна" на НЗ, а ДЖон Робин-
зън призовава християните да признаят,
че голяма част от Библейския текст
представлява митове:

„През миналия Век бе предприета една
болезнена, но решителна крачка напред,
като бе признато, че Библията наисти-
на притеЖава „митологична страна",
която представлява вакна част от ре-
лигиозната истина. Постепенно почти
всички, с изклЬчение на крайните фунда-
менталисти, признаха, че разказите за
сътворението и падението в книгата Би-
тие представят най-дълбоки истини за
човека и природата, но под формата на
митове, а не като история, което не на-
малява тяхната валидност ни най-мал-
ко. И наистина, беше особено вазкно при
защитата на християнската истина да
се признае и потвърди, че тези разкази не
са исторически документи и поради то-
ва не могат да бъдат равностойни на ал-
тернативните описания В антропологи-
ята и космологията. Всички ония, които
не признават това разграничение, запя-
ват в един хор с Томас Хъксли и неговите
приятели." 7
За да опровергае обвинението, че тех-
ните разкази се основават на митове,
Петър два три свидетелства от плани-
ната на ПреобраЖението: свидетелст-
вото на очите, наушите и на телесното
присъствие.
Що се отнася до свидетелството на
очите, апостолите могат да каЖат, че
те са очевидци на Господното величие.
Йоан свидетелства: „И видяхме славата
Му, слава като на Единородния от От-
ца" (Йоан 1:14).
1:17 Следващото свидетелство е сви-
детелството тушите. Апостолите са
чули гласа на Бога, Който е казал: „Този
е Моят 6ъзл1обен Син, в Когото е Мое-
то благоволение." Този разбираем израз
на признание на Господ Исус е дошъл до
Него от великолепната слава, т. е. от
яркия светещ облак на славата, наречен
Shekinah, който е символизирал БоЖие-
то присъствие.
1:18 Имайки предвид Яков, Йоан и се-
бе си, апостол Петър подчертава, че те
съвсем ясно са чули гласа на Бога, когато
са били с Господа на святата планина. И

232

2 Петър 1

така, ние имаме свидетелството на
трима свидетели, което според Матей
18:16 е напълно достатъчно и автори-
тетно.
Най-накрая Петър добавя свидетелс-
твото на физическото присъствие: „ко-
гато бяхме с Него на светата планина."
Това е едно истинско преживяване, кое-
то не моЖе да се постави под съмнение.
Ние не знаем коя е планината на Пре-
ображението, но ако моЖехме да узнаем,
сигурно щяхме да я покрием досега със
светилища.8 Петър я нарича „светата
планина*' не защото е била свята сама по
себе си, а защото е била отделена за мяс-
то на едно свято събитие.
1:19 И така, пророческото слово е
потвърдено за нас. СтарозаВетните
пророци са предсказали идването на
Христос в сила и голяма слава. Събити-
ята на планината на Преображението са
потвърдили тези пророчества. Събити-
ята, които са видели апостолите, не са
отменили старозаветншпе пророчест-
ва, нито са ги направили още по-сигурни,
а просто са добавили едно потвърЖдение
на тези пророчества. Апостолите са ви-
дели предварително славата на бъдещо-
то царство на Христос.
Преводът на ф. У. Грант на остана-
лата част от 19 cm. моЖе да ни бъде от
голяма полза: „...и вие добре правите, че
внимавате на него (като на светило, ко-
ето свети в тъмно място, догде се за-
зори и зорницата изгрее) в сърцата ви."
Обърнете внимание на скобите, които
използва Грант. Според неговия превод
ние трябва да внимаваме в сърцата си.
В НИПБКДЖ u в много други версии те-
зи скоби липсват и следователно текс-
тът гласи „...догде се зазори и зорница-
та изгрее в сърцата ви", което предс-
тавлява една практическа трудност при
тълкуването.
Пророческото слово е светилото, ко-
ето свети. Тъмното място е светът.
Зазоряването белеЖи края на настоя-
щия Век на Църквата (Рим. 13:12). Из-
гряването на зорницата представлява

идването на Христос за Неговите све-
тии. По този начин пасаЖът иска да ни
каЖе, че ние винаги трябва да дърЖим
пророческото слово пред очите си и да
го пазим в сърцата си, защото то ще ни
слуЖи като светлина в този тъмен
свят, докато свърши векът на църквата
и Христос дойде на облаците, за да граб-
не Своите хора, които Го чакат, и да ги
занесе в небето.
1:20 В последните два стиха на тази
глава Петър ни уверява, че пророчески-
те Писания са произлезли от Бога, а не
от човека; че те са боговдъхновени.
„Никое пророчество в Писанието не
е частно... обяснение..." (или „не е с час-
тен произход": вЖ. бел. под линия в
НИПБКДЖ). Това твърдение е предиз-
викало много и разнообразни тълкува-
ния. Някои от тях са доста нелепи, като
например разсъждението, че правото за
тълкуване на Библията принадлеЖи из-
клкочително на църквата и че хората по-
отделно не могат да я изучават.
Има и други обяснения, които са ис-
тинни сами по себе си, макар и да не обяс-
няват значението именно на този стих.
Така например вярно е, че нито един
стих не трябва да се тълкува сам за се-
бе си, а в светлината на контекста и на
останалите текстове от Библията.
Но това, за което Петър говори тук,
е произходът на пророческото слово, а не
начинът, по който хората го тълкуват,
след като то е било дадено вече. Той ис-
ка да каЖе, че след като са започнали да
пишат, пророците не са описвали своите
частни обяснения на събитията или
собствените си заклк)чения. С други ду-
ми, тук под „обяснение"9 не се има пред-
вид обяснение на словото от онези от
нас, които имат Библията в писмен вид,
а начинът, по който Словото е дошло
първоначално до нас. Д. Т. Янг казва след-
ното:
„И така, правилното значение на тек-
ста е, че по своя произход Писанията не
са човешко произведение. Те са БоЖие
обяснение, а не човешко. Ние често слуша-

233

2 Петър 1,2

ме как някои хора казват, че това или
онова изказване на Библията представ-
лява мнението на Давид или на Павел,
или на Петър... Но за да бъдем точни,
трябва да кшкем, че Светите Писания не
съдърЖат човешки обяснения. Те предс-
тавляват единствено Божиите обясне-
ния за нещата.Нито едно пророчество в
Библията не е човешко обяснение: хората
са говорели така, както са били двиЖени
от Светия Дух."10
Затова ние смятаме, че преводът под
линия на НИПБКДЖ („произход") е по-
добър, тъй като по-добре подхоЖда на
контекста.
1:21 Този стих потвърждава тълкува-
нето на 20 cm., което току-що дадохме.
„Защото никога не е идвало пророчест-
во от човешка воля." Както беше казал
някой: „Това, което са писали пророци-
те, не е една бърканица от техни собст-
вени идеи, нито е продукт на човешкото
въображение, проникновение или разсъЖ-
дение..."
„... но [светите] човеци са говорили11
от Бога; двшкими от Светия Дух." По
някакъв начин, който ние не моЖем да
разберем напълно, Бог е водил тези мъ-
Же да изберат точно думите, които да
напишат, без да засегне нито индивиду-
алността, нито стила на писателите.
Това е един от клк>човите стихове в
Библията върху боговдъхновеността на
Писанията. Във времето, в което много
хора отричат авторитета на Библия-
та, е изключително ваЖно ние да заста-
нем здраво зад истината за дословната
и цялостна боговдъхновеност на непо-
грешимото БоЖие слово.
Под дословна боговдъхновеност на
Библията ние имаме предвид това, че ду-
мите, които са били записани първона-
чално от четиридесетте и повече чо-
вешки автори, са били вдъхнати от Бо-
га (вЖ. 1 Кор. 2:13). Бог не им е дал някак-
во общо описание или основна идея, след
което ги е оставил да пишат, каквото си
искат, а самите думи, които те са запи-
сали, са им били дадени от Светия Дух.

Цялостната боговдъхновеност на
Библията означава, че цялата Библия -
от Битие до Откровение - е била еднак-
во вдъхновена от Бога. Цялата тя е Бо-
Жието слово (вЖ. 2 Тим. 3:16). Когато
казваме, че Библията е непогрешима, ние
имаме предвид, че полученото БоЖие
слово няма абсолкипно никаква грешка в
оригиналния си вид, и то не само в док-
тринално, но така също и в историчес-
ко, научно, хронологично и всякакво дру-
го отношение.
III. Предсказване появата на
лпкеучители (2 гл.)
2:1 В края на 1 гл. Петър говори за ста-
розаветните пророци, като каза, че те
не са говорили по собствената си воля, а
двиЖими от Светия Дух. Сега той каз-
ва, че освен истинските пророци в СЗ е
имало и лъЖливи пророци и че както се-
га има верни учители в християнството,
така ще има и лъзкливи учители.
Тези лъЖеучители ще се появят в цър-
квата отвътре. Те ще се преправят на
слуЖшпели на евангелието. Затова опас-
ността от тях ще бъде толкова голяма.
Ако те идваха отвън и се представяха
като атеисти или агностици, вярващи-
те щяха да внимават и да се пазят от
тях. Но те ще бъдат майстори в изма-
мата. Ще носят Библии и ще използват
библейски изрази, макар и със съвсем раз-
лично съдърЖание. Президентът на една
либерална теологична семинария описва
тяхната стратегия по следния начин:
„ Често някои църкви сменят своите
убеЖдения толкова бързо, че дори не си
правят труда да се отрекат от мнения-
та, които доскоро са поддърЖали. Техни-
те теолози са усвоили доста умели начи-
ни да поддърЖат приемствеността, ка-
то измислят допълнителни тълкувания
или тълкувания към тълкуванията."
У. Крисуел описва лъЖеучителите по
следния начин:
„[Това са]... учтиви, лЬбезни и предста-
вителни мъЖе с вид на учени, които пред-
ставят себе си за приятели на Христос.

234

2 Петър 2

Те проповядват от амвона, пишат дебе-
ли книги, публикуват статии в религио-
зни списания... Изобщо атакуват христи-
янството отвътре, като намират в
църквата и училището удобни места, къ-
дето да свият гнезда всякакви нечисти
и омразни птици. Те заквасват тестото
с кваса на садукеите." п
Къде моЖем да срещнем тези лъЖливи
учители? Ще споменем само някои от
по-явните места. И така, моЖем да ги
срещнем в:
либералния и неоортодоксалния про-
тестантизъм
либералния римокатолицизъм
унитарианизма и универсализма
ръселизма (свидетелите на Йехова)
мормонизма
християнската наука
обединителната църква на Мун
християнделфинизма
армстронгизма („БоЖия църква по ра-
диото")
Представяйки се за слуЖители на
правдата, тези лъЖливи учители въвеж-
дат тайно унищоЖителни за душата
ереси успоредно с истинските библейс-
ки доктрини. По този начин те напълно
съзнателно смесват фалшивото с ис-
тинското. Като цяло в основата на тех-
ните учения стои една система от от-
рицания. Тук ви предлагаме кратък спи-
сък на някои от тях, които могат да се
срещнат в изброените no-горе общест-
ва:
Отричане на дословната и цялостна
боговдъхновеностна Библията; отрича-
не на Триединството, на боЖестВеност-
та на Христос, на Неговото непорочно
зачатие, на Неговата смърт като За-
местител на грешниците. Особено ярос-
тни са техните отрицания на стой-
ността на пролятата кръв на Христос.
Те отричат възкресението на Неговото
тяло, доктрината за вечното осъЖде-
ние, доктрината за спасението по благо-
дат чрез вяра в Господ Исус Христос; чу-
десата в Библията.

Други известни култови дВиЖения
днес са следните:
Теорията на Кенозис - това е еретич-
но учение, според което Исус не е прите-
Жавал никакви боЖествени атрибути.
Това означава, че Той е могъл да върши
грях, всякакъв вид грешки и пр.
фантастичната теория за смъртта
на Бога, за еволкщията, за универсално-
то спасение, за чистилището, за молит-
вите за мъртвите и др.
Основният грях на лъЖлившпе учите-
ли е, че те се отричат от Господаря,
Който ги е купил. Макар и да говорят
много красиви думи за Исус, за Неговата
„боЖественост", за възвишената Му
етика, за превъзходния Му пример и т. н.,
на практика те не Го изповядат като
Бог и единствен Спасител.
Nels Ferre пише следното: „Исус нико-
га не бил, нито е станал Бог... Да наре-
чеш Исус Бог е все едно да заместиш Ин-
карнацията с идол."13
Методисткият епископ ДЖералд Ке-
неди признава следното:
„Искам съвсем искрено да призная, че
твърдението (че Христос е Бог) не ми ха-
ресва и не ме задоволява. Бих предпочел
едно друго твърдение - че Бог е бил в Хрис-
тос, тъй като смятам, че свидетелст-
вото на Новия Завет като цяло е против
доктрината за божествеността на Исус,
макар и да смятам, че свидетелствата
за това са доста впечатляващи."14
По този и по много други начини лъЖ-
ливите учители се отричат от Госпо-
даря, Който ги е купил. Тук ние бихме ис-
кали да спрем за малко и да си припом-
ним, че макар и да са били купени от Гос-
подаря, тези лъЖеучители никога не са
били изкупени. НЗ прави разлика меЖду
купуването и изкуплението. Всички хора
са купени, но не всички са изкупени. Из-
купени са само онези, които са приели
Исус Христос за Господ и Спасител и са
се възползвали от стойността на Него-
вата пролята кръв (1 Петр. 1:18,19).
В Матей 13:44 Господ Исус е предста-
вен като човек, който продава всичко,

235

2 Петър 2

което има, за да купи една нива. В 38 стих
от същата тази глава се казва съвсем яс-
но, че нивата е светът. Следователно
чрез Своята смърт на кръста Господ
Исус купи света и всички, които са в не-
го. Но Той не изкупи целия свят. Макар и
Неговото дело да е достатъчно за изкуп-
лението на целия свят, то е валидно са-
мо за онези, които се покаят, повярват
в Него и Го приемат.
Фактът, че тези лъЖливи учители ни-
кога не са били новородени, се вшкда от
тяхната съдба: „те ще навлекат на се-
бе си бърза погибел". Тяхната съдба е
вечно осъЖдение в огненото езеро.
2:2 Петър предсказва, че много хора
ще ги последват. Те ще направят това,
като пренебрегнат библейските стан-
дарти за морал и нравственост и се от-
дадат на страстите на плътта. Пред-
лагаме ви два такива примера:
Англиканският епископ Робинзън каз-
ва следното:
„... нищо не мозке да бъде наречено само
по себе си „грешно". Никой не мозке да ка-
зке, че сексуалните взаимоотношения
преди брака или разводът са грешни сами
по себе си. Те могат да бъдат такива в
99% или дори в 100% от случаите, но
„грешността "не е тяхно присъщо качес-
тво. Единственото присъщо зло е липса-
та на лЬбов."15
В книгата „Призвани на отговорна сво-
бода", публикувана от Националния съ-
вет на църквите, младите хора могат
прочетат следния съвет:
„Трябва да кшкем, че в личен или инди-
видуален план това, което оправдава и
освещава сексуалността, не е външният
брачен статут на хората пред закона, а
онова, което те чувстват вътре в сърца-
та си. Погледнато по този начин, дързка-
нето на ръце мозке да бъде едно напълно
порочно действие, докато интимната
игра на секс - нещо добро и правилно."16
В резултат на този вид поведение,
проповядвано и практикувано от някои
лъЖеучшпели, пътят на истината се
хули. Невярващите започват да изпит-

ват дълбоко презрение към християнст-
вото.
2:3 Тези лъЖеучители са алчни хора
както по отношение на секса, така и по
отношение на парите. За тях слуЖенето
на Бога е доходна професия. Целта им е
да привлекат много последователи, за да
си увеличат доходите.
Те мамят хората с престорени думи.
Дарби беше казал веднъЖ: „Дяволът ни-
кога не е толкова сатанински, колкото
когато носи Библия." И така, тези лъЖе-
учители са хора с Библии в ръка, които
представят себе си за слуЖители на
правдата, пеят известни евангелски
химни и използват библейски изрази.
Всичко това обаче е маска, под която те
крият своя еретически и покварен мо-
рал.
Тези религиозни представители на пе-
тата колона обаче са осъдени на уЖасно
погубление. Тяхното осъЖдение „не дре-
ме"; всичко се приготвя за тяхното по-
губление. То не е заспало, а стои будно и
готово да скочи върху тях като панте-
ра, която чака да нападне Жертвата си.
2:4 ПасаЖът от 4 до 10 стих ни дава
три примера от СЗ за БоЖия съд над от-
стъпниците - съда над на ангелите, съда
над праисторическия свят и съда над Со-
дом и Гомор.
Ние приемаме, че съгрешилите анге-
ли са ангелите, за които се споменава в
Юда 6. Оттам ние научаваме, че: (1) Те
на са опазили своето достойнство; и (2)
са напуснали собственото си Жилище.
Макар и да не моЖем да каЖем с абсо-
лютна сигурност, ние смятаме, че има
сериозни причини да вярваме, че това са
БоЖиите синове, за които става въпрос
в Битие 6:2: „БоЖиите синове, като гле-
даха, че човешките дъщери бяха красиви,
вземаха си за Жени от всички, които из-
бираха." Ангелите са наречени БоЖии си-
нове и в Йов 1:6, u в 2:1. Изводът, който
моЖем да направим от текста в Битие
6 глава, е, че тези БоЖии синове са напус-
нали ангелското си полоЖение, което им
е било определено, и са заменили своето

236

2 Петър 2

небесно обиталище с обиталище на зе-
мята, като са се смесили с човешките
Жени. Децата, които са им родили тези
Жени, са наречени„nephUim", което озна-
чава „паднали" (Бит. 6:4). От Битие 6:3
става ясно, че Бог е бил изключително
недоволен от тези ненормални сексуал-
ни връзки.
Противниците на това мнение изли-
зат с възражението, че ангелите са без-
полови същества и следователно не мо-
гат да се Женят. Но Библията никъде не
твърди това. Това, което Библията
твърди, е, че в небето те не се Женят
(Марко 12:25). В СЗ ангелите често са се
появявали на земята в човешки вид. Та-
ка например двата ангела, приети от
Лот в Содом (Бит. 19:1), са описани ка-
то мъЖе в 5, 10 и 12 стих. Те са имали
крака (2 cm.) и ръце (10 cm.); моЖели са
ядат (3 cm.); притеЖавали са физическа
сила (10,16 cm.). От извратените Жела-
ния на содомскшпе мъЖе става ясно, че
тези ангели са имали тела, с които мъ-
Жете са могли да злоупотребят (5 cm.).
Бог е бил разярен от това уЖасно от-
стъпление на съгрешилите ангели от ус-
тановения от Него ред и ги е хвърлил „в
мрака на най-дълбоките ровове", за да
бъдат „вардени за съд".
2:5 Вторият пример на пряка БоЖия
намеса при наказанието на греха е свър-
зан с хората, които са погинали в пото-
па. Тяхното нечестие е било огромно.
Всяка мисъл, която е раЖдало въобраЖе-
нието на техните сърца, е била постоян-
но само зло (Бит. 6:5). Земята се е раз-
вратила и изпълнила с насилие пред Бога
(Бит. 6:11-13). Бог се е разкаял, че е нап-
равил човека на земята (Бит. 6:6). Той се
е огорчил толкова много, че е решил да
го изтреби от лицето на земята (Бит.
6:7). Той не е пощадил древния свят, но
е нанесъл потоп, за да унищоЖи безбоЖ-
ните му обитатели.
Само Ной и неговото семейство са се
оказали угодни в очите на Господа. Те са
потърсили и са намерили спасение 6 ков-

чега, който ги е скрил от бурята на Бо-
Жия гняв и негодувание.
Ной е описан като проповедник на
правдата. Бе? съмнение, докато Ной е
строял ковчега, ударите на неговия чук
непрекъснато са предупреждавали наб-
лкздаващите го присмиватели и са ги
призовавали да се обърнат от греха, за-
щото в противен случаи те е трябвало
да застанат лице в лице със справедливо-
то БоЖие наказание на тяхното нечес-
тие.
2:6 Третият пример за БоЖия безпо-
щаден съд е разрушението на Содом и
Гомор. Тези два града, които са се нами-
рали някъде в к»Жната част на мястото,
където сега е разполоЖено Мъртво мо-
ре, са били като клоаки, пълни със сексу-
ална извратеност. За хората от тези
градове хомосексуалното поведение е би-
ло обикновен начин на Живот. За този
грях се говори в Римляни 1:26,27:
„...Лените им измениха естественото
употребление на тялото в противоес-
тествено. Така и мъЖете, като остави-
ха естественото употребление на Женс-
кия пол, разЖегоха се в страстта си един
към друг, струвайки безобразие мъЖе с
мъЖе, и приемаха в себе си заслуЖеното
въздаяние на своето нечестие."
Бог не гледа на този извратен начин на
Живот като на болест, а като на грях.
И за да покаЖе на всички следващи поко-
ления колко голяма е омразата Му към
хомосексуализма, Той излива върху Со-
дом и Гомор огън и сяра (Бит. 19:24), ко-
ито ги превръщат в прах и пепел. Унищо-
Жението на тези два града е толкова
пълно, че днес никой не моЖе да покаЖе
със сигурност къде е било тяхното мес-
тонахоЖдение. Те са пример за всички,
които радеят за официалното позволе-
ние на този грях в своята страна или го
определят като болест.
ВаЖно е да се каЖе, че съвременните
либерални църковни слуЖшпели все по-
често и по-често започват да се изказ-
ват в подкрепа на сексуалната изврате-
ност. Един от слуЖителите на обедине-

237

2 Петър 2

ната църква на Христос е написал ста-
тия 6 „Обществено действие", в която
препоръчва църквата да престане да
дискриминира хомосексуалистите по
отношение на следването им 6 семина-
рии, ръкополагането им в църковни слу-
жители и назначаването им на църков-
ни слуЖби. Неотдавна деветдесет све-
щеници от епископалната църква реши-
ха, че доброволните сексуални връзки
меЖду възрастни са напълно нормални
отношения от морална гледна точка.
ЛъЖливите религиозни учители стоят в
челните редици на двшкенията, които се
борят за официално разрешаване на то-
зи грях.
Никак не е случайно, че това Послание,
което има за цел да разобличи отстъп-
лението, казва толкова много неща за не-
моралността. Обикновено отстъплени-
ето крие своите корени в моралния упа-
дък. Човек моЖе да изпадне в много сери-
озен сексуален грях, но вместо да признае
вината си и да намери очистване в кръв-
та на Христос, той моЖе да отхвърли
знанието за Бога, което осъЖда негови-
те действия, и да заЖивее практически
като атеист. Полък разказва за среща-
та си с един млад мъЖ, който no-рано из-
повядал Христос, но в момента на сре-
щата бил пълен със съмнения и отрица-
ния. Докато младеЖът споделял своите
проблеми, господин Полък му задал след-
ния въпрос: „Приятелкз, какъв е грехът,
който практикуваш напоследък?" Мла-
деЖът навел засрамено глава, спрял да
говори и си тръгнал веднага.17
2:7 Същият Този Бог, Който изпраща
унищоЖение на нечестивите, дава избав-
ление на праведните. Петър илкктрира
тази истина с примера за Лот. Ако имах-
ме само старозаветния разказ за Лот,
моЖехме да си помислим, че той изобщо
не е бил истински вярващ. От разказа в
Битие Лот ни изглеЖда почти като
опорткшист, който заради едно удобно
място и име в света е готов да се прими-
ри с греха и покварата. Но Петър, пи-
шейки под БоЖието вдъхновение, ни каз-

ва, че Лот е бил праведен човек, на кого-
то развратният Живот на нечестиви-
те бил досадил. Бог е видял, че Лот има
истинска вяра, че обича правдата и че
мрази греха.
2:8 И още веднъЖ Петър подчертава,
че Лот наистина е бил такъв човек, ка-
то добавя, че неговата праведна душа се
е измъчвала всеки ден от това, което е
чувала и виЖдала в Содом. УЖасното не-
честие на хората му е причинявало дъл-
боко страдание.
2:9 Изводът от всичко това е, че Гос-
под знае как да избави благочестивите
и как да накаЖе безбоЖните. Той моЖе да
избави Своите хора от съд и едновремен-
но с това да дърЖи неправедните под
наказание за сьдния ден.
И не само нечестивите се пазят за ада
(9 cm.), но и адът се пази за нечестиви-
те (17 cm.). За разлика от това, за вярва-
щите се пази наследство, а така също и
те се пазят за това наследство (1 Петр.
1:4,5).
2:10 Бог знае как да пази нечестивите
за съдния ден и това е особено валидно за
хората, описани в тази глава - лъЖливи-
те учители, чийто Живот е омърсен от
сексуална нечистота, които проповяд-
ват бунт срещу официалната власт и
смело изричат хули по адрес на славните
същества.
Не е тайна, че лъЖливите религиозни
водачи, които се преструват на Христо-
ви слуЖители, често показват много
развален морал. Те не само се отдават на
непозволени сексуални връзки, но и отк-
рито защитават свободните сексуални
отношения и разпуснатия Живот. Един
свещеник от епископалното девическо
училище в Болтимор, щата Мериленд,
написа следното:
„Ние Всички трябва да се отпуснем и да
престанем да се чувстваме виновни за
сексуалните си преЖивявания, мисли и
зкелания. Аз поддържам това мнение без
значение дали става въпрос захетеросек-,
суални, хомосексуални или автосексуални

238

2 Петър 2

мисли... Сексът е удоволствие... което оз-
начава, че той не трябва да се подчинява
на никакви закони за това, кое е позволе-
но и кое не е позволено да се прави. В та-
зи игра, така да се кшке, няма правила. "18
Либералните религиозни Водачи са В
челните редици на дВиЖенията, които
пропоВядВат насилствено сваляне на
властта и това е особено показателно.
Много често модернистичните църков-
ни слуЖители са свързани с осъществя-
ването на подривни политически каузи.
Един ръководител на църква и отговор-
ник по въпросите на църковната община
към презВитерианския църковен съвет
на Филаделфия каза следното: „Аз не
мисля, че ние сме приклкзчили с това (из-
ползването на бомби и гранати от цър-
квата) за в бъдеще, защото, ако всички
ненасилствени методи се окаЖат безре-
зултатни..."
Тези хора са дръзки и своеволни. Безоч-
ливото им отричане на всякаква закон-
на власт, изглеЖда, няма граници. Те са
способни да изрекат всякакви думи, за да
хулят своите господари, фактът, че чо-
вешките власти са назначени от Бога
(Рим. 13:1) и че ние не трябва да злосло-
вим по техен адрес (Деян. 23:5), изобщо
не ги засяга. ИзглеЖда, че те изпитват
удоволствие да впечатляват хората с
войнстващите си оскърбления на „слав-
ните същества" (на гр. „славите" или
„славните"). Това е едно обобщшпелно
понятие, което би могло да 8клк>чва
всички - както ангели, така и хора,- ко-
ито са облечени с управителна власт от
Бога. Тук то вероятно означава човеш-
ки управители.
2:11 Дързостта на тези така нарече-
ни религиозни слуЖители няма равна на
себе си и в ангелския свят. Въпреки че ан-
гелите „са по-големи в мощ и сила" от
хората, те не смеят да представят про-
тив славните същества хулителна при-
съда пред Господа. Тук, изглеЖда, става
въпрос за ангели, които имат полоЖение
на власт.

Обикновено това не особено ясно спо-
менаване на ангелите в този стих се смя-
та за същото като в Юда 9: „Но архан-
гел Михаил, когато в борба с дявола се
препираще за Мойсеевото тяло, не смея
да произнесе против него хулителна при-
съда, но рече: Господ да те смъмри." Ние
не знаем защо е имало спор за Мойсеево-
то тяло, но за нас е ваЖно това, че Ми-
хаил е признал, че Сатана има полоЖение
на власт в света на демоните и въпреки
че Сатана няма власт над Михаил, Ми-
хаил въпреки това пак не го е похулил.
Помислете си само колко голяма е дър-
зостта на хората, които смеят да пра-
вят това, което светите ангели не сме-
ят да правят! И помислете си също за
съответното наказание, което ще пос-
ледва това предизвикателство!
2:12 Тези отстъпили религиозни вода-
чи приличат на „Животни без разум".
Вместо да използват ума си, който ги
различава от Животните, за да разсъЖ-
даВат, те Живеят така, като че ли задо-
воляването на телесните им апетити е
единственият смисъл на цялото им съ-
ществувание. Също както повечето Жи-
вотни съществуват, за да бъдат лове-
ни и изтребвани, така и лъЖеучителите
бързат напред към унищоЖението си,
без да обръщат никакво внимание на то-
ва, за което са били призовани - да прос-
лавят Бога и да Му се наслаЖдават зави-
наги.
Те „хулят за неща, които не знаят".
НевеЖеството им е най-безочливо, кога-
то хулят Библията. Тъй като не прите-
Жават небесен Живот, те изобщо не мо-
гат да разберат думите, пътищата и
делата на Бога (1 Кор. 2:14), което оба-
че не им пречи да се представят за екс-
перти в духовното царство. Един сми-
рен вярващ моЖе да види много повече
от небесното царство, когато е на коле-
не и с наведена глава, откЪлкото те -
повдигнати на пръсти и с изправена гла-
ва.
Тези лъЖливи учители ще бъдат уни-
щоЖени по същия начин като Животни-

239

2 Петър 2

те. Тъй като избират да Живеят като
Животни, те и ще умрат като Животни.
Тяхната смърт няма да доведе до окон-
чателно изчезване, а до безславно и без-
надеждно погиване.
2:13 И в смъртта си те ще страдат
заради своята неправда. Както казва
Филипс: „Чрез своята неправда те са си
заработили уЖасна заплата, която ще
получат до край."
Тези хора са толкова безсрамни и тол-
кова самозабравили се, че не се срамуват
да вършат своите грехове посред бял
ден. Повечето хора чакат да дойде нощ-
та, за да започнат да „разкошестват"
(Йоан 3:19), оттук и приглушените
светлини на баровете и публичните до-
мове (1 Сол. 5:7). ЛъЖеучителите от-
хвърлят дори и тези обичайни ограниче-
ния, които обикновено покриват греха с
мрак.
Когато ядат с християни, те са „пет-
на и позор" - противни и нечисти нека-
нени гости, които се отдават на изобил-
но ядене и пиене. В описанието си на съ-
щите тези хора Юда казва: „Тия са под-
водни скали, когато пируват с вас в дру-
Жел1обните ви гощавки" (Юда 12). По
онова време е имало празници на лк>бов-
та, които са се проВеЖдали във връзка с
Господната вечеря. На тях лъЖеучите-
лите са се дърЖали изключително невъз-
държано и без каквото и да било съзна-
ние за духовното значение на този праз-
ник. Вместо да мислят за другите, кое-
то лЬбовта винаги прави, те са гледали
само себе си.
2:14 Но още по-уЖасен от това е фак-
тът, че техните очи са пълни „с блуд-
ство и с непрестанен грях". Това са хо-
ра, които дърЖат фалшиви религиозни
речи, постановяват заповеди, изпълня-
ват съветнически слуЖби към местните
събрания... и през цялото време очите им
търсят Жени, с които биха могли да пре-
ЖиВеят някое лк>бовно приклк>чение.
Тяхната страст към разврата, макар и
облечена в религиозни дрехи, няма грани-
ци.

Това са хора, които „примамват неу-
твърдени души". За да оправдаят греха,
понякога те могат да тълкуват погреш-
но дори и текстове от Библията. Или да
казват, че проблемът за доброто и зло-
то е до голяма степен проблем на собс-
твената ни култура. Или леко да подх-
лъзват лекоВерните хора, като казват,
че нищо не е грешно, стига само да се
прави с л1обов. Много е лесно да подхлъз-
неш една неутвърдена душа, като й вну-
шиш, че ако едно нещо е правилно за един
религиозен водач, то сигурно е още по-
правилно за един обикновен мирянин.
Техните сърца са научени на лакомст-
во. Това не са хора аматьори, а майсто-
ри в изкуството на прелъстяването.
Макар и думата „лакомство" да означа-
ва всякаква алчност, контекстът като
че ли сочи най-вече към сексуалната алч-
ност.
След като описва тази грозна пародия
на християнството и греха, който хора-
та свързват с името на Христос по ви-
на на тезиуЖасни отстъпници, Петър
най-накрая възкликва: „Те са предадени
на проклетия!" Така той иска да каЖе, че
тези отстъпници ще изпитат БоЖието
проклятие в пълната му сила.
2:15 Тези лъЖливи учители приличат
много на Валаам ВеороВ по няколко приз-
нака: лъЖат за себе си, че са БоЖии гово-
рители (Чие. 22:38); подмамват другите
да съгрешават (Откр. 2:14) и най-главно-
то - използват слуЖението, за да се обо-
гатяват. Валаам е бил мадиамски про-
рок, нает от моавския цар, за да прокъл-
не Израел. Причината да Желае да напра-
ви всичко това са били парите.
2:16 При един от опитите си да про-
кълне Израел Валаам и неговата ослица
срещнали Господния ангел (т. е. Господ
Исус в едно от появяванията Му преди
превъплъщението). Ослицата спряла и
отказала да продълЖи пътя си, а когато
Валаам я ударил с тоягата си, тя му за-
говорила с човешки глас (Чие. 22:15-34).
Това било нещо изумително - нямо мага-

240

2 Петър 2

ре да говори с човешки глас (и да показва
повече здрав разум от господаря си)!
Но дори и чудото не могло да извади
Валаам от това състояние на лудост.
Ленски казва така:
„Валаам е един уЖасяващ пример на
„пророк", на когото Бог казва какво не
трябва да прави и когото Бог възпира да
не прави зло, като дори накарва магаре-
то да проговори, но който въпреки това
тайно продължава да се дърЖи за богат-
ството, което мисли, че ще спечели от
своята неправда, и затова погива."19
Днес Бог не мъмри лъЖеучшпелите,
като кара немите Животни да им гово-
рят. Но имаме всички основания да вяр-
ваме, че Той изобличава тяхната лудост
и безразсъдство по други начини, под-
тиквайки ги да се върнат на правия път,
който е Христос. Често пъти Бог изпол-
зва свидетелството на някой скромен
вярващ, за да обърка тези мъЖе, които
се гордеят с големите си познания и ви-
сокото си църковно полоЖение. Поняко-
га един стих от Библията или един ос-
тър въпрос, казан или зададен от стра-
на на някой изпълнен с Духа обикновен
мирянин, моЖе да накара тези лъЖеучи-
тели да се гърчат в униЖение и гняв.
2:17 Петър оприличава лъЖлившпе
учители на „безводни кладенци". Когато
изпаднат в духовна нуЖда, хората оти-
ват при тях, за да утолят ЖаЖдата си,
но се Връщат още по-Жадни и разочаро-
вани. Те са кладенци, 8 които няма Вода.
Те са също така тласкани от буря мъг-
ли. Мъглите са въздушни маси, които съ-
дърЖат само обещание за дъЖд, без да
носят истински дъЖд. После идват вет-
ровете и ги помитат. Така и надеЖдите
на хората остават празни, а сухите им
устни още по-Жадни.
За тези религиозни шарлатани е запа-
зен адът до века. Те само се преструват
на слуЖители на благовестието, без да
носят всъщност никаква блага вест. Хо-
рата отиват при тях с надеЖдата да по-
лучат хляб, а те им дават камък. Нака-

занието за тази измама във вечността20
е мрачната тъмнина.
2:18 Те „говорят с надуто празносло-
вие" или - както Кнокс превеЖда този
текст - „изричат красиви фрази, в кои-
то няма никакъв смисъл". Това е едно
много точно описание на начина, по кой-
то говорят повечето либерални пропо-
ведници и лъЖливи учители на култови
двиЖения. Те са усъвършенствани ора-
тори и умеят да омагьосват публиката
с превъзходната си реторика. Техният
ерудиран речник привлича вниманието на
непротщателните хора. Липсата на съ-
дърЖание в проповедите им се компенси-
ра от догматични, убедително предста-
вени фрази. Но когато свършат своята
реч, след тях остава абсолкипна празно-
та - все едно нищо не са казали. Ето един
пример на такава безплодна проповед от
един известен съвременен теолог:
„Тук не става въпрос за еднаквост или
липса на еднаквост, а за сходство. Ето
това ние смятаме и наричаме истинско
познаване на Бога, макар че от вярата
все още знаем и помним, че това, което
наричаме сходство, не е същото като
сходството, което се има предвид тук. И
освен това знаем и помним, и то пак от
вярата, че сходството, за което става
въпрос тук, благоволява да се отразява в
това, което ние познаваме като сходст-
во и наричаме с това име, така че в на-
шето мислене, и говорене сходството
става подобно на сходството, постули-
рано в истинското БоЖие откровение
(на което то само по себе синее сходно),
така че когато описваме това взаимоо-
тношение като сходство, ние не мислим
и не говорим лъЖливо, а истинно и пра-
вилно. "
Стратегията на тези лъЖливи учите-
ли е да подмамват хората, като им обе-
щават неограничена наслада във всяка-
къв вид сладострастие. Те казват, че
след като нашите телесни Желания са ни
дадени от Бога, ние не трябва да ги огра-
ничаваме. Всяко такова ограничаване
щяло да доведе до сериозни смущения на

241

2 Петър 2

човешката личност. Ето защо те про-
повядват експериментиране на сексуал-
ните взаимоотношения преди брака и
свободен морал след брака.
Техните Жертви са „ония, които едва
избягват от Живеещите в заблуда".
Тук става въпрос за хора, които някога
са се наслаждавали свободно на грешни
удоволствия, но после са почувствали
Желание за промяна. Те са решили да об-
новят Живота си, да обърнат нова стра-
ница и да започнат да посещават някоя
църква. Но вместо да отидат в църква,
която вярва в Библията, те отиват в
някое събрание, водено от един от тези
лъЖливи овчари. По този начин вместо
да чуят евангелието на спасението чрез
вяра в Христос, те чуват някое оправда-
ние на греха и насърчение на свободното
поведение. Това е една голяма изненада за
тях. Те винаги са мислели, че грехът е зло
и че църквата е против него, а сега раз-
бират, че това не е така и че църквата
дори одобрява греха!
2:19 Отстъпилите слуЖители гово-
рят много за свобода, но това, което те
разбират под „свобода", е свобода от ав-
торитета на Бога и позволение да съгре-
шават. Всъщност това не е никаква сво-
бода, а най-теЖка форма на робство. Те
самите са роби на разврата. Свързани
от веригите на злите си Желания и нави-
ци, те нямат сили да ги разчупят и да бъ-
дат свободни.
2:20 ПасаЖът от 20 до 22 cm. говори не
за самите лъЖеучители, а за техните
Жертви. Това са хора, които са тръгна-
ли по пътя на обновлението, но не са но-
вородени. Чрез едно частично познаване
на... Христос и на християнските прин-
ципи те са обърнали гръб на Живота в
грях и са се насочили към едно нравстве-
но очистване.
Но точно тогава са попаднали под вли-
янието на лъЖливите учители, които се
подиграват на пуританските доброде-
тели и проповядват освобоЖдение от
нравствените регулатори. Така те от-
ново биват въвлечени 8 същите грехове,

от които временно са избягали. Резулта-
тът от всичко това е, че те пропадат
още по-ниско от преди, защото религио-
зните ограничения са отпаднали и вече
няма нищо, което да ги възпира. Затова
последното им състояние става по-лошо
от първото.
2:21 Колкото по-голяма е привилегия-
та на един човек, толкова по-голяма е и
неговата отговорност. Колкото по-
добре един човек познава християнските
стандарти, толкова по-голямо е задъл-
Жението му да Живее по тях. По-добре е
да не познаеш никога светите изисква-
ния на Бога, отколкото да ги познаеш и
да се върнеш към мръсотията на света.
2:22 Тези хора доказват истинската
пословица за кучето, което се връща об-
ратно на бълвоча си (вЖ. Пр. 26:11), и за
измитата свиня, която се връща пак да
се въргаля в тинята. Примерите с куче-
то и свинята са особено многозначител-
ни. Според закона на Мойсей както куче-
то, така и свинята са нечисти Животни.
В пословицата няма и намек за това, че
тяхната природа е била променена. Те са
били нечисти, преди да се обърнат от
бълвоча и тинята и са останали такива
и след като са се върнали обратно към
тях.
Така е и с хората, за които пише Пе-
тър. Те са изпитали някакво Желание за
нравствено обновление, но никога не са
получили нова природа. Казано с езика на
Матей от 12:43-45, тяхната къща е би-
ла изпразнена, пометена и наредена, но
те не са поканили Спасителя да се наста-
ни в нея. Тогава нечистият дух, който е
бил изгонен от нея, е отишъл и е взел се-
дем други духове, по-зли от него, които
са влезли и са заЖивели там. Така послед-
ното състояние на тази къща е станало
по-лошо от първото.
Този пасаЖ не трябва да се използва за
проповядване на твърдението, че истин-
ските вярващи могат да отпаднат от
благодатта и да бъдат загубени. Хора-
та, за които става въпрос тук, никога не
са били истински вярващи. Те никога не

242

2 Петър 2,3

са получавали ноВа природа. Тяхното
последно състояние показва, че природа-
та им е била и си е останала нечиста и
зла. Поуката от всичко това е, че обнов-
лението само по себе си не е достатъч-
но и че не само не е достатъчно, но е и из-
ключително опасно, защото моЖе да
подмами човека да се задоволи с едно със-
тояние на лъЖлива сигурност. Човекът
моЖе да приеме нова природа само кога-
то се новороди, а той се новораЖда са-
мо чрез покаяние пред Бога и вяра в на-
шия Господ Исус Христос.
IV. Предсказване появата
на подиграватели (3 гл.)
3:1 От темата за лъЖеучителите във 2
глава Петър се обръща към темата за
присмивателите в последните дни. Как-
то в предишното, така и в това Писмо
той най-напред насърчава читателите
си да се придърЖат към Библията.
3:2 Те трябва да помнят предсказания-
та на светите пророци (в СЗ) и поучени-
ята на Господа, дадени чрез апостолите
(и запазени в НЗ). Библията е единстве-
ното сигурно предохранително средст-
во по време на упадък.
3:3 Обединеното свидетелство на
пророците и апостолите гласи, че в пос-
ледните дни ще дойдат подиграватели,
които ще следват своите собствени
страсти. Християните трябва да пом-
нят това и да не се препъват под влия-
ние на богохулните и отрицателни сло-
ва на тези безочливи хора. Това трябва
да бъде за тях знак, че краят на века е
наблиЖил.
Тези подиграватели ходят по своите
собствени страсти. Това са хора, които,
след като се отрекат от познаването
на Бога, безочливо се отдават на удов-
летворяването на собствените си апе-
тити. Те проповядват всеобщо позволе-
ние, без изобщо да мислят за наблшкава-
щиясъд.
3:4 На първо място подигравателите
се присмиват на пришествието на Хрис-
тос, като питат: „Къде е обещаното

Му пришествие?", което моЖе да се пе-
рифразира така: „Къде е изпълнението
на Неговото обещание?" Но дали съдър-
Жанието, което те влагат в „Неговото
пришествие", е същото като съдърЖа-
нието, което влагаме ние?
Дали когато говорят за връщането на
Христос на земята, те имат предвид ид-
ването Му за Неговите светии, което
ние наричаме Грабването (1 Сол. 4:13-
18), или нещо друго? Едва ли. Доста е
съмнително, че те знаят нещо за този
първи етап на Господното пришествие.
А моЖе би, когато говорят за Господ-
ното пришествие, те имат предвид ид-
ването на Христос заедно с Неговите
светии, за да установи всеобщото Си
господство (1 Сол. 3:13)?
От останалата част на пасаЖа ста-
ва ясно, че под „обещаното Му пришест-
вие" тези хора имат предвид най-вече
времето на последния БоЖий съд на земя-
та или това, което повечето хора нари-
чат края на света. Те мислят за уЖасно-
то разрушение на небето и земята в
края на хилядолетието.
Техните мисли текат приблизително
така: „Вие, християните, ни заплашвате
с предупреждения за уЖасен съд над земя-
та. Казвате ни, че Бог ще се намеси в чо-
вешката история, ще накаЖе нечестиви-
те и ще унищоЖи земята. Всичко това е
една пълна глупост! Ние няма от какво
да се страхуваме. МоЖем да правим, как-
вото си искаме. Няма никакви доказа-
телства, че Бог някога се е намесвал в
човешката история и нищо не ни дава ос-
нование да смятаме, че Той ще направи
това и в бъдеще."
Техните умозаклк>чения се основават
на безгриЖната хипотеза, че „откак са
се поминали бащите ни всичко си стои
така, както от началото на създание-
то". Те смятат, че природата неизмен-
но следва своите вечни закони, че не мо-
Же да има свръхестествена намеса и че
всичко си има своето естествено обяс-
нение.

243

2 Петър 3

Те Вярват В закона за регулярността.
Този закон гласи, че съществуващите
процеси в природата Винаги са протича-
ли по един и същ начин и В същия интен-
зитет както сега и че тези процеси са
достатъчни, за да обяснят Всички про-
мени, които са станали до този момент.
МеЖду закона за регулярността и
обикноВените теории за еволкщията съ-
ществува много тясна връзка. Теорията
за прогресивното развитие на Живите
организми от по-нисши към no-висши ви-
дове се основава на предположението, че
условията на земята винаги са били
приблизително едни и същи. Допускане-
то, че тази земя някога е претърпяла се-
риозни катаклизми и глобални катаст-
рофи, води до обезсмисляне на теорията
на Дарвин.
3:5 Подигравателите съвсем съзна-
телно пренебрегват един факт - факта
с потопа. Бог наистина се е намесил в чо-
вешката история, като конкретната
цел на тази Негова намеса е била наказа-
нието на нечестието. Щом това се е
случило ВеднъЖ, ще се случи и втори път.
Тяхното своеволно невежество е едно
унищоЖително обвинение. Тези хора се
гордеят със своите знания и особено с
опитите си да се придърЖат към прин-
ципите на научните изследвания, но фак-
тите говорят, че те съзнателно пренеб-
регват един добре доказан исторически
факт - потопа. Един курс по геология не
би им се отразил зле!
„Защото те своеволно не признават
това, че чрез Бо&ието слово отначало
е имало небе и земя, сплотена от вода-
та и всред водата... тогавашният
свят... загина". Небето и земята са ста-
нали чрез Бо&ието слово. Бог е казал и
те са станали (ЕВр. 11:3). Петър пише,
че земята е станала от водата и във
водата. Трябва да признаем, че това
твърдение съдърЖа дълбочини, които не
моЖем да разберем напълно. От Битие
1:2 разбираме, че някога лицето на земя-
та е било покрито с вода. По-късно, в 6
стих, се казва, че Бог е направил небето

или простора, за да раздели водата на зе-
мята от мъглата или облачната покрив-
ка над земята. Това ни дава основание да
приемем, че земята е била покрита от
плътен слой мъгла с много вода, в която
не е могъл да съществува Живот. Прос-
торът или небето е чистата и ясна ат-
мосфера, в която ние сега дишаме. В Би-
тие 1:9 се казва, че континентите са би-
ли отделени от океаните. МоЖе би точ-
но това се има предвид под израза „земя,
сплотена от водата" (вЖ. също Пр.
24:2).
Независимо за какви научни истини на-
меква Петър, ние знаем, че земята е
един свят, пълен с вода и покрит с обла-
ци: три четвърти от повърхността на
земята е покрита с океани, а голяма
част от нея е обвита в мъгла. Доколко-
то ни е известно, земята е единствена-
та планета, на която има вода, и следо-
вателно единствената, в която моЖе да
съществува Живот.
3:6 Още от самото си начало земята
е съдърЖала в себе си средствата за сво-
ето унищоЖение. Тя е имала вода под
почвата, в моретата и в облаците. Нак-
рая Бог е освободил водите от бездните
и от небесата (Бит. 7:11), земята е би-
ла потопена изцяло във вода и целият
Живот извън ковчега е бил унищоЖен.
Критиците съзнателно пренебрегват
този исторически факт. Интересно е да
се види, че през последните години съби-
тието с потопа е станало предмет на
най-Жестоки нападки. Но разказът за не-
го е записан на камък в преданията на
древните и съвременните народи и на
най-сигурното място - в святото БоЖие
слово.
3:7 Когато е създал земята, Бог е нат-
рупал в нея достатъчно вода, за да я раз-
руши. По същия начин Той е натрупал в
небето и земята достатъчно огън, за да
ги унищоЖи чрез него.
В днешния ядрен век ние знаем много
добре, че материята представлява съх-
ранена енергия. Разцепването на едно
атомно ядро води до бурно освобоЖдава-

244

2 Петър 3

не на огромни количества енергия. В та-
къв смисъл цялата материя в света
представлява един огромен експлозивен
потенциал. Понастоящем Господ дърЖи
земята, така че да не се разпадне: „и
всичко чрез Него се сплотява" (Кол.
1:17). И ако Неговата поддърЖаща ръка
се оттегли, всичко ще Се стопи. Междув-
ременно както небето, така и земята
се пазят за огън „до деня на страшния
съд и погибелта на нечестивите".
3:8 Но защо тогава Бог толкова бави
Своя съд? За да отговорим на този въп-
рос, най-напред трябва да си припомним,
че за Бога няма време. Той не Живее във
времето като нас. Времето се определя
от взаимоотношението слънце - земя, а
Бог не се подчинява на това взаимоот-
ношение.
„За Господа един ден е като хиляда го-
дини, и хиляда години като един ден."
Той моЖе да разтегне един ден до хиля-
да години или да свие едно хилядолетие в
един ден. Той моЖе да разтяга или сгъс-
тява Своите дейности.
3:9 Бог е обещал да слоЖи край на исто-
рията на нечестивите хора със съд. Ако
има някакво забавяне, то не е, защото
Бог не е верен на Своето обещание, а за-
щото е търпелив. Бог не Желае никой да
погине, а „всички да дойдат на покая-
ние". Той нарочно разтегля времето на
благодатта, така че хората да получат
всякаква възмоЖност да се спасят.
В Исая 61 четем за годината на Гос-
подното благоволение и за деня на БоЖи-
ето въздаяние. Това показва, че Той из-
питва удоволствие да показва благодат
и че съдът е нещо непривично за Него
(Ис. 28:21). Този стих също така моЖе да
означава, че Бог моЖе да разтегля Свое-
то дълготърпение хиляда години и да
сгъстява Своя съд в един ден.
Той е чакал 120 години, преди да изпра-
ти потопа. Сега Той чака вече няколко
хиляди години, преди да унищоЖи света
согън.
3:10 „А Господният ден ще дойде ка-
то крадец." Господният ден е всеки пе-

риод, в който Бог съди. В СЗ този израз
се използва за обозначение на Всеки пери-
од от време, в който Бог наказва зло-
творците и побеЖдава враговете Си
(Ис. 2:12; 13:6,9; Ез. 13:5; 30:3; Йоил 1:15;
2:1,11, 31;3:14; Ам. 5:18,20; Ов. 15; Соф.
1:7, 14; Зах. 14:1; Мал. 4:5). В НЗ това е
един период от време с различни етапи:
1.	Той моЖе да се отнася до времето на
скръбта - един седемгодишен период,
в който Бог ще съди невярващия Изра-
ел (1 Сол. 5:2; 2 Сол. 2:2).
2.	МоЖе да вкл1очва Неговото връщане
на земята, когато Той ще дойде, за да
нанесе въздаяние на онези, които не
познават Бога и които не се подчиня-
ват на благовестието за Исус Хрис-
тос (2 Сол. 1:7-10).
3.	Използва се и за хилядолетието, кога-
то Христос ще господства на земята
с Желязна тояга (Деян. 2:20).
4.	С него се обозначава и последното уни-
щоЖение на небето и земята с огън.
Това е и значението тук, в 3 глава на
Второто послание на Петър.
Той ще дойде като крадец - т. е. нео-
чаквано и унищоЖително. „Небето ще
премине." Под „небето" тук моЖе да се
разбира както атмосферата, така и
звездното небе, но не и третото небе -
мястото, където Бог обитава. Докато
небето преминава с оглушителна експло-
зия, елементите ще се стопят назке&е-
ни. Тук под „елементите" трябва да раз-
бираме съставните частици на матери-
ята. Цялата материя ще бъде унищоЖе-
на в този ден на всеобщо изгаряне, кой-
то толкова прилича на ядрено унищоЖе-
ние.
„И земята, и каквото се е вършило по
нея ще изчезнат."21 Ще изгорят не само
делата на естественото творение, но и
цялата човешка цивилизация. Всичко е
белязано да изгори - огромните светов-
ни столици, внушителните сгради, фено-
меналните научни открития.
3:11 Сега Петър премества внимани-
ето си върху светиите и задълЖенията,
които те получават. „Прочее, понеЖе

245

2 Петър 3

всичко това ще се стопи, какви трябва
да сте вие в свето Живеене и благочес-
тие../' Всяко материално нещо носи вър-
ху себе си печата на разрушението. Това,
с което се гордеят хората и за което
живеят, е в най-добрия случай преходно.
Да живееш за материалното означава да
живееш за преходното. Здравият смисъл
ни казва, че трябва да се обърнем от
лъжливия блясък и играчките на този
свят и да заживеем свято и благочести-
во. Да живееш за вечността е много по-
просто, отколкото да живееш за време-
то - да избереш духовното вместо ма-
териалното, постоянното вместо вре-
менното .
3:12 Вярващите трябва да живеят в
непрекъснато очакване. Те трябва да ча-
кат и искрено да желаят идването на
БоЖия ден. Някои използват израза „да
ускоряват дохоЖдането на БоЖия ден",
за да подчертаят възможността за ус-
коряване на идването на Господа от на-
ша страна чрез посветено и неотслабва-
що служение. Но това учение съдържа
два проблемни момента. От една стра-
на, Божият ден не е едно и също с идване-
то на Господа. И от друга, дори и да бе-
ше така, наистина е трудно да се повяр-
ва, че времето на идването на Христос
може да се промени чрез усърдието на
Неговите хора.
Бойкият ден описва вечното състоя-
ние. Той идва след последния етап на Гос-
подния ден, когато небето и земята ще
бъдат унищожени. Бойкият ден е денят
на Неговата окончателна и пълна побе-
да. Затова ние трябва непрекъснато да
го чакаме и да го желаем.
Когато говори за Бойкия ден, Петър
не казва „в който...", а „поради който...
небето възпламенено ще се стопи и
стихиите наЖеЖени ще се разлоЖат".
БоЖият ден не е времето на окончател-
ното унищожение. Този последен съд ще
се състои преди въвеждането на Божия
ден.
3:13 Във 12 cm. вярващите получават
увещание да очакват Божия ден. Тук те

са описани как очакват „ново небе и но-
ва земя, в която Живее правда". Това
подкрепя мнението, че Божият ден се
отнася до вечното състояние, в което
ще има ново небе и нова земя..
В Исая 65:17 u 66:22 новото небе u но-
вата земя се използват, за да опишат
както хилядолетието, така и вечност-
та. Ние познаваме, че тези стихове
Вклк>чВат хилядолетието по това, че
там ще има грях (65:20) и ще се раждат
деца (65:23). Петър използва израза, за да
обозначи изклЬчително вечното състо-
яние, в което съществуващите небе и зе-
мя окончателно ще преминат.
Освен това апостолът говори за прав-
да, която ще обитава в новото небе и
новата земя. Понастоящем благодат-
та царува чрез правдата (Рим. 5:21); през
хилядолетието правдата ще царува (Ис.
32:1); а във вечността правдата ще Жи-
вее. В земното Си царство Христос ще
владее с желязна тояга и така ще налага
правдата. В този смисъл се казва, че
правдата ще царува. Но във вечността
няма да има нужда от желязна тояга.
Правдата ще бъде у дома си. Никакъв
грях няма да влезе там, за да помрачи ми-
ра и красотата на това място.
3:14 Истината за новото небе и нова-
та земя трябва да задълбочи желанието
ни да живеем свято пред Господа. Това
не е само една истина, която трябва да
пазим, но и истина, която трябва да ни
пази. Знанието, че скоро ще застанем
пред Бога, трябва да ни подтиква да бъ-
дем чисти и непорочни, т. е. морално не-
опетнени. То трябва да ни подтиква към
състояние на мир в сърцата, а не на гняв
и безпокойство.
3:15 „И считайте дълготьрпението
на нашия Господ като средство за спа-
сение." Забавянето на Неговия съд има за
цел да даде пълна възможност на хората
да се спасят. Когато виждаме все по-ум-
ножаващото се нечестие на хората, ние
често се чудим как Бог може да търпи
още. Неговото дълготърпение е удиви-
телно. Но за това има причина. Бог не

246

2 Петър 3

Желае смъртта на нечестивите. Той
копнее да види как хората се обръщат
от злите си пътища и се спасяват.
„...както лк>безният ни брат Павел
ви е писал, според дадената му мъд-
рост." Това споменаване на Павел съдър-
Жа няколко интересни извода:
1.	Петър нарича Павел „лк>безния ни
брат" въпреки публичното порицава-
не на неискреното му поведение от Па-
вел в Антиохия (Гал. 2:11-21). Очевид-
но Петър е приел порицанието със
смирение. Ние също трябва да се учим
да приемаме порицания, без да таим
обида.
2.	Петър признава, че Павел е получил
небеснаргьдрост, за да напише своите
Послания. Това е съвсем сигурно загат-
Ване, че Петър смята Писмата на Па-
вел за боговдъхновени.
3.	Читателите на Петър явно вече са
прочели едно или повече от Павловите
Послания. Това моЖе би означава, че
Посланията или са били адресирани
пряко до тях, или са се предавали от
ръка на ръка в тази област.
В кое от Писмата на Павел се казва,
че дълготърпението на нашия Господ е
за спасение? Римляни 2:4 гласи следното:
„Или презираш Неговата богата бла-
гост, търпеливост и дълготърпение, без
да знаеш, че БоЖията благост е назначе-
на да те води към покаяние?"
3:16 Във всички свои Послания Павел
говори за големите истини, които Пе-
тър описва в двете си Писма - истини-
те за новороЖдението, боЖественост-
та на Христос, Неговия Живот на без-
грешен страдалец, Неговата замести-
телска смърт, възкресение и възнесение,
Повторното Му идване, Господния ден
и вечното състояние.
Има някои библейски истини, които са
трудни за разбиране, като истината за
Триединството, БоЖия избор и свобод-
ната човешка воля, тайната на страда-
нието и др. Ние не трябва да се безпоко-
им, ако се сблъскаме с неща, които над-
вишават нашия ум. БоЖието слово е без-

крайно и неизчерпаемо. Когато го изуча-
ваме, винаги трябва да отдаваме на Бо-
га дълЖимото за това, че знае повече,
отколкото моЖем да разберем или да из-
следваме.
Когато говори за „неща, мъчни за раз-
биране", Петър не критикува Писания-
та на Павел. Трудното за разбиране не е
Павловият стил на писане, а темите, за
които той пише. Барнс казва така: „Пе-
тър говори тук не за трудностите при
разбирането на това, което Павел иска
да кшке, а за трудностите при разбира-
нето на великите истини, за които той
пише."22
Вместо да ги приемат просто чрез вя-
ра, неучените и неутвърдените хора
изопачават някои от тези трудни за
разбиране истини, което ги води към
собствената им погибел. Така например
някои култове изкривяват закона, като
го наричат път за спасение, а не средст-
во за изявяване на греховете. Други смя-
тат, че пътят към небето минава през
вратата на кръщението. Всичко това се
прави не само с Писмата на Павел, но и
с останалите Писания.
ЗабелеЖете, че тук Петър поставя
Посланията на Павел на едно и също ни-
во с другите Писания, т. е. със СЗ и оне-
зи Писания от НЗ, които вече са се били
появили дотогава. Той признава, че Пав-
ловите Послания са част от боговдъхно-
веното свещено Слово.
3:17 Вярващите непрекъснато трябва
да внимават да не се заблудят. Ние ни-
кога не трябва да забравяме, че винаги
ще има лъЖеучшпели, които ще изкривя-
ват и ще подправят истината, и това
трябва да ни кара да бъдем бдителни.
Неподготвените хора много по-лесно
могат да се подхлъзнат от заблуждени-
ето на беззакошште и да загубят духов-
ното си равновесие.
3:18 И още веднъЖ Петър ни учи, че
непрекъснатият напредък в небесните
неща представлява голяма защитна си-
ла против опасността от лъЖеучшпели.
Ние трябва да растем в две неща - „в

247

2 Петър 3
благодатта u познаването на нашия	Петър обаче няма да завърши своето
Господ и Спасител Исус Христос". Бла-	Послание с увещание към светиите. Кул-
годатта е практическото изявление на	минационната точка на неговото Пис-
плода на Духа. Растежът в благодат не	мо трябва да бъде прославата на Госпо-
е нарастване на умствените познания	да. И така, ние отново чуваме лк>бимо-
нито неуморна дейност; той означава	то хваление: „Нему да бъде слава и сега
все по-голяма прилика с Господ Исус.	и до вечния ден. Амин." Това е и крайна-
Познаването на Господа означава запоз-	та цел на нашето съществуване - да
набане с Господа чрез словото. Растеж в	прославяме Господа. Затова нищо друго
познаването на Господа означава все по-	не може да бъде по-подходящ завършек
голямо изучаване и подчиняване на Него-	на това Послание от думите: „Нему да
вите думи, дела и поведение.	бъде слава и сега и до вечния ден. Амин."
248

2 Петър - Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(Intro) Е.  G.  Homrighausen,  „The
Second Epistle of Peter," Exposition, IB,
XII, 1957, p. 166.
2)	(1:5) From the spoken ministry of Tom
Olson, a personal friend of the author.
3)	(1:5) R. C. Lenski, The Interpretation of
the Epistles of St. Peter, St. John, and St.
Jude, p. 266.
4)	(1:5) ToBa е една много известна и
популярна история. Вшкте напри-
мер книгата на S. M. Houghton,
Sketches from Church History, pp. 114-
116.
5)	(1:6) Robert G. Lee, Seven Swords and
Other Messages, p. 46.
6)	(1:16) Използването на две думи (ка-
то напр. „силен и луд") за изразяване
на едно значение („силно луд") се на-
рича „hendiadys" (от гръцката дума
„едно чрез две"). В Библията това
литературно средство се използва
много често, какъвто е и случаят в
този стих, така че ние трябва доб-
ре да го познаваме.
7)	(1:16) John A. T. Robinson, Honest to
God, p. 32,33.
8)	(1:18) Според преданието на римока-
толическата църква мястото на
Преобразкението е Таборската пла-
нина. Затова там има храмове. От
историческа гледна точка обаче то-
ва не е възмоЖно, тъй като Табор-
ската планина не е висока планина, а
в Евангелията се казва, че преобра-
жението е станало на една „висока
планина". Освен това по времето на
нашия Господ на Таборската плани-
Библиография
Вшкте библиографията в края на Първо-
то послание на Петър.

на е имало най-вероятно римски гар-
низон, което я прави доста неподхо-
дяща за едно такова лично открове-
ние. Много по-вероятно е да става
дума за Хермон - една покрита със
снегове високопланинска верига на
север от Галилея.
9)	(1:20) Гръцката дума „ epilusis " моЖе
да се преведе както като „обясне-
ние", така и като „произход" (вЖ.
бел. под линия в НИПБКДЖ).
10)	(1:20) Dinsdale T. Young, The Unveiled
Evangel, pp. 13.14.
11)	(1:21) Критическият (НО) текст
гласи: „... но човеци са говорили от
Бога."
12)	(2:1) Wallie Amos Criswell, The Evangel,
Largo, FL., November 1949, page 1.
13)	(2:1) Nels Ferre, The Sun and the
Umbrella, pp. 35,112.
14)	(2:1) Gerald Kennedy, God's Good
News, p. 125.
15)	(2:2) Robinson, Honest, p. 118.
16)	(2:2)   NCC,   Called  to   Responsible
Freedom, p. 11.
17)	(2:6) A J. Pollock, Why I Believe the Bible
is the Word of God, p. 23.
18)	(2:10) PageantMagazine, October, 1965.
19)	(2:16) Lenski, Interpretation, pp. 326,
327.
20)	(2:17) Изразът „go века" е изпуснат
в критическия текст, но не и в пара-
лелния пасаЖ в Юда 13.
21)	(3:10) Вместо „ще изчезнат" крити-
ческият текст гласи „ще бъдат от-
крити"    (heurethesetai),    вероятно
имайки предвид „оголени".
22)	(3:16) Albert Barnes, Notes on the New
Testament, X:268.
9)	
249

ПърВото послание на Йоан
, Това Послание ни призовава да подражаваме не на върбака на Христос,
Който ходи по морето, а на Неговата обикновена походка."
Мартин Лутер

Въведение
I. Уникално място в Канона
ПърВото Послание на Йоан е като сним-
ка В семеен албум. То описва членовете
на Божието семейство. Също както де-
цата приличат на своите родители, та-
ка и Бшкиите деца приличат на Бога. Ко-
гато един човек стане БоЖие дете, той
получава Живота на Бога - вечния Жи-
вот. Всички, които имат този Живот,
показват това съвсем определено. Така
например те признават Исус Христос за
свой Господ и Спасител, обичат Бога,
обичат БоЖиите деца, подчиняват се на
Неговите заповеди и не продълЖават да
грешат. Това са някои от отличителни-
те белези на вечния Живот. Йоан е напи-
сал това Писмо, така че всички, които
имат тези семейни черти, да знаят, че
имат вечен Живот (1 Йоан. 5:13).
Първото Писмо на Йоан е необикнове-
но по няколко показателя. Макар и да е
било истинско Писмо, което действи-
телно е било изпратено, в него не са упо-
менати нито името на подателя, нито
имената на получателите. Това показва,
че те сигурно са се познавали много доб-
ре. Друго забелеЖително нещо на тази
прекрасна книга е това, че тя изразява
изключително дълбоки духовни истини в
съвсем къси и прости изречения - толко-
ва къси и прости, че е трудно да се наме-
рят подобни на тях. Кой казва, че дълбо-
ките истини се сьдърЖат само в слоЖ-
ните изречения? Ние се страхуваме, че
това, което някои хора глупаво наричат
„задълбочено" проповядване или писание

означава просто замъглено или нечисто
проповядване или писание.
Първото Послание на Йоан заслуЖава
дълги размишления и искрено изучаване.
Това, което изглеЖда като повторение,
е повторение с много малки разлики, ко-
ито имат голямо значение, и тези нкзан-
си на значението трябва да се забеле-
Жат.
II. Авторство
Външните доказателства за авторст-
вото на Йоан са ранни и сериозни. Писа-
телите, които изрично цитират, че
Посланието е написано от Йоан, автора
на четвъртото Евангелие, са Иреней,
Климент от Александрия, Тертулиан,
Ориген и неговият ученик Дионисий.
Подобно на автора на Посланието
към евреите, авторът на Първото пос-
лание на Йоан не е споменал своето име.
За разлика от Посланието към евреите
обаче това Послание има убедителни
вътрешни доказателства за Йоановото
авторство.
Първите четири стиха показват, че
авторът е познавал добре Христос и е
бил заедно с Него в продълЖение на ня-
какъв период от време. Това значително
стеснява кръга на предполагаемите име-
на и съвпада с преданието, че това е бил
апостол Йоан.
В подкрепа на това предположение е и
апостолският тон на Писмото: авто-
рът пише с авторитета, с неЖността
на по-стар духовен водач (нарича чита-
телите си „дечица мои") и с една почти
догматична нотка.
Мислите, изборът на думи („пребъд-
вам", „светлина", „нов", „заповед", „сло-

251

1Йоан

во" u gp.) u изрази („вечен Живот", „да да-
дем Живота си", „преминали от смърт в
Живот", „Спасител на света", „делата
на дявола" и др.) съвпада с избора на ду-
мите и изразите в четвъртото Еванге-
лие и в другите две Послания на Йоан.
Освен това еврейският модел на пара-
лелизма и простата структура на изре-
чението са присъщи черти както на
Евангелието, така и на това Послание.
Накратко казано, ако ние приемем, че
четвъртото Евангелие е написано от
апостол Йоан, трябва да приемем, че
това Послание също е написано от него.
Ш. Датиране
Някои вярват, че Йоан е написал три ка-
нонични Писма от Ерусалим през 60-те
години, преди разрушението на града от
римляните, но обикновено за написване-
то на това Послание се приема една по-
късна дата през първи век (60-96 г. сл.
Хр.). Бащинският тон на самото Писмо
до голяма степен съответства на древ-
ното предание, според което старият
Йоан е бил носен на ръце в събранието,
за да каЖе на другите вярващи: „Дечица,
да лкзбим един другиго."
IV. Историческа обстановка и
основна тема на посланието
По времето, в което Йоан пише, вече се
е била появила една секта, позната като
гностицизъм (от гр. gnosis = знание).
Гностиците са се представяли за хрис-
тияни, но християни, които притежава-
ли допълнително знание освен знанието,
проповядвано от апостолите. Те са
твърдели, че един човек не моЖе да се
осъществи напълно, ако не навлезе в тех:
ните по-дълбоки „истини". Някои от
тях са проповядвали, че материята е зло
и следователно Човекът Исус не е могъл
да бъде Бог. Те са правели разлика меЖ-
ду Исус и Христос. „Христос" е боЖес-
твена еманация, която е слязла върху
Исус по време на Неговото кръщение и
Го е напуснала преди смъртта Му, веро-
ятно в Гетсиманската градина. Според

тях Исус наистина е умрял, но Христос
не е умрял. Както казва Майкъл Грийн,
те са настоявали, че „небесният Хрис-
тос е прекалено свят и духовен, за да се
остави да бъде омърсен от постоянния
контакт с човешката плът". Накрат-
ко казано, те са отричали Превъплъще-
нието, факта, че Исус е Христос, и фак-
та, че Исус Христос е както Бог, така
и Човек. Йоан е разбрал, че тези хора не
са истински християни и затова е решил
да предупреди своите читатели за опас-
ността от тях, като им покаЖе, че гнос-
тиците не носят белезите на истински-
те БоЖии деца. Според Йоан един човек
или е БоЖие дете, или не е; трета въз-
моЖност няма. Ето защо неговото Пос-
лание е изпълнено със споменаването на
такива крайни противоположности ка-
то светлина и тъмнина, л!обов и омраза,
истина и лъЖа, Живот и смърт, Бог и дя-
вол. В същото време трябва да се отбе-
леЖи, че апостолът обича да описва хо-
рата в тяхното обичайно поведение. Ко-
гато прави разлика меЖду християните
и нехристияните например, той не обос-
новава своите изводи върху един-единс-
твен факт на грешно деяние, а върху ха-
рактерното за отделния индивид. Дори
и счупеният часовник моЖе да показва
точно време само веднъЖ на всеки двай-
сет и четири часа! Но здравият часов-
ник показва точно време непрекъснато.
Подобно на него и общото, еЖедневно
поведение на християнина е свято и пра-
ведно, и по това моЖе да се познае, че
той е БоЖие дете. Йоан много пъти
употребява думата „знаем". Гностици-
те са твърдели, че знаят истината, но
Йоан тук изреЖда истинните факти на
християнската вяра, която моЖе да се
знае със сигурност. Той описва Бога ка-
то светлина (1:5); л1обов (4:8,16); исти-
на (5:6) и Живот (5:20). Това не означава,
че Бог не е Личност, а означава, че Бог е
изворът и на тези четири благословения.
Йоан също така казва, че Бог е праведен
(2:29; 3:7); чист (3:3) и безгрешен (3:5).

252

1Йоан1

Макар u ga използва прости думи, мис-
лите, които апостолът изразява, са чес-
то пъти много дълбоки, а понякога и
трудни за разбиране. Затова, когато изу-
Схема на изложението
I.	Пролог: християнското общение
(1:1-4)
II.	Начини на поддържане на общение-
то (1:5-2:2)
III.	Белезите на тези, които участват
в християнското общение: послуша-
нието и лкзбовта (2:3-11)
IV.	Етапи на расте* в общението
(2:12-14)
V.	Две опасности за общението: све-
тът и лъЖеучителите (2:15-28)
VI.	Белезите на тези, които участват
в християнското общение (продъл-
жение): правдата, лкзбовта и дове-
рието, което то носи (2:29-3:24)
Коментар
I.    Пролог: християнското общение
(1:1-4)
1:1 Доктриналната основа на всяко ис-
тинско общение е Личността на Господ
Исус Христос. Не моЖе да има истинско
общение с онези, които имат лъЖлива
представа за Него. Първите два стиха
подчертават истината за Неговата
вечност и истинността на Неговото
превъплъщение. Същият Този, Който е
съществувал от вечността сБог Отец,
е слязъл в света като истински Човек.
Истинността на Неговото превъплъ-
щение се виЖда от факта, че апостоли-
те са Го чули, видели с очите си, изгледа-
ли в най-дълбок размисъл и действител-
но попипали. Словото на Живота не е
било просто една мигновена илкззия, а
действителна Личност в тяло от плът.
1:2 2 cm. потвърЖдава, че Този, „Кой-
то беше у Отца" и Когото Йоан нарича

чаваме тази книга, трябва да се молим
Господ да ни помогне да разберем смисъ-
ла на Неговото слово и да се подчинява-
ме на истината, която то ни разкрива.
VII.	НуЖдата да моЖем да различаваме
меЖду истината и заблудата (4:1-6)
VIII.	Белезите на тези, които участват
в християнското общение (продъл-
Жение) (4:7-5:20)
A.	Лкзбовта (4:7-21)
Б.    Здравото учение (5:1а)
B.	Лкобовта и послушанието, което
тя произвеЖда (5:16-3)
Г.    Вярата, която побеЖдава света
(5:4,5)
Д.    Здравото учение (5:6-12)
Е.    Увереността чрез Словото (5:13)
Ж.   Увереността в молитвата (5:14-
17)
3.     Знание  за  духовните  реалности
(5:18-20)
IX.	Завършващ призив (5:21)
„вечния Живот", „стана плът и преби-
ваваше меЖду нас" и „се яви" на апосто-
лите.	,
Следващите няколко мисли на един не-
известен автор ни показват практичес-
кото прилоЖение на първите два стиха
в нашия Живот:
„Аз съм щастлив, че моето познание за
вечния Живот не се основава на разсъзк-
денията на философи и дори на теолози,
а на безупречното свидетелство на оне-
зи, които са чули, видели, разгледали и по-
пипали Този, у Когото той е бил въплъ-
тен. Това не е бил просто един красив сън,
а сигурен факт, внимателно наблЬдаван
и точно записан."
1:3 Апостолите не са запазили тази чу-
десна вест в тайна, както и ние не тряб-
ва да правим това. Те са разбрали, че тя
съдърЖа основата за всяко общение и са
я заявили силно и ясно. Всички, които
приемат свидетелството на апостоли-
те, имат общение с Отца и с Неговия
Син Исус Христос, а така също и с апос-
толите, и с всички други вярващи. Колко

253

1 Йоан 1

е изумително, че виновните грешници
могат изобщо да имат общение с Бог
Отец и Неговия Син Исус Христос! И
все пак това е точно така.
„Неговия Син Исус Христос." Исус и
Христос са едно и също Лице и това Ли-
це е БоЖият Син. Исус е името, което
Той получава при раЖдането Си, и следо-
вателно говори за Неговата напълно чо-
вешка природа. Христос е името, което
говори за Него като за БоЖия Помаза-
ник, Месията. И така, в името Исус
Христос ние имаме свидетелство както
за Неговата човечност, така и за Него-
вата божественост. Исус Христос е ис-
тински Бог и истински Човек.
1:4 Но защо Йоан пише всичко това за
общението? За да бъде радостта ни
пълна. Йоан разбира, че светът не моЖе
да даде на човешкото сърце истинска и
трайна радост. Такава радост моЖем
да получим само чрез истинската си
връзка с Господ Исус Христос. Когато
един човек е в общение с Бога и с Госпо-
да Исуса Христа, той получава една дъл-
бока радост, която не моЖе да се нару-
ши от никакви земни обстоятелства.
Както казва един поет: „Източникът на
всички мои песни е високо в небесата го-
ре."
П. Начини на поддържане на
общението (1:5-2:2)
1:5 Общението е една ситуация, в която
две или повече лица споделят общи неща.
Това е общуване или партньорство. Се-
га Йоан започва да наставлява своите
читатели във връзка с изискванията за
общение с Бога, като се позовава на поу-
ченията на Господ Исус от времето, ко-
гато е бил на земята. Макар и да не е из-
рично казано, че Господ е казал точно
тези думи, същността на Неговото уче-
ние е, че „Бог е светлина и в Него няма
никаква тъмнина". Това означава, че
Бог е абсолкшно свят, абсолкнпно пра-
веден и абсолкяпно чист. Бог не моЖе да
гледа благосклонно на който и да било
грях. От Него нищо не моЖе да се скрие,

„но всичко е голо и разкрито пред очите
на Този, на Когото има да отговаряме"
(Евр.4:13).
1:6 Оттук следва, че ако един човек ис-
ка да има общение с Бога, той не моЖе да
скрие греха си. Светлината и тъмнина-
та не могат да съЖителстВат в Живо-
та на един човек по едно и също време,
така както е невъзмоЖно да съЖителс-
тват едновременно в една и съща стая.
Ако един човек ходи в тъмнина, той не
моЖе да бъде в общение с Бога. Човек,
който казва, че има общение с Него и
непрекъснато ходи в тъмнина, никога не
е бил спасен.
1:7 От друга страна, ако човек ходи в
светлината, той моЖе да има общение
с Господ Исус и с другите християни. Йо-
ан много решително заявява в този па-
саЖ, че човек или е в светлина, или в тъм-
нина. Ако е в светлина, той е член на Бо-
Жието семейство. Ако е в тъмнина, той
няма нищо общо с Бога, защото в Бога
няма никаква тъмнина. Тези, които хо-
дят в светлина, т. е. тези, които са хрис-
тияни, имат общение един с друг и
кръвта на Исус Христос непрекъснато
ги очиства от всеки грях. Цялото Бо-
Жие прощение се основава на кръвта на
Неговия Син, която Той е пролял на Гол-
гота. Тази кръв дава на Бога справедли-
во основание, на базата на което Той мо-
Же да прости нашите грехове, както се
казва в песента: „кръвта никога няма да
изгуби силата си." Тя има трайна сила да
ни очиства. Разбира се, преди да получат
прощение на греховете, вярващите
трябва най-напред да се изповядват. То-
зи въпрос е разгледан от Йоан В 9 стих.
1:8 Освен това общението с Бога изис-
ква от нас да признаваме истината за
себе си. Така например, ако ние отречем,
че нашата природа е грешна, „лъЖем се-
бе си и истината не е в нас". ЗабелеЖете,
че Йоан прави разлика меЖду грях (8 cm.)
и грехове (9 cm.). Грехът се отнася до на-
шата зла, покварена природа. Греховете
са злиншпе, които сме извършили. Всъщ-
ност това, което сме, е много по-лошо

254

1 Йоан 1

от онова, което сме извършили. Но нека
бъде слава на Господа, че Христос умря
както за нашия грях, така и за нашите
грехове!
Обръщението не означава пълно изчез-
ване на грешната ни природа. То по-ско-
ро означава присаждане на нова, небесна
природа, която има силата непрекъсна-
то да побеЖдава обитаващия в нас грях.
1:9 За да моЖем да ходим всеки ден в
общение с Бога и с нашите вярващи бра-
тя и сестри, ние трябва да изповядваме
греховете си - съзнателните и несъзна-
телните си грехове, тайните и явните
си грехове, греховете на мисълта и гре-
ховете на делото... Трябва да ги извадим
наяве пред Бога, да ги назовем по имена,
да застанем на БоЖията страна против
тях и да ги изоставим. Да, истинското
обръщение означава изоставяне на гре-
ховете: „Който крие престъпленията
си, няма да успее, а който ги изповяда и
оставя, ще намери милост" (Пр. 28:13).
Когато правим това, моЖем да се по-
зоваваме на обещанието, че Бог е „верен
и праведен да ни прости греховете".
Той е верен, в смисъл че е обещал да ни
прости и ще удърЖи на обещанието Си.
Праведен е да ни прости, защото е на-
мерил справедливо основание за проше-
ние в заместителското дело на Господ
Исус на кръста. Но Бог е обещал не само
да ни прости, но „и да ни очисти от вся-
ка неправда".
Прощението, за което Йоан говори
тук, е родителско прошение, а не к>риди-
ческо. Юридическото прошение е онова
прощение, което грешникът получава,
когато повярва в Господ Исус Христос.
То се нарича коридическо, защото ни се
подарява от Бога в положението на Съ-
дия. Но има грехове, които човек извър-
шва след обръщението. Какво ще стане
с тях? Що се отнася до наказанието на
тези грехове, неговата цена вече е пла-
тена от Господ Исус на кръста на Гол-
гота. Но за да моЖе да Живее в общение
с БоЖието семейство, съгрешилият све-
тия се нуЖдае от родителско прощение,

т. е. прощението на Бога като негов Ба-
ща. Той моЖе да получи това прощение,
като изповяда греха си. Ние се нуЖдаем
от Юридическо прощение само ВеднъЖ,
защото то се отнася до всички наши гре-
хове - минали, настоящи и бъдещи. Но
нуЖдата ни от родителско прощение не
престава през целия ни християнски Жи-
вот.
Когато изповядваме греховете си,
ние трябва да повярваме, на основание на
авторитета на БоЖието слово, че Бог
ни прощава. И ако Той ни прощава, ние
също трябва да Желаем да си простим.
1:10 И накрая, за да бъдем в общение с
Бога, ние не трябва да отричаме, че сме
съгрешили. Бог е казал много пъти в Сво-
ето слово, че всички сме съгрешили. Кой-
то отрича това, прави Бога ликец. То-
ва е в пряко противоречие с Неговото
слово и пълно отричане на причината,
поради която Господ Исус дойде, за да
пострада, да пролее кръвта Си и да ум-
ре.
Така ние ВиЖдаме, че за общението с
Бога не е нуЖен безгрешен Живот, а е
нуЖно да поставяме в Неговото присъс-
твие всички свои грехове, да ги признава-
ме и да ги изоставяме. Това означава, че
ние трябва да бъдем абсолкипно честни
по отношение на себе си, да бъдем нели-
цемерни и да не скриваме нищо от това,
което наистина сме.
2:1 Най-напред Йоан ни представя иде-
алния БоЖий критерий за Неговия народ,
а след това и милостивите Му мерки в
случай на неуспех в постигането на този
критерий. С думите „дечица мои" Йоан
се обръща към всички членове на БоЖие-
то семейство, след което поставя пред
нас идеалния стандарт на Бога в изрече-
нието: „Това ви пиша, за да не съгреши-
те." Тъй като Бог е съвършен, Той изис-
ква от Своя народ абсолкнпно съвършен-
ство. Той нямаше да бъде Бог, ако беше
казал: „Това ви пиша, за да съгрешавате,
колкото се моЖе по-малко." Бог не моЖе
да търпи греха и в най-малката му сте-
пен, затова Той поставя пред нас целта

255

1 Йоан 1,2

на съвършенството. Пример за това са
и думите на Господ Исус, които Той ка-
за на Жената, хваната в прелюбодеяние:
„Нито Аз те осъЖдам; иди си, отсега не
съгрешавай вече."
В същото време обаче Господ много
добре знае какво представляваме. Той
знае, че ние сме прах, и милостиво ни да-
ва изход в случай на провал. Това се вшк-
да в думите: „...но ако съгреши някой,
имаме Ходатай при Отца, Исуса Хрис-
та праведния." Ходатай е онзи, който
застава на страната на друг човек в слу-
чай на нуЖда, за да му помогне. Точно то-
ва прави и Господ Исус за нас, когато съг-
решаваме. Той веднага застава на наша
страна, за да ни върне отново към обще-
ние със Себе Си. ЗабелеЖете, че Той не
казва: „Ако някой изповяда греховете
си..." Като наш Ходатай Господ се стре-
ми да ни доведе до полоЖение, в което
ние ще изповядаме и ще изоставим наши-
те грехове.
В този стих има едно прекрасно нещо,
което никой не трябва да пропусне да за-
белеЖи. Йоан казва: „Ако съгреши някой,
имаме Ходатай при Отца." Той не каз-
ва „Ходатай при Бога", а „Ходатай при
Отца ", т. е. дори и когато съгрешим, Бог
все още си остава наш Баща. Това ни на-
помня благословената истина, че макар
и да нарушава общението ни с Бога, гре-
хът не разрушава връзката ни с Него.
Когато един човек се новороди, той ста-
ва БоЖие дете. От този момент ната-
тък Бог е негов Баща и нищо не моЖе да
разруши тази връзка. РаЖдането е нещо,
което не моЖе да стане невалидно. Си-
нът моЖе да донесе позор на своя баща,
но той си остава негов син просто защо-
то е роден от него.
ЗабелеЖете, че нашият Ходатай е
Исус Христос праведният. Прекрасно е
да имаш праведен защитник. Когато Са-
тана донесе някакво обвинение срещу ня-
кой вярващ, Господ Исус моЖе да се по-
зове на Своето свършено дело на Голго-
та и да каЖе: „Напиши и това в моята
сметка."

2:2 Господ Исус не е само наш Хода-
тай, но и „умилостивение за нашите
грехове". Това означава, че като е умрял
за нас, Той ни е освободил от вината за
нашите грехове и е възстановил връзка-
та ни с Бога, като е осигурил необходи-
мото основание за удовлетворение на
Неговия гняв и е отстранил всяка бари-
ера от пътя на общението ни с Него. Бог
моЖе да ни показва милост, защото
Христос е удовлетворил всички Негови
изисквания. Едва ли в човешката съдеб-
на практика има случай, когато адвока-
тът (или защитникът) плаща за прес-
тъплението на своя клиент, но в случая
става въпрос точно за това - Господ
Исус е платил за нашите престъпления
и което най-забелеЖителното, Той е
платил, като е Жертвал лично Себе Си.
След това Йоан добавя, че Господ Исус
е Жертвал Себе Си не само за нашите
грехове, но и за греховете на целия свят.
Това не означава, че целият свят е спа-
сен, а че делото на Господ Исус е доста-
тъчно по стойност за спасението на це-
лия свят, макар и да е валидно само за
онези, които наистина Му се доверяват.
Именно защото Неговото дело е доста-
тъчно за целия свят, евангелието моЖе
да се проповядва на всички хора. Но ако
всички хора моЖеха автоматично да се
спасят, тогава нямаше да има нуЖда то
да се проповядва.
Интересно е да се отбелеЖи, че надпи-
сът на кръста е бил написан на староев-
рейски - езика на БоЖия избран народ, и
на гръцки, и на латински - основните ези-
ци на тогавашния свят. Било е възвесте-
но на целия свят, че Исус Христос е дос-
татъчният Спасител на всички хора от
всички народи и племена.
III. Белезите на тези, които участ-
ват в християнското общение:
послушанието и лк>бовта (2:3-11)
2:3 Оттук започва описанието на истин-
ските белези на онези, които участват
в християнското общение. Първият бе-
лег е подчинението. Ние моЖем да бъдем

256

1 Йоан 2

уверени в истинността на връзката си
с Бога, ако нашият Живот е изпълнен с
Желание да вършим Неговата воля. Тези
стихове са насочени без съмнение към
гностиците, които претендират за вис-
ше познание на Бога, но се интересуват
много малко от Господните заповеди.
Йоан показва, че това познание е празно
и без никаква стойност.
Подчинението на вярващия на Госпо-
да съдърЖа три страни: той трябва да
пази Господните заповеди (3 cm.); да па-
зи словото Му (5 cm.) и да ходи така, как-
то е ходил Христос (6 cm.). Тук забеляз-
ваме една възходяща градация на мисъл-
та. Да пазиш Неговите заповеди озна-
чава да се подчиняваш на поученията на
Господ Исус, които се намират в НЗ. Да
пазиш словото Му означава не само да се
подчиняваш на това, което е писано, но
и да Желаеш да правиш това, което зна-
еш, че ще Му донесе радост. Да ходиш
така, както е ходил Той, означава да Жи-
вееш според пълната мярка на съвърше-
ните БоЖии изисквания към Неговия на-
род: да Живееш така, както е Живял
Исус.
2:4 Йоан не иска да каЖе, че християн-
ският Живот се състои в безгрешно под-
чинение на БоЖията воля, а че христия-
нинът обикновено Желае да пази Негови-
те заповеди и да върши онова, което е
угодно пред Него. Йоан гледа на общото
състояние на Живота на човека. Ако ня-
кой казва, че познава Бога, но не пази за-
поведите Му, тогава става съвсем ясно,
че той не казва истината.
2:5 От друга страна, когато пазим сло-
вото Му, Бюкията лк>бов става съвър-
шена в нас. БоЖията лк>бов не е наша-
та лк)бов към Бога, а Неговата лк>бов
към нас. Идеята е, че БоЖията лк>бов
към нас постига своята цел, когато па-
зим словото Му. Тя постига целта си и
се осъществява в нашето послушание на
Бога.
2:6 Следователно „който казва, че
пребъдва в Него, сам е длъЖен да ходи,
както е ходил Христос". Животът на

Христос, такъв какъвто е описан в
Евангелията, трябва да бъде нашият
модел и водещ пример. Това не е Живот,
който ние моЖем да Живеем със собст-
вената си сила или енергия, а Живот, кой-
то моЖем да Живеем само благодарение
на Светия Дух и в Неговата сила. Ние
сме длъЖни да Му отдадем Живота си
безрезервно и да Му позволим да Живее
Своя Живот чрез нас.
2:7 Друг ваЖен белег на истинския вяр-
ващ е лкзбовта към братята. Йоан каз-
ва, че това не е нова заповед, която той
пише, а стара заповед, която те са има-
ли отначало. С други думи, Господ Исус
е учил учениците Си да се обичат един
друг от самото начало на Своето зем-
но слуЖение.
Гностиците винаги са парадирали със
своето учение, като са казвали, че то е
едно ново учение. Но апостолът съвет-
ва своите читатели да проверяват всич-
ко през учението на Господ Исус, което
Той е дал, докато е бил тук, на земята.
Винаги има опасност от отклонение от
това, което е било в началото1. Йоан
казва: „Върнете се към началото и ще
видите истината."
2:8 Но тази заповед не е само стара за-
повед, тя е и нова, защото в нея има не-
що ново. Когато Господ Исус е бил на зе-
мята, Той не само е учил Своите учени-
ци да се обичат един друг, но им е дал и
Жив пример за това, на което ги е учил.
Неговият Живот е бил изпълнен с л!обов
към другите. Така тази заповед е била
нещо истинско... в Него, докато е бил на
земята. Но сега тази стара заповед е но-
ва, в смисъл че по време на тази диспен-
сация тя е истинска не само в Него, но
и във вярващите също. Тези християни
са били преди това езичници, които са
Живеели в страст и омраза. Сега те са
примери за останалите хора и въплъща-
ват в своя Живот великия закон на лк>-
бовта.
По този начин тъмнината премина-
ва винаги, когато хората приемат свет-
лината на благовестието. Тъмнината

257

1 Йоан 2

не е изчезнала напълно, тъй като има
още много хора, които не са дошли при
Христос, но Христос, истинската
светлина, винаги свети и винаги, кога-
то се обърнат към Него, грешниците се
спасяват и следователно възлкобват
братята си.
2:9-11 ПасаЖът от 9 до 11 стих ни по-
казва разликата меЖду лъЖливата и ис-
тинската лкзбов. Ако човек казва, че е
християнин, а мрази истинските хрис-
тияни, това е сигурен белег, че „той и до
сега е в тъмнина". Последният израз по-
казва, че тук не става въпрос за откло-
нение. Човекът си е останал такъв, ка-
къвто винаги е бил - неспасен. От друга
страна, този, който определено „лк)би
брата си... пребъдва в светлината и в
него няма съблазън". Това моЖе да озна-
чава две неща: или че за самия човек ня-
ма опасност да се съблазни, или че той
няма да стане причина други да се съблаз-
нят. Ако християнинът наистина Живее
в непрекъснат контакт с Бога, светли-
ната осветява неговия път и никой друг
не моЖе да бъде съблазнен заради несъ-
ответствието меЖду неговата изповед
и неговите дела. Гностиците са изпит-
вали дълбока омраза към всички, които
са били верни на БоЖието слово. Това по-
казва, че те са ходели в тъмнина и не са
знаели къде отиват, защото тъмнина-
та е заслепявала очите им.
В подкрепа на думите за братската
лк>бов, която сега описва, апостолът
прекъсва за момент описанието, за да из-
каЖе своите пълни с лк>бов поздравления
към онези, които са членове на БоЖието
семейство.
IV. Етапи на растежк в общението
(2:12-14)
2:12 Най-напред той се обръща към цяло-
то семейство с думата „дечица"2. Тук
тази дума не съдърЖа никакъв намек за
възраст или духовно развитие. Йоан го-
вори на всички, които принадлеЖат на
Господа, което се виЖда и от останала-
та част на стиха: „•.. защото ви се прос-

тиха греховете заради Неговото име."
Това се отнася за всички християни.
Прекрасно е да знаеш, че имаш пълно
прощение на твоите грехове. ЗабелеЖе-
те също, че нашите грехове се проща-
ват „заради Неговото име". Бог ни про-
щава греховете заради Христос.
2:13 Бащите са онези, които познават
„Този, Който е отначало", т. е. те са
зрелите вярващи, които познават бла-
гостта на общението с БоЖия Син и са
удовлетворени от Него. Младежките в
духовното семейство са онези вярващи,
които са пълни с Жизнерадост и готов-
ност да се сраЖават. Те слуЖат във вре-
мето на конфликти и борба с врага. Мла-
дежките... са победили лукавия, защото
са научили тайната на победата, а имен-
но: „Не аз, а Христос Живее в мен." Де-
чицата са бебетата във вярата. Те мо-
Же би не знаят много, но познават От-
ца.
2:14 Когато Йоан повтаря съвета си
към бащите, той казва същите думи.
Това е така, защото те са постигнали
зрелост в духовния си растеЖ. При обръ-
щението си към младежките той ги на-
рича „силни" - силни в Господа и в сила-
та на Неговата мощ. Те са победили лу-
кавия, защото Божкието слово пребъдва
в тях. Господ Исус успя да победи Сата-
на в пустинята, като цитира Писания-
та. Това показва още веднъЖ колко е
ваЖно да се храним постоянно от Библи-
ята и да бъдем винаги готови да отблъс-
нем с нея атаките на Сатана.
V. Две опасности за общението:
светът и лъжкеучителите (2:15-28)
ПасаЖът от 15 до 17 cm. съдърЖа серио-
зно предупреждение по отношение на
света и цялата негова фалшивост. Мо-
Же би то е отправено най-вече към мла-
дите хора, за които светът изглеЖда
особено привлекателен, но като цяло
предупреждението се отнася за всички
Господни хора. Светът, за който става
въпрос тук, не е планетата, на която
Живеем, или естественото творение,

258

1 Йоан 2

което ни заобикаля. Това е системата,
която човек е изградил в опитите си да
заживее щастливо без Христос. Тя може
да вклктва областта на културата, из-
куството, образованието... и всяка дру-
га област, в която Господ Исус не е оби-
чан или желан. Някой я беше описал като
„познатото ни човешко общество, орга-
низирано на погрешни принципи и харак-
теризиращо се с низки желания, фалшиви
стойности и егоизъм".
2:15,16 Тук Йоан съвсем ясно ни пре-
дупреждава, че не трябва да лк>бим „све-
та, нито каквото е на света" поради
простата причина, че лкзбовта към све-
та е несъвместима с лк>бовта към От-
ца. Всичко, което светът може да ни
предложи, може да се опише като „по-
хотта на плътта, пожеланието на
очите и тщеславието на Живота". ,Д1о-
хотта на плътта" засяга онези чувст-
вени телесни апетити, които произли-
зат от злата ни природа. „ПоЖелание-
то на очите" се отнася до онези зли же-
лания, които могат да бъдат предизви-
кани от това, което виждаме. „Тщесла-
вието на Живота" е онази несВята ам-
биция, която търси изява само на себе си
и слава само за себе си. Тези три елемен-
та на светския живот се виждат много
ясно в греха на Ева. Дървото е било „доб-
ро за храна", т. е. задоволявало е „похот-
та на плътта". Било е „приятно за очи-
те" - отговаряло е на „поЖеланието на
очите". Било е „Желателно, за да дава
знание" - ласкаело е „тщеславието на
Живота".
Също както дяволът се противопос-
тавя на Христос и както плътта е про-
тивоположна на Духа, така и светът е
враждебен на Бога. Страстите, алч-
ността и амбициите не са от Отца, а
от света; те не произлизат от Бог
Отец, а от света. Това, което е в света,
подхранва лкзбовта към преходното. Чо-
вешкото сърце никога не моЖе да наме-
ри удовлетворение в него.
2:17 „Светът преминава и неговите
похоти" също. Когато една банка върви

към банкрут, умните хора не влагат па-
рите си в нея. Когато основата на една
сграда се клати, интелигентните стро-
ители прекратяват строежа. Да Живе-
еш за този свят е все едно да ремонти-
раш Титаник. Мъдрите хора не Живеят
за свят, който преминава. Но „който
върши БоЖията воля, пребъдва до ве-
ка". БоЖията воля е онова, което ни из-
бавя от изкушението на преходните не-
ща. МеЖду другото, това е било и мото-
то на Живота на великия евангелист Д.
JI. Mygu, което е било издълбано и върху
надгробния му камък: „Който върши Бо-
Жията воля, пребъдва до века."
2:18 Друга проверка за онези, които са
в християнското общение, е проверката
на учението. Йоан въвежда тази тема с
едно предупреждение против лъЖеучи-
телите, отправено към „бебетата" в
Христос. Младите във вярата са особе-
но податливи на лъжите на Антихрис-
та. Читателите на Йоан са разбрали, че
Антихристът ще се появи преди идва-
нето на Христос и че ще се представя
като Него. Също както идващите съби-
тия хвърлят сянка, преди да дойдат, та-
ка и преди идването на Антихриста ще
се появят много антихристи. Това са
лъжеучители, носители на един лъжлив
христос и едно лъжливо евангелие. Вре-
мето, 6 което живеем сега, е пълно с кул-
тове, които отричат Христос. Това е
свидетелство, че идването на Спасите-
ля е наближило.
2:19 Тези лъЖеучители са хора, които
някога са изповядали, че са християни, и
са били свързани с апостолите, но в сър-
цето си не са били истински вярващи, ко-
ето се виЖда от факта, че са излезли от
християнското общение. „Ако бяха били
от нас, щяха да си останат с нас" Тук
ние научаваме, че истинската вяра вина-
ги пршпеЖава качеството да бъде пос-
тоянна. Ако един човек е наистина ново-
роден, той ще продължи да бъде в Госпо-
да. Това не означава, че ние се спасяваме,
като показваме постоянство, а че пос-
тоянството е признак на истинска вяра.

259

1 Йоан 2

Лъзкеучшпелшпе са излезли, „за да ста-
не явно, че те всички не са от нас".
2:20 Всичко това ни кара да се запита-
ме: „Как един млад вярващ моЖе да знае
кое е истина и кое лъзка?" Отговорът е,
че ние имаме помазание от Светия и...
знаем всичко. Помазанието се отнася
до Светия Дух и идва от „Светия", т. е.
от Господ Исус Христос. Когато се спа-
си, човек получава Светия Дух, Който
дава на вярващия способност, да прави
разлика меЖду истината и лъЖата. С
твърдението „знаете всичко"3 Йоан ня-
ма предвид всичко без изкл1очение. Вяр-
ващите нямат съвършено знание, а
имат способност да различават кое зна-
ние е истинно и кое не е. В този смисъл и
най-младият и прост вярващ има способ-
ност да различава духовните неща - не-
що, което липсва на един неспасен човек,
бил той и професор по философия. Хрис-
тиянинът моЖе да види много повече не-
ща от небесното царство на колене
вътре в него, отколкото неспасеният,
който наднича прав от оградата на цар-
ството. Когато се роди едно дете в ма-
териалния свят, то автоматически по-
лучава всички характерни черти на чо-
вешката раса - очи, ръце, крака, мозък...
То получава тези органи още при раЖда-
нето си и никога по-късно. И макар че те
продълЖават да растат и да се разви-
ват, те се намират в човешкото тяло
още от самото начало. Същото става
и когато човек се новороди. Той получа-
ва всички способности, които ще му бъ-
дат необходими за в бъдеще, макар и след
това да има безкрайни ВъзмоЖности да
ги развива.
2:21 Йоан пише всичко това не защо-
то неговите читатели не знаят исти-
ната, а за да ги утвърди още повече в ис-
тината, която знаят, и да им напомни,
че „никаква лъзка не е от истината".
Гностиците са проповядвали учения,
враЖдебни на БоЖието слово, и следова-
телно - лъЖливи. Тяхната главна лъЖа и
основа на цялото им учение е било отри-
чането на твърдението, че Исус е Хрис-

тос. Както вече беше посочено във въве-
дението, те са проповядвали, че Исус е
бил просто един човек и че Христос е до-
шъл върху Него при кръщението Му. То-
ва е една от големите лъЖи, проповядва-
ни от някои култови двиЖения и в наши
дни. Библията навсякъде казва, че Исус
от НЗ е ГОСПОД (Йехова) от Стария.
Не е истина, че Христос е дошъл върху
Исус; истината е, че Исус е Христос.
2:22 Йоан изрично подчертава, че от-
ричането на боЖестВеността на Господ
Исус е отричане от Отца. Някои хора
обичат да вярват, че се покланят на Бо-
га, макар и да не искат да имат нищо об-
що с Господ Исус Христос. Апостол Йо-
ан казва: „Той е Антихрист, който се
отрича и от Отца, и от Сина."
2:23 В Йоан 8:19,42 Исус казва, че те-
зи, които не признават Неговата боЖес-
твеност и не Го лкзбят, не познават съ-
що и Отца и Той не е техен Баща. „Ни-
кой, който се отрича от Сина, няма ни-
то Отца; а който изповядва Сина, има
и Отца." Това е чудесната истина за
единството на Отца и Сина. Човек не
моЖе да има Отца, без да има Сина. То-
ва е едно послание, на което трябва да
обърнат внимание всички унитаристи,
представители на дВиЖението „христи-
янска наука", мкгскхлмани, модернисти,
свидетели на Йехова и евреи.
2:24 Защитата на младите вярващи
срещу лъЖеучителите се крие в запазва-
нето на онова, което са чули отначало
- учението на Господ Исус и всички Не-
гови апостоли. Стойте по-близо до Бо-
Жието слово - това е „тайната" на на-
шата сигурност! Ние трябва да подлага-
ме всичко на проверката на въпроса:
„Какво казва Библията за това?" Ако ед-
но учение не се подкрепя от Библията,
ние също не трябва да го подкрепяме. Не-
ка си припомним какво казваше д-р Ай-
рънсайд: „Ако е ново, значи не е истин-
но, а ако е истинно, значи не е ново."
2:25 Когато пребъдваме в християнс-
кото учение, ние доказваме истинност-
та на нашата вяра. А обещанието за та-

260

ГЙоан2,3

зи вяра е вечен Живот. Когато приемем
Господ Исус, ние получаваме Неговия
собствен Живот - вечния Живот; и то-
зи Живот ни помага да изпитваме всич-
ки нови и съмнителни учения.
2:26, 27 Йоан пише това на младите
вярващи, за да ги предупреди за опас-
ността от срещата с лъЖеучители. Той
обаче не се страхува за изхода от тази
среща, защото знае, че неговите чита-
тели са приели помазанието, което е
от Господ Исус. Както вече казахме, по-
мазанието е Светият Дух, а тук ние на-
учаваме, че „помазанието... остава във
вас". Това е едно полоЖително твърде-
ние, което ни казва, че след като веднъЖ
приемем Светия Дух, Той никога няма да
ни се отнеме. И защото сме приели Све-
тия Дух ние нямаме нуЖда да ни учи ня-
кой. Това не означава, че нямаме нуЖда
от християнски учители в църквата.
Бог специално говори за тази необходи-
мост в Ефесяни 4:11. Това означава, че
християнинът няма нуЖда от никакво
друго учение за БоЖията истина освен
това, което се намира в БоЖието слово.
Гностиците са претендирали, че прите-
Жават допълнителни истини, но Йоан
тук ни казва, че ние нямаме нуЖда от до-
пълнителни истини. С БоЖието слово в
ръка и с БоЖия Дух в сърцето христия-
нинът е снабден с всичко необходимо за
наставление в БоЖията истина.
2:28 Сега Йоан се обръща към всички
скъпи „дечица" в БоЖието семейство с
увещанието: „Дечица, и сега пребъдвай-
те в Него, та когато се яви, да имате
дръзновение и да не се посрамим пред
Него в пришествието Му." формата 1
л. мн. ч. на глагола „посрамим" показва,
че тук става въпрос за апостолите и че
ако християните, на които пише Йоан,
не останат верни на Господа, апостоли-
те, които са ги довели до Христос, ще
бъдат Ъосрамени при пришествието на
Христос. Този стих подчертава ваЖ-
ността на работата след повярването
при всички видове евангелизаторски дей-
ности. Той също така предполага въз-

моЖността да се засрамим, когато дой-
де Христос.
VI. Белезите на тези, които участват
в християнското общение
(продълЖение): правдата, лк>бовта
и доверието, което то носи
(2:29-3:24)
2:29 Четвъртата семейна черта на хрис-
тияните е правдата. Ние знаем, че в ма-
териалния свят подобното раЖда себе-
подобно. Така е и в духовния свят. Всеки,
който върши правда, е роден от Бога.
Тъй като Бог е праведен, всичко, което
Той прави, е праведно и следователно
всеки, който е роден от Него, е праведен.
Това е Желязната логика на Йоан.
3:1 Мисълта, че ние сме родени от Бо-
га, изпълва апостола с удивление и призо-
вава неговите читатели да видят чудна-
та л1обов, която ни е довела в БоЖието
семейство. Шобовта е могла да ни спаси
и без да ни направи БоЖии деца. Но начи-
нът, по който БоЖията л1обов ни спася-
ва, ни прави БоЖии деца: „ВиЖте каква
лк>бов е дал нам Отец, да се наречем Бо-
Жии чада!"4
Гледайки ни всеки ден, светът не ни
познава като БоЖии деца. Хората от
света не могат да ни разберат, така
както не са могли да разберат Господ
Исус при Неговото Първо идване: „Той
бе в света; и светът чрез Него стана; но
светът Го не позна. У Своите Си дойде,
но Своите Му Го не приеха." Тъй като
ние носим същите характеристики като
Господ Исус, не моЖем да очакваме, че
светът ще ни разбере.
3:2 Разбрани или не, ние сега сме БоЖии
децата, и това е гаранцията за бъдеща
ни слава. „Още не е станало явно какво
ще бъдем; но знаем, че когато стане яв-
но, ще бъдем подобни Нему, защото ще
Го видим, както е." Това не означава, че
ние ще бъдем физически като Исус в не-
бето. Господ Исус ще има Свой собствен
образ и ще носи белезите от раните на
Голгота през цялата вечност. Ние вяр-
ваме, че всеки от нас също ще има свои

261

1ЙоанЗ

собствени характеристики и ще се раз-
личава от другите. Библията никъде не
казва, че в небето всички ще изглеждаме
еднакво. Но в морално отношение ние
всички ще бъдем като Господ Исус Хрис-
тос. Ще бъдем свободни от осквернение,
грях, болести, скръб и смърт.
И как ще се осъществи тази чудна про-
мяна? Отговорът е, че един поглед към
Христос ще бъде достатъчен да я осъ-
ществи. „Защото ще Го видим, както
е." Тук, в земния ни Живот, ние ставаме
като Христос постепенно, докато Го
гледаме с вяра в БоЖието слово. Но ко-
гато Го видим Такъв, Какъвто е, този
процес ще бъде абсолкипно завършен, за-
щото да Го видим означава да бъдем ка-
то Него.
3:3 Всеки, който има тая наде&да да
види Христос и да бъде като Него,
„очиства себе си, както Той е чист".
Християните са разбрали много отдав-
на, че надеЖдата за скорошното завръ-
щане на Христос упраЖнява освещаващо
въздействие в Живота на вярващия. Вяр-
ващият не иска да прави нищо, което не
би искал да прави в момента на връщане-
то на Христос. ЗабелеЖете какво се каз-
ва тук: „... очиства себе си, както Той
(Христос) е чист." Тук не се казва „...как-
то Той (Христос) очиства Себе Си".
Господ Исус никога не е трябвало да
очиства Себе Си - Той е чист. При нас
очистването е постепенен процес; при
Него то е факт.
3:4 Противоположното на очистване-
то е описано в 4 стих: „Всеки, който
върши грях, върши и беззаконие, защо-
то грехът е беззаконие." Думата „вър-
ши" е превод на гръцката дума „poieo" -
правя нещо непрекъснато и продълЖи-
телно. ВъзмоЖно е да има грях и когато
няма закон. Грехът е бил в света и във
времето от Адам до Мойсей - преди да
бъде даден БоЖият закон. Грехът е без-
законие. Той означава неподчинение на
Бога, самоволие и отричане на законния
суверенитет на Бога. Всъщност той оз-
начава да поставиш своята воля над Бо-

Жията воля, да се противопоставиш на
една Жива Личност, Която има право да
й се подчиниш.
3:5 Християнинът не моЖе да продъл-
Жи да върши грях, защото това ще озна-
чава пълно отричане на целта на идване-
то на Господ Исус в света. Защото Той
се яви, за да отнесе греховете ни. Да
продълЖиш да вършиш грях означава да
Живееш в пълно пренебреЖение на причи-
ната за Неговото превъплъщение.
И още нещо - християнинът не моЖе
да продълЖи да върши грях, защото то-
ва означава да се отрече от Този, Чието
име носи. „В Него няма грях." Това е един
от трите клк>чови пасаЖа в НЗ, който
подчертава факта за безгрешната чо-
вешка природа на Господ Исус Христос.
Петър ни казва: „Който грях не е сто-
рил." Павел ни казва: „Той не знаеше
грях." Сега Йоан, ученикът, който е поз-
навал Господа много отблизо, прибавя
своето свидетелство и ни казва: „В Не-
го няма грях."
3:6 „Никой, който пребъдва в Него, не
сьгрешава; никой, който сьгрешава, не
Го е видял, нито Го е познал." Този стих
ни показва разликата меЖду истинския
вярващ и този, който никога не е бил но-
вороден. За истинския вярващ определе-
но моЖе да се каЖе, че той не продълЖа-
ва да съгрешава. Тук не става въпрос за
отделни, изолирани грешни деяния, а за
продълЖително, обичайно и характерно
поведение. Тук не става въпрос и за то-
ва, че ако един християнин извърши грях,
той загубва спасението си. Тук се гово-
ри за това, че когато един човек посто-
янно съгрешава, това показва, че той ни-
кога не е бил новороден.
На това място всеки от нас си задава
следния въпрос: „Кога един грях става
постоянен? Колко често човек трябва
да върши един грях, за да се каЖе, че то-
ва е негово характерно поведение?" Йо-
ан не ни дава отговор на този въпрос.
Той просто ни предупреждава за това и
ни оставя сами да си дадем отговор.

262

1-ЙоанЗ

3:7 Макар u ga са имали големи претен-
ции по отношение на своето знание,
гностиците не са имали никакви претен-
ции по отношение на своето поведение.
Затова Йоан ни казва: „Дечица, никой да
не ви заблуждава: който върши правда,
праведен е, както и Христос е праве-
ден." По този въпрос не трябва да има
никакво съмнение - човек не може да при-
тежава духовен живот и да продължи да
съгрешава. Но човек може да върши
правда само когато има същото естес-
тво като Този, Който е праведен.
3:8 Някои деца толкова много прили-
чат на своите родители, че няма нужда
да ни се представят, за да ги познаем. То-
ва се отнася и за Божиите деца, и за де-
цата на дявола. „Който върши грях, от
дявола е; защото дяволът отначало
съгрешава." Тук отново виждаме мисъл-
та: „Този, който постоянно върши грях,
е от дявола." Дяволът съгрешава (пос-
тоянно, характерно поведение) още от
самото начало, т. е. от първия път, ко-
гато е съгрешил. По този широк път го
следват всички негови деца. Тук трябва
да припомним, че хората стават Божии
деца чрез новорождението, но за децата
на дявола никъде не се казва, че се ноВо-
раждат. Човек става дете на дявола
просто като подражава на неговото по-
ведение, но никой не се ражда като дявол-
ско дете.
Господ Исус е дошъл, „за да съсипе де-
лата на дявола". Господ е могъл да уни-
щожи дявола с една-единствена дума, но
вместо да направи това, Той е дошъл в
този свят, за да пострада, да пролее
кръвта си и да умре, за да може да съси-
пе делата на дявола. Ако на Спасителя
отмахването на греха Му е струвало
толкова много, какво трябва да бъде от-
ношението към греха на тези, които
уповават на Него като на Спасител?
3:9 9 cm. още веднъж ни казва, че за он-
зи, който е роден от Бога, е невъзможно
да продължи да съгрешава. Някои изсле-
дователи на Библията смятат, че в то-
зи стих се говори за новата природа на

вярващия, в смисъл че докато старата
природа на човека може и наистина про-
дължава да съгрешава, новата природа
не може да прави това Ние обаче смята-
ме, че тук апостолът отново прави раз-
лика между новородения и неновородения
човек на основание на постоянното или
обичайното им поведение. Вярващият
няма навик да съгрешава. Той не продъл-
жава да живее предизвикателно в грях.
Причината за това е, че „неговият за-
родиш пребъдва в Него". По отношение
на последното твърдение също същест-
вуват значителни спорове между отдел-
ните изследователи на Библията. Някои
смятат, че под „зародиш" тук трябва
да се разбира новата природа; други - че
това е Светият Дух; а трети - че е Бо-
жието слово. Всички тези предположе-
ния са верни и следователно възможни
като обяснения. Нашето мнение е, че
под „зародиш" трябва да се разбира но-
вият живот, който се предава на вярва-
щия при обръщението, и че според сти-
ха този небесен живот остава във вяр-
ващия. Вярващият е вечно осигурен.
Вместо да се възползва от своята веч-
на сигурност, за да съгрешава, вярващи-
ят гледа на нея като на сигурна гаранция,
че няма да съгрешава. Той не може да
съгрешава постоянно, „защото е роден
от Бога". Тази небесна принадлежност
слага край на възможността за продъл-
жаване на греха като начин на живот.
3:10а Така ние стигнахме до четвър-
тата разлика между Божиите деца и дя-
волските деца. Онези, които не вършат
правда, не са от Бога. Средно положение
няма. Няма такива, които са и едното, и
другото. Божиите деца се познават по
праведния си живот.
3:106,11 Този пасаж съдържа продъл-
жението на втората проверка на онези,
които са в Божието семейство - провер-
ката на л1обовта. Това е продължение
от 2:7-17. Още от началото на христия-
нската диспенсация се проповядва, че лкь
бовта към братята е наше небесно за-
дължение. Л1обовта тук не означава при-

263

1ЙоанЗ

ятелство или обикновена чоВешка при-
вързаност. Шобовта тук е небесната
л1обов. Тя означава да обичаш другите
така, както Христос ги обича. Всъщ-
ност това не е по силите на човека, но
става ВъзмоЖно чрез силата на Светия
Дух.    _
3:12 Йоан ни припомня първия записан
случай на човек, който не е обичал брат
си. Каин е показал, че е от лукавия, като
е убил брат си Авел. Причината за това
негово действие се вшкда 6 думите: „за-
щото неговите дела бяха нечестиви, а
братовите му правдиви."
3:13 Това, че нечестието мрази прав-
дата, е основен принцип в човешкия Жи-
вот, който ни обяснява защо светът
мрази вярващия. На фона на праведния
Живот на християнина нечестието на
невярващия личи още по-ясно. Невярва-
щият ненаВиЖда това изобличение и
вместо да промени поведението си, се
опитва да разруши това, което прави не-
честието му по-явно. Това е толкова
безсмислено, колкото когато човек чупи
линеала или правоъгълника, който показ-
ва колко е крива линията, която е нари-
сувал с ръка.
3:14 „Ние знаем, че сме преминали от
смърт в Живот, защото л!обим братя-
та." Наистина е забележително да ви-
диш как се променя отношението на
един човек към християните след него-
вото спасение. Това е един от начините,
чрез който ние получаваме увереност в
спасението. Човек моЖе да се нарича
християнин, но ако той не обича истин-
ските БоЖии деца, „остава в смърт".
Така казва Библията. Той Винаги е бил
мъртъв духовно и продълЖава да си ос-
тава такъв.
3:15 В очите на света омразата не е
голямо зло, но Бог казва, че тя е равна на
убийство. Ако се замислим малко повече,
ще видим, че тя наистина е убийство в
зачатък. Защото мотивът Вече го има,
макар и действието да не е извършено.
Затова „всеки, който мрази брата си,
е човекоубиец". Когато казва, че „в ни-

кой човекоубиец не пребъдва вечен *и-
вот", Йоан няма предвид това, че един
убиец никога не моЖе да бъде спасен. Той
иска да каЖе, че този, който мрази свои-
те блиЖни, е потенциален убиец и неспа-
сен човек.
3:16 Давайки Живота си за нас, наши-
ят Господ ни даде пример за най-висша-
та л1обов. Тук Христос е пълната про-
тивополоЖност на Каин. Христос ни по-
каза най-висшия израз на лк)бовта. В из-
вестен смисъл лк>бовта е невидима, но
ние моЖем да я Видим по нейното изяв-
ление. На Голготския кръст ние видяхме
изявлението на истинската лЬбов. В
заклктение Йоан казва, че ние също „сме
длъЖни да дадем Живота си за братя-
та си". Това означава, че нашият Живот
трябва да се състои от непрекъснато
даване на другите вярващи и че ние също
трябва да сме готови да умрем за тях,
ако е необходимо. На повечето от нас
никога няма да се налоЖи да умрат за
другите, но всеки от нас трябва да по-
казва братолкзбието си, като споделя
материалните си блага с онези, които
имат нуЖда от тях. Това е, което иска
да ни каЖе и 17 стих.
3:1716 cm. ни показва най-многото, ко-
ето моЖем да направим за нашите бра-
тя, а 17 стих - най-малкото, което мо-
Жем да направим за тях. Йоан определе-
но казва, че този, който „вшкда брата
си в нуЖда" и не му дава това, от което
се нуЖдае, не е християнин. Това не озна-
чава, че ние трябва да даваме безразбор-
но, защото има опасност да навредим на
някого, като му дадем например пари, с
които той ще злоупотреби. Но този
стих наистина поставя обезпокоителни
Въпроси пред всички християни, които
обичат да трупат пари и богатство.
3:18 Ние не трябва да лк>бим на думи
или „с език", а на дело и „в действител-
ност". С други думи, лк>бовта не е въп-
рос на чувства, нито израз на нещо фал-
шиво. Тя се изразява в истински дела, ко-
ито говорят за загриЖеност и внимание.

264

1 Йоан 3,4

3:19 Когато показваме тази истинска
и действена лк>бов към братята си, ние
ще знаем, „че сме от истината", и то-
ва ще дава увереност в сърцата ни, ко-
гато заставаме пред Бога в молитва.
- 3:20 „...относно всичко, в което наше-
то сърце ни осъгкда; защото Бог е по-го-
лям от сърцето ни и знае всичко." Този
стих говори за състояние, в което ние
заставаме пред Бога в молитва. Той мо-
Же да се разбира по два начина.
Според първия Бог е по-голям от сър-
цето ни по отношение на милосърдието
Си. Макар и да се чувстваме много недос-
тойни, Бог знае, че дълбоко в себе си ние
Го обичаме и обичаме и Неговите хора.
Той знае, че ние сме Негови независимо
от всички наши провали и грехове.
Според втория Бог е по-голям от сър-
цата ни по отношение на съденето. До-
като ние познаваме греховете си много
ограничено, Бог ги знае изцяло и абсо-
лкмпно. Той знае пълната ни вина, дока-
то ние я знаем само частично. Ние сме
склонни да приемем второто обяснение,
макар да смятаме, че първото също не е
грешно и следователно - възмоЖно.
3:21 Този стих описва състоянието на
един човек, който има чиста съвест пред
Бога. Чистата съвест не означава, че
този човек Живее безгрешно, а че той ви-
наги е готов да признае и да изостави
греховете си. Така той има „дръзнове-
ние спрямо Бога" и увереност в молит-
вата. И така, „ако нашето сърце не ни
осгакда, имаме дръзновение спрямо Бо-
га".
3:22 „И каквото и да поискаме, полу-
чаваме от Него, защото пазим запове-
дите Му и вършим това, що е угодно
пред Него." Да пазиш заповедите Му оз-
начава да пребъдваш в Него, да Живееш
в една интимна и Жизнена близост със
Спасителя. Когато по този начин общу-
ваме с Него, Неговата воля става и на-
ша воля. Той ни изпълва с познанието за
волята Си чрез Светия Дух. При това
полоЖение ние няма да поискаме нищо из-
вън Неговата воля. А когато Го молим

по Неговата воля, получаваме всичко,
което искаме.
3:23 БоЖията заповед е това: „Да вяр-
ваме в името на Сина Му Исуса Христа
и да лк>бим един другиго, както ни е за-
повядал." Тази заповед обобщава всички
заповеди от СЗ. Тя съдърЖа както нашия
дълг спрямо Бога, така и дълга ни спря-
мо другите християни. Нашето първо
задълЖение е да се доверим на Господ
Исус Христос. И тъй като истинската
вяра се изразява в правилно поведение,
второто ни задълЖение е „да лк>бим
един другиго". Това е свидетелство за
спасителна вяра.
ЗабелеЖете, че в този и някои други
стихове Йоан използва личните место-
имения Той и Него както по отношение
на Бог Отец, така и по отношение на
Господ Исус Христос, без изрично да
обяснява за Кого става дума. Той се ос-
мелява да прави това, защото Синът е
истинен като Отец и затова не е нагло
да говори за Тях по един и същи начин.
3:24а С първата половина на 24 cm. за-
вършва разглеЖдането на темата за лю-
бовта като една проверка за БоЖишпе
деца: „И който пази Неговите заповеди,
пребъдва в Бога и Бог в него." Да Му се
подчиняваш означава да пребъдваш в Не-
го, а тези, които пребъдват в Него, мо-
гат да бъдат сигурни, че и Той пребъдва
в тях.
3:246 „И по това познаваме, че Той
пребъдва в нас, по Духа, Който ни е
дал." Темата за увереността се въвеЖ-
да с твърдението, че Бог пребъдва в нас
чрез Светия Дух. Всички вярващи имат
Светия Дух. Той е Този, Който ги упът-
ва на всяка истина и им помага да позна-
ват лъЖата.
VII. Hyjkgama да моЖем да различава-
ме мегкду истината и заблудата
(4:1-6)
4:1 Споменаването на Светия Дух кара
Йоан да си спомни, че в света има много
други духове и че БоЖишпе деца трябва
да бъдат предупредени за тях. Затова

265

1 Йоан 4

той съветва вярващите да не се доверя-
ват на всеки дух. Думата „духове" се
отнася най-вече до лъжеучителите, но и
не само до тях. фактът, че един човек
говори за Библията, Бога и Исус, не озна-
чава, че той е истинско Божие дете. Ние
трябва да проверяваме духовете - дали
те са от Бога; защото по света са из-
лезли много лъЖепророци. Това са хора,
които на думи приемат християнство-
то, но на практика проповядват друго
благовестие.
4:2 Йоан ни дава няколко истински въп-
роса, чрез които да изпитваме тези хо-
ра. Основната проверка е отговорът на
въпроса: „Какво мислите за Христос?"
„Всеки дух, който изповяда, че Исус
Христос дойде в плът, е от Бога." Тук
не става въпрос толкова за изповядане
на историческия факт за идването на
Исус, а именно че Исус се е родил в све-
та в човешко тяло, колкото за изповя-
дване на Живата Личност - Исус Хрис-
тос дошъл в плът. Това е изповед, с ко-
ято човек признава Исус като въплъте-
ния Христос. А да признаеш Исус Хрис-
тос означава да Му се поклониш като на
Господар на твоя Живот. И така, кога-
то чуете един човек да казва, че Господ
Исус е истинският БоЖий Христос, вие
ще знаете, че той говори чрез БоЖия
Дух. Божият Дух призовава хората да
признаят Исус Христос за Господ и да
Му предадат живота си. Светият Дух
винаги прославя Исус.
4:3 А никой дух, който не изповядва,
че Исус Христос дойде в плът, не е от
Бога.5 Това е начинът, по който можем
да разпознаваме лъЖеучшпелите. Те не
изповядват същия Исус, Който е описан
в предишните стихове. Това е духът на
Антихриста, който е бил предсказан и
който е вече в света. Днес има много хо-
ра, които говорят много приятни неща
за Исус, без обаче да Го признават за Са-
мия Бог. Те казват, че Христос е „божес-
твен", но не и Бог.
4:4 Скромните вярващи могат да по-
бедят тези лъЖеучители, защото имат

в себе си Светия Дух, Който им помага
да разпознават лъжата и да я отхвър-
лят.
4:5 ЛъЖеучителите са от света и за-
това говорят светски. Светът е из-
точникът на всяко тяхно учение и зато-
ва той ги слуша. Това идва да ни подска-
же, че одобрението на света не е крите-
рий за истинността на едно учение. Ако
някой търси популярност, достатъчно
е да говори така, както светът говори,
и ще бъде популярен. Но ако иска да бъде
верен на Бога, ще трябва да се изправи
срещу неодобрението на света.
4:6 В 6 cm. Йоан говори като предста-
вител на апостолите. Тук той казва:
„Ние сме от Бога; който познава Бога,
нас слуша." Това означава, че всички, ко-
ито наистина са родени от Бога, ще при-
емат учението на апостолите от НЗ. А
онези, които не са от Бога, отричат сви-
детелството на НЗ (или прибавят към
него нещо, или гсхфалшифицират).
VIII. Белезите на тези, които
участват в християнското
общение (продължение) (4:7-5:20)
А.     Лк>бовта (4:7-21)
4:7,8 Тук Йоан отново се връща към те-
мата за лкзбовта между братята. Той
подчертава, че лк)бовта е дълг и е в съг-
ласие с характера на Бога. Както вече
споменахме, Йоан не мисли за обикнове-
ната човешка лк>бов, а за онази лкзбов
между Божиите деца, която имат само
новородените. По произход „л1обовта е
от Бога" и всеки, който л1оби, е роден
от Бога и познава Бога. „Който не лк>
би, не е познал Бога; защото Бог е лк>
бов." Тук не се казва, че Бог обича. Бог на-
истина обича, но Той е повече от това -
Той е лк>бов. Лк)бовта е Неговото ес-
тество. Няма истинска л!обов освен та-
зи, която произлиза от Бога. Думите
„Бог е лк)бов" струват колкото всички
думи във всички езици на света или на не-
бето взети заедно. Барет ги нарича:

266

1 Йоан 4

«6
„...най-великите думи, които някога са
били казани на човешки език, най-велики-
те думи в цялата Библия... Не е възмоЖ-
но да си представим, дори и в най-общи
линии, всичко, което тези думи съдър-
Жат, защото нито един човешки или съз-
даден интелект никога не е могъл, нито
някога ще моЖе да изследва безкрайните
дълбочини на тяхното значение. Но все
пак моЖем да каЖем с цялото си почи-
тание, че това кратко изречение сьдърЖа
кл1оча към всички БоЖии дела и пътища...
към тайната на сътворението...изкупле-
нието и към Самото Същество на Бо-
га.
4:9,10 Следващите стихове описват
изявлението на БоЖията л1обо6 в три
времена. В миналото Неговата л1обо8 се
е изявила в това, че Бог е дал за нас Еди-
нородния Си Син (4:9-11). Понастоящем
тя се изразява в това, че Той пребъдва в
нас (4:12-16). И в бъдещето тя ще се изя-
ви в това, че Той ще ни даде дръзновение
в съдния ден.
И така, най-напред трябва да каЖем,
че Бог ни обича като грешници. „Бог из-
прати в света Своя Единороден Син, за
да Живеем чрез Него... и като умилости-
вение7 за греховете ни." Ние бяхме мър-
тви и имахме нуЖда от Живот и умилос-
тивеше за нашата вина. Изразът „Своя
Единороден Син" съдърЖа идеята за уни-
кална връзка, която нито един друг син
не моЖе да има. Това, че Бог е изпратил
Своя Единствен по рода си Син в света,
за да моЖем ние да Живеем чрез Него,
прави БоЖията лкзбов още по-забелеЖи-
телна.
Бог не е показал Своята лк)бов към
нас, защото първо ние сме Го възлк>би-
au. Hue не сме Го възлк>били първо, ние
дори сме били Негови врагове и сме Го
мразели. С други думи, Той не ни е възлк)-
бил, защото ние сме Го възл1обили, а ни
е 6ъзл1обил въпреки нашата омраза. Как
тогава Бог е показал лЬбовта Си към
нас? Като е изпратил Сина Си като
умилостивение   за   нашите  грехове.

Умилостивение означава удовлетворе-
ние или разрешаване на проблема с греха.
Някои либерални мислители обичат да
описват БоЖията лк>бов, без да казват
нищо за изкупителното дело на Хрис-
тос. Дени прави следния коментар:
„Обърнете внимание на парадоксално-
то ехо на този стих - Бог е едновремен-
но и милостив, и гневен, и Неговата лк>-
бовнидаваумилостивението, което от-
махва гнева Му от нас. Далеч от намере-
нието да противопоставя лЬбовта на
умилостивението, апостолът не мозке
да си представи никакъв израз на лЬбов
към никого отделно от умилостивение-
то."8
4:11 Тук Йоан ни посочва поуката от
тази лк)бов за нас: „Понегке така ни е
възлк>бил Бог, то и ние сме дл-ь&ни да
лк)бим един другиго." ПонеЖе Бог изля
изобилно л1обо6та Си върху тези, които
са сега Негов народ, ние също трябва да
ги лк>бим като наши братя.
4:12,13 Бог изявява лк)бовта Си към
нас сега, като пребъдва в нас. Апосто-
лът казва: „Никой никога не е видял Бо-
га; но ако лк>бим един другиго, Бог пре-
бъдва в нас, и л1обовта към Него е съ-
вършена в нас." В Йоан 1:18 се казва:
„Никой, кога да е, не е видял Бога; Еди-
нородният Син, Който е в лоното на
Отца, Той Го изяви." От Евангелието на
Йоан научаваме, че невидимият Бог е
позволил на света да Го познае чрез Гос-
под Исус Христос. Тук, в Първото си
послание, Йоан отново повтаря това,
което казва в Евангелието: „Никой ни-
кога не е видял Бога". Но сега Бог се изя-
вява на света не чрез Христос, тъй като
Той се е върнал при Него и е отдясно на
Бога, а чрез вярващите. Колко велика е
тази чест - да бъдем тези, чрез които
човек виЖда Онзи, Който задоволява
всички негови нуЖди! А когато се л1обим
един друг, Неговата лк)бов е съвършена
в нас. Това означава, че БоЖията л1обов
към нас е постигнала своята цел. Според
БоЖието намерение ние никога не тряб-
ва да бъдем крайни точки на Неговото

267

1 Йоан 4

благословение, а само канали, през които
то тече към другите. Божията лк>бов
ни се дава не за да я трупаме за себе си, а
за да може чрез нас да преминава върху
другите. Когато имаме такава лк>бов
помежду си, ние доказваме, че сме в Не-
го и Той - в нас, и че имаме Неговия Дух.
И така, Бог пребъдва в нас и ние пребъд-
ваме в Него! Това не е ли една прекрасна
истина!
4:14 Тук Йоан прибавя и свидетелство-
то на апостолите: „И ние видяхме и
свидетелстваме, че Отец прати Сина
Си да бъде Спасител на света/' Това е
едно велико признание на божествената
лЬбов в действие. „Отец прати Сина
Си" - какви безкрайни мащаби на Хрис-
товото дело се крият в тези думи! Вайн
писа, че мащабите на служението на
Христос са безкрайни и само липсата на
разкаяние и неВерието могат да сложат
граници на истинското му влияние." 9
4:15 Благословението от пребъдване-
то на Бога В човека е привилегия за всич-
ки, които изповядат, че Исус е Бойкият
Син. Тук отново не става дума за едно
обикновено интелектуално съгласие, а за
изповед, която означава отдаване на ця-
лото наше същество на Господ Исус
Христос. Има ли по-близко взаимоотно-
шение от това, човек да пребъдва в Бо-
га и Бог да пребъдва в него! За нас е труд-
но да си представим едно такова взаимо-
отношение, но бихме могли да го срав-
ним с нещо подобно в естествения свят
- например на положението на ръжена в
огъня или на гъбата Във Водата, или на
балона във въздуха. Във всеки един от
тези случаи обектът е в някаква среда и
средата е В него.
4:16 „И ние познаваме и сме повярва-
ли лкйювпш, която Бог има към нас. Бог
е лк»бов; и който пребъдва в лк>бовта,
пребъдва в Бога, и Бог пребъдва в него."
Бог е л!обов и тази лЬбов трябва да има
обект. Специалният обект на Божията
л1обов са онези, които са родени в Него-
вото семейство. Ако аз искам да имам

общение с Бога, трябва да обичам хора-
та, които Той обича.
4:17,3 това се усъвършенства л1обов-
та..." Не нашата лк>бов се усъвършенс-
тва, а Божията лк>боВ се усъвършенст-
ва в нас. Йоан сега ни пренася в един бъ-
дещ момент - момента, в който ще зас-
танем пред Господа. Дали тогава ще
имаме дръзновение и увереност или ужа-
сен страх? Отговорът на Йоан е, че ще
имаме дръзновение, защото съвършена-
та лк>бов е разрешила проблема с греха
веднъж завинаги. Причината за нашата
увереност в този бъдещ ден се вижда в
думите:,,... защото, както е Той, така
сме и ние в Тоя свят." Сега Господ Исус
е в небето и съдът вече е зад гърба Му.
Той дойде в света веднъж завинаги и из-
страда наказанието за нашите грехове.
Тогава Той извърши изцяло изкупително-
то дело и повече никога няма да трябва
да занимава с въпроса за греха. „Както е
Той, така сме и ние в Тоя свят." Наши-
те грехове бяха осъдени на Голгота и за-
това ние можем с дръзновение да кажем:
Смъртта и съдът са зад мен;
л/обовта и славата са пред мен.
Всички вълни преминаха над Исус,
всички порои обвиха Христос.
Мисиз Дж. Тренч
Също както съдът е зад гърба на Хрис-
тос, така и осъждението е зад нашия
гръб.
4:18 Тъй като сме познали Божията
лк>бов, ние вече не се страхуваме от по-
гибел. „В лк>бовта няма страх, но съ-
вършената л1обов изпъЖда страха."
Неговата съвършена л1обов прогонва
нашия страх. Най-напред аз съм сигурен
В Божията лк»бов затова, защото Той е
изпратил Сина Си да умре за мен. На
Второ място, аз зная, че Той ме обича, за-
щото пребъдва 6 мен сега. И на трето
място, мога да гледам на бъдещето с
дръзновение и без страх. „Защото стра-
хът има в себе си наказание и който се
страхува, не е усъвършенстван в лк>-

268

1 Йоан 4,5

бовта." БоЖията лк»бо6 не моЖе да
действа 6 онези, които се страхуват от
Него. Те никога не са дошли при Него- в
покаяние и никога не са получили проще-
ние на греховете си.
4:19 „Ние лк>бим [Него]10, защото
първо Той възлк>би нас." Единствената
причина, поради която ние изобщо л1о-
бим, е, защото Той първо ни е възлкйгал.
Десетте заповеди изискват от човека
да обича своя Бог и своя блшкен. Как то-
гава Бог би могъл да получи тази лк>бов,
която Неговата праведност изисква от
нас? Той разрешава проблема, като изп-
раща Сина Си да умре за нас. Не е въз-
моЖно да не бъдем привлечени от тази
прекрасна л1обов. Християнинът казва
така: „Ти си пролял кръвта Си и си умрял
за мен; отсега нататък аз ще Живея за
теб."
4:20 Тук Йоан подчертава, че е без-
смислено да твърдим, че обичаме Бога,
ако мразим брата си. Колкото повече
спиците се приближават към оста на ко-
лелото, толкова повече се приблиЖават
и една към друга. Така е и с нас: колкото
повече се приблшкаваме към Господа,
толкова повече започваме да обичаме на-
шите вярващи братя и сестри. Йоан каз-
ва, че не е възмоЖно да лкзбим Бога, Ко-
гото не сме видели, ако не лк)бим братя-
та си, които сме видели.
4:21 Йоан завършва пасаЖа с повторе-
ние на заповедта, която имаме от Не-
го: „Който л1оби Бога, да лк>би и брата
си."
Б. Здравото учение (5:1а)
С това Йоан приклк>чва проблема за ис-
тинността на християнския Живот и за-
почва да разглеЖда проблема за провер-
ката на учението или, както също бихме
могли да го наречем, проверката на вяра-
та. Първите три стиха ни показват как-
ви са резултатите от вярата. Първият
е новороЖдението, вторият е лк>бовта
към Бога, третият- лкзбовта към дру-
гите вярващи, и последният - подчинени-
ето на БоЖиите заповеди. И така, най-

напред е боЖественото раЖдане: „Все*
ки, който вярва, че Исус е Христос, е ро-
ден от Бога." Вярата на човека тук не е
едно интелектуално съгласие с този
факт, а отдаване на Живота му на Исус
като Христос.
В. Лк)бовта и подчинението, което
тя произвежда (5:16-3)
5:16 Ако наистина сме родени от Бога,
тогава ще моЖем и да Го лЬбим. И не са-
мо това, но ще моЖем да лк>бим и Него-
вите деца. Тук трябва да се отбелеЖи, че
от нас се очаква да лк>бим всички вярва-
щи на земята, а не само тези, които при-
надлеЖат към едно отделно общество
или събрание.
5:2,3 Четвъртият резултат от вяра-
та е подчинението на БоЖиите запове-
ди. „По това познаваме, че лк>бим Бо-
Жиите деца, когато лк>бим Бога и из-
пълняваме Неговите заповеди." Тези,
които наистина са спасени, имат дълбо-
кото Желание да вършат БоЖията воля.
Нашата л1обов към Бога се изразява в
доброволно подчинение на Неговите за-
поведи. Господ Исус казва: „Ако Ме лк)-
би някой, ще пази учението Ми"
Когато казва, че „заповедите Му не са
теЖки", Йоан не иска да каЖе, че не са
трудни, а че изискват да се прави това,
което новородените обичат да правят.
Когато каЖеш на една майка да се гри-
Жи добре за своето бебе, ти й казваш да
прави нещо, което тя обича да прави. За-
поведите на Господа са най-доброто не-
що за нас - това, което носи най-голямо
наслаЖдение на новата ни природа.
Г. Вяра, която побеЖдава света
(5:4,5)
5:4 После ние научаваме каква е тайната
на победата над света. Световната сис-
тема е една чудовищна система от изку-
шения, която винаги се опитва да ни от-
далечи от Бога и от вечните неща, като
се стреми да ни заеме вниманието с вре-
менното и чувственото. Хората от све-
та са непрекъснато заети с неща, които

269

1 Йоан 5

са свързани с времето и чувствата. Те
стават Жертви на преходното.
Само онзи, който е роден от Бога, на-
истина побеЖдава света, защото чрез
вярата той моЖе да се издигне над пре-
ходното В този свят и да види нещата в
истинската им, вечна перспектива. За-
това този, който действително побеЖ-
дава света, не е великият учен или фило-
соф, или психолог, а простият вярващ,
който съзнава, че това, което виЖда, е
временно, а това, което не вшкда - веч-
но. Само едно зърване на БоЖията слава
в лицето на Исус Христос е достатъч-
но, за да засенчи цялата слава на този
свят.
5:5 Както вече отбелязахме, темата
на този пасаЖ е вярата като пробен ка-
мък за вечния Живот. Йоан току-що ни
каза, че само който вярва, че Исус е Бо-
йкият Син, само той побезкдава света.
Сега апостолът продълЖава, като обяс-
нява истината за делото на Господ Исус
Христос.
Д. Здравото учение (5:6-12)
5:6 Той казва: „Това е Исус Христос,
Който е дошъл чрез вода и кръв/' Тези
думи са породили много спорове. Някои
смятат, че под „вода и кръв" трябва да
се разбират истинската вода и кръв, по-
текли от прободените ребра на Спаси-
теля (Йоан 19:34). Други мислят, че во-
дата символизира БоЖия Дух, а кръвта
- кръвта на Спасителя, която Той е про-
лял на Голгота. Трети вярват, че тези
думи намекват за естественото раЖда-
не, което е свързано с водата и кръвта.
Ние предлагаме четвърто обяснение, в
което сме Взели под Внимание ереса на
гностицизма, който апостолът крити-
кува с това Послание.
Както вече споменахме, гностиците
са вярвали, че Христос е дошъл върху
Исус по време на Неговото кръщение и
Го е напуснал, преди да започнат мъките
Му, а именно - в Гетсиманската гради-
на. С други думи, те са казвали: „Христос
не е умрял на кръста, а е умрял само

Исус, човекът." Това твърдение ограбва
делото на Христос от цялата му изку-
пителна стойност по отношение на гре-
ховете на хората. Ние предполагаме, че
Йоан използва водата като символ на
кръщението на Исус, а кръвта - като
символ на Неговата изкупителна смърт.
Това са двете крайни цели на Неговото
обществено слуЖение. Йоан казва, че
Исус е бил също толкова Христос, кога-
то е умрял на кръста, колкото и когато
се е кръстил в река Йордан. „Това е Исус
Христос, Който е дошъл чрез вода и
кръв; не само чрез водата (което твър-
дят гностиците), но чрез водата и чрез
кръвта." ИзглеЖда, че човешкото сърце
непрекъснато се опитва да се отърве по
някакъв начин от доктрината за изкуп-
лението. Хората предпочитат да гле-
дат на Исус като на идеален Човек, съ-
вършен Пример, който им е дал един
прекрасен морален кодекс. Но Йоан тук
твърди, че Господ Исус е не само Идеал-
ният Човек, но и Идеалният Бог, а така
също и- Онзи, Който се кръсти в река
Йордан и Който даде Живота Си в Жер-
тва за грешниците. Хората обичат да
казват на Христос: „Слез от кръста и
ще повярваме в Теб." Ако моЖеха само да
махнат кръста от мисълта си, щяха да
бъдат много щастливи. Но Йоан казва:
„Не, вие не моЖе да отделите Господ
Исус Христос от Неговото съвършено
изкупително дело на Голгота."
5:7 „И Духът е, Който свидетелства,
понеЖе Духът е истина." Светият Бо-
Жий Дух винаги свидетелства за истина-
та за Господ Исус, която Йоан ни разк-
рива тук. Той свидетелства, че Христос
е дошъл не само „чрез водата, но чрез во-
дата и чрез кръвта", защото това е Бо-
Жията истина.
5:8 Винаги е неприятно за християни-
те да научат, че някои части от 7 и 8 cm.
присъстват в много малко ръкописи на
НЗ.11 Но това не бива да ги безпокои, за-
щото то изобщо не моЖе да промени ис-
тината за боговдъхновеността на Пи-
санията. Някои хора смятат, че е ваЖ-

270

1 Йоан 5

но да имаме всички липсващи части, тъй
като в тях са споменати и трите Лица
на Триединството. Трябва да каЖем оба-
че, че истината за Триединството не за-
виси само от този пасаЖ, но присъства
и в много други пасаЖи от Писанията.
След като е заявил в предишните сти-
хове истината за Личността и делото
на Христос, Йоан сега продължава, като
описва сигурността на вярата ни в Не-
го. Той казва: „... три са, които свиде-
телстват: „Духът, водата и кръвта;
и тия три са съгласни." Въпреки че Бо-
Жието слово е достатъчно за нас като
основа на нашата вяра, Бог благоволява
да ни даде още едно тристранно свиде-
телство. Най-напред това е свидетелс-
твото на Духа. БоЖият Дух свидетелс-
тва за истината, че Исус Христос е Бог
и че Той е единственият Спасител на
света. Свидетелството на Духа е запи-
сано в БоЖието слово.
След това идва свидетелството на
водата. Ние вярваме, че това се отнася
за случилото се при кръщението на Гос-
под Исус. Тогава Бог е отворил небесата
и е заявил пред всички: „Този е Моят въз-
л!обен Син, в Когото е Моето благово-
ление." По този начин Бог Отец е приба-
вил Своето Собствено свидетелство за
Личността на Христос към свидетелс-
твото на БоЖия Дух.
И най-накрая идва свидетелството на
кръвта. На кръста Господ Исус свиде-
телства за Себе Си, че Той е БоЖият
Син. Никой не отне Живота Му от Него;
а Той от Себе Си го даде. Ако беше един
обикновен човек, Исус нямаше да моЖе
да направи това. Кръвта на Господ Исус
Христос свидетелства, че въпросът с
греха е решен веднъЖ завинаги и че това
решение удовлетворява Бога напълно.
Всички тези три свидетели „са съглас-
ни", т. е. това е едно обединено свиде-
телство за съвършенството на Лич-
ността и делото на Христос.
5:9 Следващото твърдение на Йоан е
един много силен аргумент: „Ако прие-
маме свидетелството на човеците,

свидетелството на Бога е по-ваЖно." В
еЖеднеВния ни Живот ние непрекъснато
приемаме на доверие думите на нашите
познати и близки. Ако не беше така, ня-
маше да бъде възмоЖна никаква търго-
вия и никакъв обществен Живот. Ние
приемаме свидетелството на хора, кои-
то не само могат да грешат, но могат
и да ни мамят. Но ако моЖем да се дове-
ряваме на хора, които могат да грешат
и да лъЖат, колко повече трябва да се до-
веряваме на словото на Бога, Който не
моЖе нито да греши, нито да лъЖе. Глу-
паво е да не вярваме на Бога. Неговото
свидетелство е абсолкипно сигурно.
5:10 Когато човек приеме свидетелс-
твото на Бога за Неговия Син, Бог запе-
чатва тази истина, като му дава свиде-
телството на Духа вътре в него. От
друга страна, ако човек не повярва на Бо-
га, той Го прави ликец, „защото не е по-
вярвал свидетелството, което Бог е
свидетелствал за Сина Си". Хората
смятат, че могат или да приемат, или да
отхвърлят свидетелството на Бога за
Христос, но Йоан казва, че всеки, който
отхвърля Неговото свидетелство, об-
винява Бога в нечестие.
5:11 В този стих Йоан обобщава хрис-
тиянското послание: „И свидетелство-
то е това, че Бог ни е дал вечен Живот
и че тоя зкивот е в Сина Му." Какви
дълбоки истини се съдърЖат в тези ду-
ми - Бог е дал вечен Живот на хората и
източникът на този Живот се намира в
Неговия Син!
5:12 И така, всеки трябва да разбере,
че „който има Сина, има тоя Живот;
който няма Бойкия Син, няма тоя Жи-
вот". Това е толкова просто и ясно! Веч-
ният Живот не се намира в някаква фи-
лософия или образование, или наука, или
добри дела, или религия, или църква. За да
имаш вечен Живот, трябва да имаш Бо-,
Ламя Син. Този, „който няма Боокия Син,
няма тоя Живот", т. е. няма истинския
Живот. Вечният Живот е неотделим от
Исус Христос.

271

1 Йоан 5

Е. Увереността чрез Словото (5:13)
Вече стигнахме go последния пасаЖ в то-
ва Послание. Тук най-напред Йоан заявя-
ва съвсем ясно целта на написаното до-
сега. Целта е тези, които вярват в име-
то на БоЖия Син, да знаят, че имат ве-
чен Живот. Ако ти имаш белезите на
БоЖиите деца, знай, че и ти си един от
членовете на БоЖието семейство. Този
стих ни казва още една скъпоценна исти-
на, а именно, че сигурността в спасение-
то идва чрез БоЖието слово. Йоан е на-
писал всичко това, за да могат хората да
знаят, че имат вечен Живот. С други
думи, Писанията са написани за това,
вярващите в Господ Исус да иматувере-
ност, че са спасени. Глупаво е човек да се
надява или да предполага, или да чувства,
или да търси в тъмното. Да бъдеш уве-
рен, че си спасен, е прекрасно! Йоан зая-
вява по възмоЖно най-ясния начин, че те-
зи, които вярват в Господ Исус, могат
да знаят, че имат вечен Живот.
Ж.   Увереността в молитвата
(5:14-17)
5:14, 15 Когато знаем, че имаме вечен
Живот, ние моЖем да застанем пред Гос-
пода с увереност. Тази увереност е опи-
сана в 14 и 15 cm. Hue знаем, че ако Го по-
молим за нещо по Неговата воля, Той чу-
ва тези молитви и ще им отговори.
Всъщност ние трябва да се страхуваме
да Го молим за нещо, което не е по Него-
вата воля. Някой моЖе да попита: „Как
мога да зная каква е БоЖията воля?"
Най-общо БоЖията воля ни е открита в
Свещените Писания, затова ние трябва
да изучаваме словото - за да знаем по-
добре БоЖията воля и да моЖем да се мо-
лим по-добре.
5:16 Йоан най-напред ни дава пример за
увереност в молитвата, след което ни
дава пример, при който увереността е
невъзмоЖна. „Ако някой види брата си,
че извърши несмъртен грях, нека се мо-
ли и Бог ще му даде Живот, сиреч на
ония, които сьгрешават несмъртно."

Тук очевидно става въпрос за случай, ко-
гато един християнин виЖда, че него-
вият брат се е заплел в някакъв грях. Но
това не е грях, който носи смърт на чо-
века, който го върши. В такъв случай
вярващият моЖе да се помоли за възста-
новяването на неговия брат и Бог ще да-
де на молещия се Живот за онзи, който
не съгрешава смъртно.
„Има смъртен грях - казва апосто-
лът, -не ви казвам за него да се помоли".
Смъртният грях
Не е възмоЖно да се каЖе със сигурност
какво точно е смъртният грях, затова
най-безопасният начин за разглеЖдане на
този въпрос е да се изброят няколко при-
ети тълкувания и да се каЖе кое от тях
е най-приемливото за нас.
1.	Някои смятат, че смъртният грях се
отнася до грях, който вярващият вър-
ши непрекъснато и упорито, без да го
изповяда. В 1 Коринтяни 11:30 четем,
че някои са умрели, защото са участва-
ли в Господната вечеря, без да преце-
нят добре своето собствено полоЖе-
ние спрямо Бога.
2.	Други считат, че тук става въпрос за
греха на убийството. Ако някой хрис-
тиянин, в момент на възбуда, убие ня-
кого, тогава ние не трябва да се молим
за неговото освобоЖдение от смърт-
ното наказание, защото Бог винаги е
казвал: „Който удари човек смърто-
носно, непременно да се умъртви".
3.	Трети предполагат, че грехът, за кой-
то се говори тук, е хулата против Све-
тия Дух. Господ Исус казва, че онези,
които приписват на Веелзевул чудеса-
та, които Той прави 6 силата на Све-
тия Дух,  извършват непростимия
грях, за който няма прошение нито в
тоя век, нито в бъдещия.
4.	Четвърти вярват, че това е някакъв
особен вид грях - като греха, извършен
от Мойсей или Аарон, или Анания и
Сапфира, който Бог наказва, без да се
бави.
1.	
272

1 Йоан 5

5. Според едно последно обяснение тук
става въпрос за греха на отстъплени-
ето. Ние вярваме, че това обяснение
най-добре подхоЖда на контекста.
Отстъпник е този, който е чул вели-
ките истини на християнската вяра,
убедил се е интелектуално, че Исус е
Христос, и дори е изповядал християн-
ството, макар и никога да не е бил
действително спасен. След като е опи-
тал колко е добро християнството,
той е решил да го отхвърли и напълно
е отрекъл Господ Исус Христос. От
Евреи 6 глава научаваме, че този грях
води до смърт. Онези, кошпо го извър-
шат, не могат повече да се избавят,
защото „разпъват втори път в себе си
БоЖия Син и Го опозоряват". Пишей-
ки това Послание, Йоан непрекъснато
мисли за гностиците. Тези лъЖеучите-
ли са били някога в християнското об-
щение и са изповядали, че са вярващи.
Те са разбрали истините на вярата, но
след това са обърнали гръб на Господ
Исус и са приели едно учение, което на-
пълно отрича Неговата боЖестве-
ност и пълнотата на изкупителното
Му дело. Християнинът не трябва да
се моли за възстановяването на таки-
ва хора, защото Бог вече е казал в сло-
вото Си, че те са извършили смъртен
грях.
5:17 „Всяка неправда е грях; и има
грях, който не е смъртен." Има различ-
ни степени на грях и има грехове, които
не са толкова сериозни, за да доведат до
смърт.
3. Знание за духовните реалности
(5:18-20)
5:18 Започвайки с 18 стих, Йоан довеЖда
своето Послание до един внушителен за-
вършек, в който повтаря накратко вели-
ките истини за увереността в христи-
янската вяра. „Знаем, че всеки роден от
Бога, не съгрешава." Всички моЖем да
бъдем сигурни в това - този, който има
боЖественото естество, не продълЖа-

ва да върши грях. Причината е следната:
„Оня, който се е родил от Бога, пази се-
бе си12, и лукавият не се докосва до не-
го." Както и в 3:% това твърдение се от-
нася до истинския вярващ, който посто-
янства и пази себе си благодарение на бо-
ЖестВената си природа. Само такъв чо-
век моЖе да остане незасегнат от стре-
лите на лукавия.
5:19 Отговорът на християнина на
онези, които претендират да имат по-
виеше знание, е следният: „Знаем, че ние
сме от Бога, и целият свят ле^ки в лука-
вия." За Йоан средно полоЖение няма.
Той виЖда само две ВъзмоЖности - или
6 Него, или 8 лукавия. Всички хора са или
спасени, или загубени, и това тяхно поло-
Жение зависи от отношението им към
Исус Христос. Вие, гностици, обърнете
внимание на тези думи!
5:20 Третата голяма истина е истина-
та за превъплъщението, „Знаем още, че
Бшкият Син е дошъл." Това е темата,
с която Йоан започва Посланието и с ко-
ято иска да го завърши. Идването на
Господ Исус ни е позволило да познаваме
истинния Бог. Бог Отец моЖе да бъде
познат само чрез Господ Исус Христос.
„Единородният Син, Който е в лоното
на Отца, Той Го изяви." След това Йоан
добавя: „... и ние сме в истинния, сиреч
в Сина Му Исуса Христа." Апостолът
отново подчертава, че ние моЖем да бъ-
дем в Бога само когато сме в Исус Хрис-
тос: „Никой не дохоЖда при Отца, освен
чрез Мене." „Това е истинският Бог и
вечен Живот." С други думи, Йоан про-
повядва точно това, което се отрича
от гностиците, а именно че Исус Хрис-
тос е Бог и че вечният Живот се намира
само в Него.
IX.  Завършващ призив (5:21)
А ето и последното увещание на Йоан:
„Дечица, пазете себе си от идоли."
Апостолът всъщност казва: „Пазете
себе си от всички учения, които се про-
тивопоставят на тези истини." Вярва-
щите трябва да се пазят от всякакви

273

1 Йоан 5
ugeu за Бога, koumo не са им предадени         Архиепископ Александър нарече този
от апостолите. Исус Христос е Бог.	призив „красноречиво потръпВане от
Всяко друго твърдение е идолопоклонст-	yskac". Hue не моЖем да измислим нищо
во. Идолът е заместител или фалшифи-	по-добро от това описание и затова за-
катор, който заема мястото на истин-	вършваме нашия коментар с думите на
ския Бог. Тук Йоан не говори за идоли, из-	Йоан, които ни карат да потръпнем от
дялани от дърво. Идолите, за които той	узкас:
говори, са не толкова материални обек-         „Дечица, пазете себе си от идоли."
ти, колкото лъзкеучения.
274

1 Йоан - Крайни белезкки

Крайни белезкки
1)	(2:7) В критическия текст (както и
в Библията на български език: бел. на
прев.) е изпуснат изразът „отнача-
ло" от края на 7 стих.
2)	(2:12) Думата „ teknia " произлиза от
една дума, която има значението на
„разкдам" (деца). Умалителното на
тази дума означава „малки родени"
(деца), точно обратното на неЖна-
та шотландска дума „bairnies".
3)	(2:20) Текстът на традиционния и
повечето ръкописи гласи „вие знае-
те всичко" (panta); докато крити-
ческият текст казва „вие (pantes)
всички знаете". Лесно е да се Види
как трудният за разбиране текст е
бил заместен от по-лесния прочит
„вие всички знаете".
4)	(3:1) В критическия текст (както и
в текста на Библията на български
език: бел. на прев.) е добавен изразът
„а такива и сме".
5)	(4:3) Критическият текст изпуска
повторението на израза „че Хрис-
тос дойде в плът". (Подобно нещо
гласи и текстът на Библията на
български език, където се казва „кой-
то не изповядва Спасителя" вместо
„който не изповядва, че Христос
дойде в плът": бел. на прев.)
6)	(4:7, 8) G. H. Barrett, The First Epistle
General of St. John, pp. 170-173.
7)	(4:9,10) „ Умилостивеше" означава
удовлетворение чрез принасяне на
Жертва.   Думата   в   оригиналния
текст е свързана с гръцката дума за
„умилостивилище". Под ръководст-
вото на британеца К. Й. Дод е била

започната една голяма офанзива сре-
щу тази дума (и доктрина), която е
завършила успешно. По примера на
РИСПБ повечето съвременни вер-
сии на Библията са заместили тази
дума с друга. Но тъй като „умилос-
тивеше" е един верен и стандартен
начин на изразяване на една теоло-
гична истина, ние смятаме, че тя
трябва да се запази (както е напра-
вено 8 ПБКД* и НИПБКДЖ).
8)	(4:9,10) James R. Denney, The Death of
Christ, 2d. ed., p. 276. Очевидно първа-
та част от цитата е от някое по-
старо издание.
9)	(4:14) W. Е. Vine, The Epistle of John,
p. 85.
10)	(4:19) Критическият текст изпуска
„Него".
11)	(5:7,8) Еразъм добавя тези думи към
по-късните издания на неговия НЗ на
гръцки език под натиск от страна на
папата. (Те могат да се прочетат в
официалната римокатолическа вер-
сия на Библията на латински език,
Вулгатата.) Тези думи се срещат са-
мо в четири от много късните гръц-
ки ръкописи, което прави тяхното
използване не много сигурно. Онези
представители на култови двшке-
ния, които чукат по вратите на хо-
рата, отричайки благословеното
Триединство, са винаги готови да
посочат тези факти, така че е доб-
ре да бъдем запознати с този проб-
лем.
12)	(5:18) Вместо „пази себе си" крити-
ческият текст гласи „го пази", 8
който случай „Оня, Който се е родил
от Бога" ще се отнася до Христос.
8)	
275

1 Йоан - Библиография

Библиография
Barrett, G. S.,
The First Epistle General of St. John,
London: The Religious Tract Society, 1910.
Candlish, Robert S.q
The First Epistle of John,
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, n. d.
Findlay, George,
Fellowship in the Life Eternal,
London: Hodder & Stoughton, n. d.
Ironside, H. A.,
Addresses on the Epistles of John,
New York: Loizeaux Bros., n. d.
Kelly, William,
An Expostion of the Epistle of John the
Apostle,
London: T. Weston, 1905.
Law, Robert,
The Tests of Life,
Edinburgh: T & T Clark, 1909.

Marshall, I. Howard,
The Epistles of John (NIC),
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1978.
Mitchell, John G.,
Fellowship: Three Letters from John,
Portland, Ore.: Multnomah Press, 1974.
Scott, John R. W.,
The Epistles of John (TBC),
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1964.
Vine, W. E.,
The Epistles of John: Light, Love, Life,
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1970.
Wescott, Brooke Foss,
The Epistles of John,
Cambridge: The MacMillan Company,
1892.

276

Второто послание на Йоан
„[Второто Послание на Йоан] ни показва една съвършено нова страна на апостола:
като пастир на отделните души... Независимо дали се обръща към местната
църква, или... към отделна християнка... апостолът пише това Писмо най-вече
заради отделния човек, от когото той е дълбоко заинтересуван."
А. Пламър

Въведение
I.	Уникално място в Канона
Третото послание на Йоан и тоВа Вто-
ро писмо са единствените представите-
ли на безценната лична кореспонденция
на един от най-възлк>бените ранни све-
тии - апостол Йоан.
Често пъти християните искат да
знаят колко „близко" или колко „далече"
трябва да стоят по отношение на дру-
гите хора и особено на онези, които
твърдят, че са вярващи. Второто и Тре-
тото послание на Йоан ни дават отго-
вор на този практически въпрос. Второ-
то послание ни показва колко е ВаЖно да
дърЖим вратите на дома си (или на до-
машната си църква) затворени за ерети-
ците; докато Третото поелание ни на-
сърчава да ги дърЖим непрекъснато от-
ворени за пътуващите проповедници и
мисионери.
II.	Авторство
Външните доказателства за Второто
послание на Йоан са по-слаби от тези на
Първото послание, което без съмнение
се дълЖи на малкия му размер и личното
естество на проблемите, които засяга.
То е цитирано от Иреней, който, също
като няколко други автори, смята, че
то е част от Първото послание на Йо-
ан (разделянето на глави и стихове идва
няколко века по-късно). Ориген изразява
известни съмнения по отношение на то-
ва Послание, но Климент и Дионисий, и
двамата от Александрия, го цитират
като Йоаново Послание. Киприан изрич-

но цитира 10 cm. като стих, написан от
апостол Йоан.
Вътрешните доказателства се състо-
ят във факта, че стилът и речниковият
състав на това Второ послание съот-
ветстват на стила и речниковия състав
на Евангелието от Йоан и на Първото
и Третото послание на Йоан. Макар и
Второто и Третото послание да започ-
ват по-различно от Първото, те си при-
личат толкова много, че малко хора мо-
гат да отрекат, че са написани от една
и съща ръка и явно почти по едно и също
време.
Няма особена причина да се съмняваме
в традиционното мнение, според което
авторът на Второто послание е апос-
тол Йоан (за повече подробности вшкте
въведението към Първото послание на
Йоан).
Ш. Датиране
Както и при Първото послание на Йоан
могат да се предполоЖат два периода на
написване на това Послание: една по-ран-
на дата (през 60-те години) преди унищо-
Жението на Ерусалим и една по-късна да-
та (85-90-те години). Ако Писмото е би-
ло написано през първия период, то то-
ва сигурно е станало в Ерусалим; ако е би-
ло написано през втория период, то то-
ва трябва да е станало в Ефес, където
остарелият апостол е прекарал послед-
ните години от Живота си.
IV. Историческа обстановка
и основна тема на Посланието
Второто Послание на Йоан е било напи-
сано в обстановка на широко разпрост-

277

2 Йоан

ранено слуЖение на пътуващи проповед-
ници в ранната църква, което все още се
практикува в някои кръгове. Често пъти
тези евангелисти и слуЖители на слово-
то са получавали гостоприемство, хра-
на, а понякога и пари от отделни христи-
янски домове и събрания, които са посе-
щавали. За съЖаление в християнските
събрания се вмъкнали много бързо лъЖе-
учшпели и религиозни шарлатани, които
са се хванали за тази възможност за лес-
на печалба и за разпространение на ере-
си от рода на гностицизма (вЖ. въведе-
нието към Първото послание на Йоан).

Щом като е било толкова ВаЖно вяр-
ващите от първия век да бъдат предуп-
редени за опасността от тези еретици
и „религиозни използвачи", какво ли би ка-
зал апостол Йоан сега, ако моЖеше да ви-
ди разноцветния килим от секти, култо-
ве и лъЖливи религии?
Централната тема на Второто пос-
лание на Йоан е предупреждението, че
вярващите не трябва да сътрудничат
по никакъв начин на хора, които разпрос-
траняват заблуди по отношение на Лич-
ността на нашия Господ (10 и 11 cm.)

Схема на изложението
I.	Поздравлението на апостола: благо-
дат, милост и мир (1-3 cm.)
II.	Радостта на апостола: послушани-
ето на децата (4 cm.)

III.	Наставлението на апостола: „да
л1обим един другиго" (5 и 6 cm.)
IV.	ГриЖата на апостола: появяването
на измамници антихристи (7-11 cm.)
V.	НадеЖдата на апостола: лично да
дойде и да ги посети (12-13 cm.)
III.	

III.	
Коментар
I. Поздравлението на апостола:
благодат, милост и мир (1-3 cm.)
1 cm. Във Второто послание на Йоан
апостол представя себе си като презви-
тер. Тази квалификация моЖе да се от-
нася или до неговата възраст, или до
официалното му полоЖение в църквата.
Що се отнася до неговата възраст, Йо-
ан е последният от апостолите, придру-
Жавали Господ Исус. А що се отнася до
официалното му полоЖение в църквата,
най-вероятно той е епископ или надзира-
тел. Тук едва ли има нуЖда да избираме
кое обяснение да приемем, тъй като и
двете са верни.
Не е много лесно да се разбере какво оз-
начава изразът „до избраната госшика".
Обикновено по този въпрос има три мне-
ния, които обикновено се поддърЖат. (1)
Някои вярват, че под „избраната госпо-

Жа" трябва да се разбира църквата, ко-
ято на други места се описва като невяс-
тата на Христос, или едно определено
местно събрание. (2) Други предполагат,
че Писмото е адресирано до избраната
Кирия, тоест, че тук не е използвана ду-
мата „госпоЖа", а личното име Кирия.
Това име моЖе да бъде гръцкият еквива-
лент на арамейското име Марта (и две-
те означават „госпоЖа").1 (3) Трети
смятат, че Писмото на Йоан е написано
до една неназована по име госпоЖа хрис-
тиянка, която, заедно с всички други вяр-
ващи, е сред БоЖиите избрани - избрана
в Христос преди създаването на света.
Ние поддърЖаме последното тълкува-
не и смятаме, че фактът, че това пре-
дупреЖдение срещу антихристиянскшпе
учители се намира в едно Писмо, адреси-
рано до Жена, е особено ВаЖен. Грехът
влезе най-напред в света чрез Ева, която
беше измамена от Сатана: „Жената се
излъга, та падна в престъпление" (1 Тим.
2:14). Павел говори за лъЖеучителите,

278

2 Йоан

koumo особено много привличат жени-
те: те „се Вмъкват... В домовете", за да
уловят „обременени с грехове женища,
водени от различни страсти", които
слушат всички, но „никога не могат да
дойдат В познаване на истината" (2 Тим
3:6, 7). Дори и днес последователите на
различни култове обичат да посещават
домовете през деня, когато мъжът е
обикновено на работа. Децата също
трябва да се предупреждават за тази
опасност.
Йоан казва, че той лк>би тази избрана
госшюка... и децата й наистина. Спасе-
ните откриват, че се намират в едно
прекрасно общение с други хора, които
те никога не биха обичали, ако не беше
тази обща л1обов към Божията истина.
Божията истина свързва сърцата в едно
- сърцата на „всички, които са познали
истината".
2	cm. Изразът „заради истината" има
две възможни обяснения. Той може да се
отнася до мотива, заради който ние оби-
чаме всички светии, или до причината,
заради която Йоан е написал това Пис-
мо. Възможни са и двете значения: „...за-
ради истината, която пребъдва в нас и
ще бъде с нас до века." Тук под „истина-
та" може да се разбира: (1) Господ Исус
Христос, Който каза: „Аз съм истина-
та..." (Йоан 14:6); (2) Светият Дух: „Ду-
хът е истината" (1 Йоан 5:7) и (3) Биб-
лията: „Твоето слоВо е истина" (Йоан
17:17). Не е ли удивително това, че ние
сме пазени от тези Три истини и че те
ще бъдат с нас до века!
3	cm. Поздравът на Йоан е: „Благодат,
милост, мир да бъдат с нас."2 Благо-
датта е незаслужена милост към хора,
които заслужават точно обратното на
това, което получават. Милостта е жа-
лост, показана към хора, които са винов-
ни и изклкшително нещастни. Мирът е
взаимоотношение на хармония, което се
получава в резултат на Божията благо-
дат и милост. И трите благословения
идват от Бог Отец и от Господ Исус
Христос. Бащата е източникът, а Си-

нът - каналът. Освен това те са „в ис-
тина и лк>бов" и никога едната от тези
три добродетели не е ощетена за смет-
ка на другата.
II.	Радостта на апостола:
послушанието на децата (4 cm.)
Сега Йоан изразява радостта си от то-
ва, че някои от децата на избраната гос-
пожа „ходят в истината". Истината
не е нещо, което трябва да се вярва само
с ума, а е нещо, което трябва да се живее
всеки ден. Както Господ Исус беше жи-
вото въплъщение на истината, така и
нашият живот трябва да свидетелства
за истината.
III.	Наставлението на апостола: „да
лк>бим един другиго" (5 и 6 cm.)
5 cm. В пасажа от 5 до 9 cm. апостолът
като че ли прави кратко обобщение на
Първото си послание. В него той избро-
ява различните начини на проверка на
християнския живот. В тези стихове
той повтаря последните три от тях -
проверката чрез лк>бовта (5 cm.), чрез
подчинението (6 т.) и чрез учението (7-9
cm.).
6 cm. Най-напред той напомня на сво-
ите читатели заповедта за л1обовта
между вярващите. Лк>бовта се състои
най-вече в неегоистично отдаване на се-
бе си за благото на другите. Тя не е от-
говор на въпроса: „Какво мога да получа
от този човек?", а: „КакВо мога да нап-
равя за този човек?" След това апосто-
лът подчертава, че лк)бовта означава
„да ходим по Неговите заповеди". Ние
не можем истински да обичаме в божес-
твения смисъл на тази дума, ако не хо-
дим в подчинение на Господа и на Божи-
ята истина.
IV.	Гршката на апостола:
появяването на измамници
антихристи (7-11 cm.)
7 cm. Този стих ни припомня проверката
на учението. В нея основният въпрос е:
„Наистина ли Бог стана Човек в Лицето

279

2 Йоан

на Исус Христос?" Решителният отго-
ворът е: „Да." Гностиците3 са вярвали,
че боЖественият Христос е слязъл вър-
ху Исус от Назарет и е останал в Него
само за известно време. Но Йоан подчер-
тава, че Исус Христос е бил, е и винаги
ще бъде Бог.
8	cm. Затова той предупреждава свои-
те читатели: „Внимавайте на себе си,
да не изгубите онова, което сте израбо-
тили, но да получите пълна награда."*
С други думи, стойте твърдо в истина-
та за Господ Исус Христос, така че на-
шият труд меЖду вас да не бъде напра-
зен, а ние (апостолите и техните после-
дователи) да получим пълна награда.
9	cm. Когато Йоан казва: „Никой, кой-
то върви напред4 и не пребъдва в Хрис-
товото учение../', той не говори за хрис-
тияните, а за лъЖеучителите. Точно
това правят последователите на раз-
личните култове. Те твърдят, че имат
нова светлина и проповядват учения, ко-
ито Бог не е разкрил в Своето слово. Те
не остават В границите на християнско-
то откровение, нито пребъдват в Хрис-
товото учение. Под „Христовото уче-
ние" вероятно трябва да се разбира уче-
нието, което е донесено от Самият
Христос, но то също така моЖе да озна-
чава и всичко, което Библията учи за
Христос. С 9 cm. апостолът иска да ка-
Же, че един член на култ моЖе да твър-
ди, че познава Бога, но ако той не вярва
в абсолкнпната боЖественост u човеш-
ка природа на Господ Исус, то той „ня-
ма Бога". Бог моЖе да бъде познат един-
ствено чрез Сина: „... никой не дохоЖда
при Отца, освен чрез Мене" (Йоан 14:6).
10,11 cm. Тези два стиха са сърцето на
Посланието. Те ни дават ценния съвет
как да е отнасяме към лъЖеучителите,
които чукат на нашите врати. Йоан
тук няма предвид обикновените хора, ко-
ито ни идват на гости, а онези, които
* Тук В Библията на англ. ез. текстът гласи
следното: „Внимавайте на себе си да не изгу-
бим онова, което сме изработили, но да полу-
чим пълна награда"- ?ел. на прев.

идват, за да разпространяват антихрис-
тиянска пропаганда. Трябва ли да ги при-
емаме у дома си? Трябва ли да ги каним
на кафе или чай? Трябва ли да им помага-
ме финансово? Да купуваме ли тяхната
литература? Отговорът е, че не тряб-
ва нито да ги приемаме, нито да ги позд-
равяваме. Да окаЖеш гостоприемство
на такива хора, е все едно да вземеш тях-
ната страна и да застанеш против Спа-
сителя. ВъзмоЖно е обаче някога да поз-
волим на такъв човек да влезе в нашия
дом, без да знаем, че той отрича Госпо-
да. Тези стихове не се отнасят за таки-
ва случаи. Но когато знаем, че един човек
е лъЖеучител, няма да бъде лоялно от на-
ша страна да се дърЖим към него като
към приятел. Тези стихове не се отна-
сят за обикновените хора, които ни ид-
ват на гости. Християните често се
срещат с невярващи, за да се опитат да
ги спечелят за Христос. Тук става въп-
рос за приемане на религиозни учители,
които отричат божествеността и ху-
манността на Исус Христос. Хог дава
следното обяснение:
„Не трябва да правим нищо, което да
подхрани у другия ил/озията, че престъп-
лението срещу Христос не е нещо толко-
ва фатално, нито да позволим по няка-
къв начин на престъпилия да влияе на дру-
V. Надеждата на апостола: лично да
дойде и да ги посети (12,13 cm.)
12 cm. Йоан има още много да каЖе на из-
браната госпоЖа, но той спира дотук,
защото се надява да ги посети лично, ко-
гато ще моЖе да говори с тях „уста с ус-
та". Много по-добре е да говориш с няко-
го лично, отколкото да му пишеш „с кни-
га и мастило"! Колко ли ще бъде прек-
расно да видим Спасителя лице в лице,
вместо да Го гледаме с очите на вярата,
както правим сега! Тогава наистина ра-
достта ни ще бъде пълна!

280

2 Йоан
13 cm. Йоан завършва Писмото с думи-	то общение и на общението на обичания
те: „Поздравяват те чадата на твоя-	ни апостол Йоан, който е написал това
та избрана сестра." Ние не знаем кои са	Писмо, и най-Вече на общението на Са-
тези деца, но знаем, че ще ги срещнем ня-	мия Спасител. Амин.
кой ден и ще се наслаждаваме на тяхно-
281

2 Йоан - Крайни белеЖки - Библиография

Крайни белейки
1)	(1 cm.) По-малко Вероятно е да се
приеме гръцката дума за избрани
(Eklekte, електа) като собствено
име, а думата „госпоЖа" като опре-
деление: госпозка Избрана.
2)	(3 cm.) В някои ръкописи се казва
Вместо „с нас" - „с Вас". Гръцките
думи   за   „вие/ние",    „вас/вие"   и
„ ваш/наш " се различават само по ед-
на буква, което е до голяма степен
причина за разликите в отделните
ръкописи. (Взк. напр. 8 cm., където

отново има разлика: в някои ръкопи-
си за втората част на стиха се из-
ползва вместо 2 л. мн. ч. -1 л. мн. ч.).
3)	(7 cm.) За повече информация върху
гностицизма Вшкте въведението
към Колосяните.
4)	(9 cm.) В някои ръкописи (в крити-
ческия текст) вместо „върви нап-
ред" (proagon) се казва „върши прес-
тъпление"       или       „престъпва"
(parabainon) (в повечето ръкописи).
5     (10,11 cm.) С. F. Hogg, What Saith the
Scripture?, p. 143.

Библиография
Вшкте библиографията в края на Пър-
вото послание на Йоан.
282

Третото послание на Йоан
„Като цяло този последен поглед към християнския Живот от апостолската епоха
е нещо, над което изучаващият Библията моЖе доста да се замисли. Описанието на
нещата не се доблиЖава до някакъв идеал, но свидетелства за свободата
и Жизнеността на една растяща вяра."
Б. ф. Уескът

Въведение
I.    Уникално място в Канона
Третото послание на Йоан, най-малката
книга в НЗ (само с един ред по-малка от
Второто послание на Йоан в оригинал),
е също илкхтрация на божествената ис-
тина, че „всичкото Писание... е полезно
за поука". Както и при Второто посла-
ние на Йоан клкочовите думи тук са „лк>-
бов" и „истина". Но за разлика от Вто-
рото послание, което показва твърдост-
та на л1обоВта чрез отказа да приемаш
онези, които не учат истината, Трето-
то послание показва неЖността на лк>
бовта в оказването на помощ на тези,
които са вестители на истината.
П.  Авторство
Външните доказателства за Третото
послание на Йоан си приличат с външни-
те доказателства за Второто послание.
Тези Писма са толкова кратки и толко-
ва лични, че е напълно обяснимо защо
външните доказателства за тях не са
толкова многобройни като тези за Пър-
вото послание на Йоан.
Ориген и Евсевий вклк>чват това Пос-
лание към антилегоменните книги, т. е.
книги, за приемането на които мнения-
та не си съвпадат. Посланието е прието
от Климент и Дионисий - и двамата от
Александрия, а така също и от Кирил от
Ерусалим. Мураторианският канон не ни
дава ясно свидетелство в този случай.

Вътрешните доказателства съвпадат
с тези за Второто послание на Йоан,
както и със свидетелствата за Първо-
то послание. И трите подкрепят теза-
та, че са били написани от един автор.
Няма сериозна причина да се съмнява-
ме, че апостол Йоан е написал това Тре-
то послание, както и останалите две, за
които се твърди, че той е техният ав-
тор.
Ш. Датиране
Както в случая с Първото и Второто
послание на Йоан, така и при това Пос-
лание има предположения за две възмоЖ-
ни дати на написване. Ако Посланието е
било написано в Ерусалим преди негово-
то разрушение, вероятно това е стана-
ло някъде през 60-те години. По-често
обаче изследователите смятат, че Пис-
мото е било написано в един по-късен пе-
риод, когато Йоан е Живял и слуЖил в
Ефес. Затова повечето от тях приемат
за по-вероятна една дата в периода 85-90
година.
IV. Историческа обстановка и
основна тема на Посланието
Историческият преглед на това малко
Писмо ни дава да добием една по-Жива
представа за църковния Живот от вто-
рата половина на първи век. Само с ня-
колко дребни щрихи на перото апосто-
лът прави малки скици на трима герои:
гостоприемния и духовен Гай, достойния
за похвала Димитрий и егоистичния и
студен Диотреф. Диотреф е представи-
тел на силните и своеволни личности,

283

ЗЙоан

koumo могат да се появят във всяка цър-
ковна структура. От друга страна, той
моЖе да бъде представител на онази
тенденция, която кара някои старейши-
ни да се стремят към превъзходство над
останалите в една група от равностой-
Схема на изложението
I.	Поздравление (1-4 cm.)
II.	Благочестивият Гай (5-8 cm.)
III.	Властолк>бивият  Диотреф   (9-11
cm.)
Коментар
I. Поздравление (1-4 cm.)
1 cm. Както и във Второто си послание
Йоан и тук нарича себе си „презвитер".
Той отправя Писмото си до „лк)безния
Гай", когото наистина л1оби. Макар и да
не знаем дали това е същият Гай, за кой-
то се споменава в Римляни 16:23 и Дея-
ния 20:4, не моЖем да не отбелеЖим из-
ненадата си колко много научаваме за не-
го от тези няколко стиха. Най-напред
научаваме, че той е един л1обезен или въз-
лк>бен брат, човек, чийто Живот го пре:
поръчва на другите християни като вяр-
ващ.
2 cm. Ho явно този наш брат не е доб-
ре със здравето си, тъй като Йоан му
поЖелава да благоуспява и във физичес-
кото си здраве така, както благоуспява
в духовното. Когато апостолът казва
„молитствам да благоуспяваш... във
всичко", той едва ли си мисли за успех в
богатство или материално благополу-
чие. Най-вероятно той има предвид фи-
зическото благосъстояние на този наш
брат, което се ВиЖда и от израза „и да
си здрав".
Ние искаме ли нашето физическо със-
тояние да съответства на духовното ни
състояние? За съЖаление не са ли много
по-чести случаите, когато полагаме по-

ни ръководители. Тази тенденция е дове-
ла до развитието на „монархическото
епископство" (управление под доминира-
щата власт на един надзирател или епис-
коп), която се е появила във втори век и
продълЖава и до сега.
IV.	Доброто свидетелство за Димит-
рий(12ст.)
V.	Планът на апостола и неговото бла-
гопоЖелание (13-14 cm.)
вече гриЖи за тялото си, отколкото за
душата си? Във връзка с това ф. Б. Ме-
йър отбелязва следното:
„Не е добре да отправяме този поздрав
към всички наши приятели, защото ако
състоянието на техните тела трябваше
да съответства на състоянието на тех-
ните души, много от тях биха се разболе-
ли."1
2	стих се противопоставя съвсем ясно
на учението на така наречените изцели-
тели чрез вяра, които смятат, че всяка
болест е резултат от някакъв грях в Жи-
вота на един човек и че липсата на изце-
ление на този човек показва липсата и на
вяра. Това обаче не ваЖи в случая с Гай.
Неговото духовно състояние е добро, а
физическото му - лошо. Това означава,
че ние не моЖем да съдим за духовното
състояние на един човек по физическото.
3	cm. Апостолът се е зарадвал много,
когато някои братя са дошли и са сви-
детелствали за верността на Гай и как
той ходи в истината. Добре е да имаме
истината в себе си, но освен това е доб-
ре да я показваме и в Живота си. Ние
трябва не само да дърЖим истината, но
да позволяваме и на нея да ни дърЖи. Хо-
рата предпочитат да видят една пропо-
вед реализирана в Живота, отколкото да
я слушат. В този век на фактите няма
нищо, което да говори по-добре за Бога
от светия Живот.
2	
284

ЗЙоан

4 cm. За Йоан това е толкова ВаЖно, че
той казва: „По-голяма радост няма за
мене от това да слушам, че моите деца
ходят в истината." МоЖе би повечето
от нас смятат, че спечелването на но-
ви души за Господа е най-голямата ра-
дост в християнския Живот, и наистина
е много радостно да Видиш мъЖе и Же-
ни, които се пренасят от царството на
тъмнината в царството на Сина и Не-
говата лкобов. Но моЖе ли някой да изме-
ри болката на сърцето, когато видиш
как хора, които са изповядали, че са спа-
сени, се връщат към предишния си Жи-
вот - като свинята, която се връща към
тинята, и кучето, което се връща об-
ратно на бълвоча си. И колко е вълнува-
що да видиш как твоите духовни деца
вървят уверено в слуЖението си за Гос-
пода от благодат към благодат. Това
още ВеднъЖ подчертава колко ваЖна при
евангелизирането е работата след по-
вярването.
П. Благочестивият Гай (5-8 cm.)
5 cm. Гай особено се радва да приема в до-
ма си онези братя, които са излезли в све-
та, за да проповядват благовестието.
Неговото лкобезно гостоприемство се
разпростира не само върху неговите поз-
нати, но и върху чужденците.2 Йоан каз-
ва, че е Верен В своето слуЖение. НЗ ни
показва, че гостоприемството е особе-
но ваЖно нещо в БоЖиите очи. Когато
приемаме Господните хора, ние все едно
приемаме Самия Господ (Мат. 25:40).
От друга страна, когато не правим то-
ва, ние все едно не приемаме Него (Мат.
25:45). Приемайки странници, „някои, без
да знаят, са приели на гости ангели"
(Евр. 13:2). Стотици хора могат да сви-
детелстват, че чрез гостоприемство-
то много вечери са се превърнали в све-
щени тайнства (Лука 24:29-35); много де-
ца са се обърнали и много семейства са се
приблиЖили до Господа.
6 cm. Гостоприемството носи и награ-
ди. Така например лкзбовта на Гай е ста-
нала известна на цялата църква. Друга-

та, по-голяма награда е това, че негово-
то име е запазено завинаги в БоЖието
Свято Слово като име на човек, чийто
дом и сърце са били Винаги отворени за
БоЖието дело. И освен всичко това Гай
ще получи награда на Христовото съди-
лище, защото „който приема пророк в
името на пророк, награда на пророк ще
получи" (Мат. 10:41). Той ще сподели наг-
радата на всички проповедници, които е
прикшшл в дома си. Това е добре да се за-
помни от всички, които не могат да про-
повядват: вие моЖете да получите наг-
рада на проповедници, ако покаЖете гос-
топриемство, като приемате проповед-
ници в името на Господа. Бог ще ви въз-
награди за всичките ви добри дела! Него-
вата лкобезност ще надхвърли многок-
ратно човешката л1обезност.
Сега Йоан напомня на Гай, че ще нап-
рави добре, ако ги изпрати „както по-
добава пред Бога". „Да ги изпратиш,
както подобава пред Бога", означава не
само да им каЖеш „На добър път!", но и
да им дадеш всичко необходимо за пъту-
ването. Това е едно доста високо изиск-
ване към всички Желаещи да разделят
материалните си блага с онези, които
слуЖат като проповедници и учители.
7 cm. Тук Йоан споменава и причината,
поради която Гай ще направи добре, ако
помага на тези пътуващи благовести-
тели: „~. защото за Христовото име из-
лязоха, без да вземат нещо от езични-
ците." Тези хора разчитат единствено
на Господа за снабдяването на своите
нуЖди. Те няма да приемат помощ от
неспасените. Това би означавало, че тех-
ният Господар е прекалено беден, за да
снабди нуЖдшпе им. И освен това ще да-
де лъЖлива възмоЖност за неспасените
да си мислят, че имат основание да бъ-
дат самодоволни в собствените си мо-
рални принципи. Какъв сериозен укор към
днешните християнски общества, кои-
то използват различни методи за пече-
лене на пари! И какво сериозно напомня-
не на специалното ни задълЖение към
онези Господни слуЖители, които изли-

285

ЗЙоан

зат В света с Вярата В Живия Бог и не го-
ворят за своите нуЖди на никого други-
го, освен на Господа!
8 cm. „Hue, прочее, сме дликни да пос-
рещаме такива радостно, за да бъдем
сьработшщи в истината." „Да посре-
щаме" 3 означава да правим всичко въз-
моЖно, за да им помогнем, защото, кога-
то правим това, ние съдействаме за нап-
редъка на истината.
Ш. Властолюбивият Диотреф
(9-11 cm.)
9 cm. Очевидно Йоан вече е писал едно по-
добно Писмо на църквата В този дух, но
то не е било прието заради Диотреф,
един човек с особено високо мнение за се-
бе си. Това е един истински диктатор в
събранието; човек, който се смята за
прекалено ваЖен поради положението си.
Той е голям егоист и е обзет от Жесто-
ка завист по отношение на това, което
смята за свое право, и което, без съмне-
ние, защитава под прикритието на при-
зивите за автономност на местното
събрание. Диотреф е забравил, че Глава-
та на църквата е Христос, ако изобщо
някога е знаел тази истина! Той е забра-
вил, че Пасторът или Представителят
на Христос В църквата е Светият Дух!
Нито един човек няма правото сам да
дава заповеди, да взема решения, да при-
ема или да отказва. Такова едно поведе-
ние говори за позьорство, а Бог мрази
това. Сигурно Диотреф оправдава свое-
то поведение, като казва, че се бори за
истината. Но това не е нищо друго, ос-
вен една лъЖа! Това, че той отказва да
приеме апостола под претекст, че иска
да остане верен на Бога, не е борба за ис-
тината, а нанасяне Вреда на истината!
ОсВен това той не приема не само Йо-
ан, но също и други братя.
10 cm. Този човек не само не приема
тези истински Вярващи, но и отлъчВа от
църквата онези, които искат да ги при-
емат. Това е един властолкзбец, който

бръщолеви лоши думи против истински-
те БоЖии слуги. Йоан ще му напомни те-
зи дела, когато дойде следващия път при
тях! Тези самозвани позьори не могат да
търпят да бъдат открито критикува-
ни по БоЖието слово. Успехът на тяхна-
та власт се крие в тайните срещи и в си-
лата на страха и сплашването.
11 cm. Тук Йоан увещава Гай да не се
подмами да подраЖава на такова зло по-
ведение, а да следва това, което е добро.
Добрите дела са доказателство за наша-
та връзка с Бога. Този стих като че ли
хвърля много теЖки съмнения върху ду-
ховното състояние на Диотреф.
IV. Доброто свидетелство за
Димитрий (12 cm.)
МоЖе би Димитрий е човекът, който
отнася това Писмо go Гай. Във всеки
случай за него се свидетелства добро от
всички и от самата истина, ф. Б. Хоул
казва следното:
„Забележете, че не Димитрий свиде-
телства за истината, а истината сви-
детелства за него. Не Димитрий е стан-
дартната мярка за измерване на исти-
ната, а истината е стандартната мяр-
ка, с която той бива измерен и с която,
след като бъде измерен, е намерен одоб-
рен.'
ч 4
V.   Апостолският план и
благопозкелание (13-14 cm.)
Йоан завършва това Послание почти по
същия начин, по който завършва и Вто-
рото си Послание - отлага по-нататъш-
ното писане до личната им среща, кога-
то ще разговарят очи в очи. Ние сме му
задълЖени за всички тези Писма, които
ни дават да надникнем в ранните дни на
християнството и които съдърЖат веч-
ни наставления за БоЖишпе хора. Скоро
ние ще се видим с него и ще говорим лице
В лице В небето и тогава ще разберем по-
пълно всички Временни неясноти на бо-
Жественото откровение.

286

, 3 Йоан - Крайни белеЖки - Библиография
 ^) $ ст) Критическият текст гласи
 Вместо „посрещаме" (apolambanein)
- „поддържаме" (hupolambanein).
1)	(2 cm.) F. В. Meyer, Through the Bible      4)   (12 cm.) F. B. Hole, повече информа-
Day by Day, VII: 164,165.	ция не ни е известна.
2)	(5 cm.) Критическият текст гласи
„и то особено (на гр. touto) за чузк-
денци".
Библиография
Вшкте библиографията В края на Пър-
вото послание на Йоан.
287

Посланието на Юда
, Това Послание се състои само от няколко стиха, но колко много велики
думи на небесната благодат съдърЖа то!"
Ориген   \

Въведение
I. Уникално място в Канона
Така както с Деянията на апостолите
започва началото на християнската ис-
тория, така с Посланието на Юда завър-
шва предпоследната книга в НЗ* [според
подреЖдането на книгите в Библията на
английски език: бел. на прев.], която об-
разува така наречените „Деяния на от-
стъпниците". Юда сигурно е искал да пи-
ше за общата Християнска Вяра, която
е споделял със своите читатели, но лъЖ-
ливите учения са станали толкова мно-
го, че той е предпочел да се обърне към
тях с призива да се подвизават за „вяра-
та, която веднъЖ завинаги бе предадена
на светиите".
При Юда няма никакви компромиси!
Той така оголва фактите, че сваля всич-
ки маски от лицето на тези известни
еретици, които правят всичко възмож-
но (вземат примери от природата, от
СЗ и от еврейското предание - Енох), за
да объркат и избраните.
Независимо от резкия тон Послание-
то е един композиционен шедьовър, из-
пъстрен с примери от тристранни еле-
менти (като напр. трите злини, описани
611 cm.). Описанията на отстъпниците
са Живи и незабравими.
Църквата завинаги ще остане задъл-
Жена на Юда за красивото благослове-
ние, с което завършва това Писмо. Не-
говото Послание е кратко, но това не му
пречи да бъде особено необходимо днес, в
дните на непрекъснато растящото от-
стъпление.

II. Авторство
Външни доказателства
Независимо от неговата краткост из-
ползването на неканонични средства и
от факта, че не е било написано от апос-
тол (17 cm.), Посланието на Юда има по-
вече външни доказателства от Второ-
то Петрово послание.
Материали от това Послание са из-
ползвани от Херма, от Поликарп и веро-
ятно от Атенагора. Тертулиан специа-
лно споменава примбра с Енох, който
Юда дава 8 това Писмо. Евсевий 8кл1оч-
ва Посланието на Юда сред оспорваните
(антилегоменни) книги от НЗ. Мурато-
рианският канон го приема като автен-
тична книга.
Вътрешни доказателства
Юда (от староеврейски Ийехуда) е било
много популярно еврейско име. В НЗ са
споменати седем души, които са се нари-
чали с това име. За три от тях се пред-
полага, че могат да бъдат Юда, брата на
Яков, който е написал това Послание:
1.	Първият е апостол Юда (не Юда Ис-
kapuomcku, който се е самоубил). Това
предполоЖение е малко вероятно, тъй
като авторът сигурно щеше да изпол-
зва полоЖението си на апостол, ако бе-
ше такъв, за да заздрави позициите си,
а от 17 cm. става ясно, че той се раз-
граничава от апостолите.
2.	Вторият е Юда, християнски водач,
изпратен в Ашпиохия заедно с Павел,
Варнава и Сила (Деян. 15:22). Въпреки
че няма никакви доказателства, кои-
то да свързват този човек с Писмото,
1.	
289

Юда

доста е вероятно това предположение
да е вярно.
3. Третият е Юда, един по-млад приро-
ден брат на нашия Господ и брат на
Яков (8Ж. въведението към Послание-
то на Яков). Това е най-вероятното
предположение, тъй като според него
авторът е човек, който има нещо об-
що с Господ Исус и с Яков, което личи
от използването на примери от приро-
дата и сбития и изразителен стил. На-
шето мнение съвпада с това предполо-
жение.
Също като брат си Яков Юда е прека-
лено скромен, за да подчертае родстве-
ната си връзка със Спасителя. Нали то-
ва, което наистина има значение, е ду-
ховната връзка, а не физическата! Нали
Самият Христос каза: „Защото, който
върши волята на Отца Ми, Който е на
небесата, той Ми е брат и сестра, и май-
ка" (Мат. 12:50)! В друг един случай Той
посочи, че е по-блаЖено да слушаш БоЖи-
ето Слово, отколкото да бъдеш Негов
близък роднина по кръв (Лука 11:27, 28).
Също като Яков Юда приема мястото
на „слуга". И тъй като и двамата братя
не са вярвали в божествеността на своя
Брат по майчина линия, това смирение
е най-подходящото полоЖение, което те
е трябвало да заемат. Знаем, че Юда е
бил Женен и че е взимал Жена си на свои-
те проповеднически пътешествия (1
Кор. 9:5). Знаем също, че внуците му са
били изправени пред император Домици-
ан през 90-те години заради това, че са
били християни. Но когато видял загру-
белите им ръце в резултат на продълЖи-
телна работа на полето, императорът
ги освободил като евреи, които не пред-
ставляват никаква заплаха за страната.
Ш. Датиране
Трудно да се каЖе дали Петър е използ-
вал данни от Посланието на Юда или
Юда е приспособил стихове от Второто
Петрово послание (или и двамата са
имали общ източник). Сходствата меЖ-
ду двете Послания са прекалено големи,

за да бъдат случайни. И тъй като във
Второто си послание (2:1 и 3:3) Петър
пише, че „ще има" лъЖеучители и подиг-
раватели, а Юда казва (в 4 cm.), че те Ве-
че „са се вмъкнали", има вероятност
Посланието на Юда да е било написано
по-късно. МоЖе би това е станало в пе-
риода меЖду 67 и 80 година. И тъй като
6 това Послание изобщо не се казва ни-
що за разрушението на Ерусалим (през 70
г. сл. Хр.), моЖе да се предполоЖи, че то
тепърва е предстояло, което огранича-
ва възмоЖния период на 67-70. ВъзмоЖно
е също така да е бил изтекъл вече няка-
къв период от време след разрушението
(ако Юда е писал през 80 или дори 85 г. сл.
Хр., при условие че е Живял толкова дъл-
го). МоЖем да предполоЖим също, че съ-
битието все още е пораЖдало прекалено
болезнени спомени у чувствителния ев-
рейски християнин, за да моЖе да се из-
ползва като илкютрация.
IV. Предмет и тема на Посланието
Темата на Посланието на Юда е отс-
тъплението. Още по онова време в цър-
квата вече са били навлезли религиозни
колаборационисти, хора, които само са
се престрували на БоЖии слуЖители, а са
били всъщност врагове на Христовия
кръст. Целта на Юда е била да изобличи
тези изменници и да опише крайната им
съдба.
Отстъпникът е човек, който на думи
изповяда, че вярва, но всъщност никога
не е бил новороден. Той моЖе да се кръс-
ти и да участва във всички привилегии на
местната християнска църква, но след
известно време своеволно се отказва от
християнската вяра и злобно отхвърля
Спасителя. Той отрича боЖественост-
та на Христос, изкупителното Му дело
на кръста, възкресението на Неговото
тяло и други основни християнски док-
трини.
Тук не става въпрос за временно отпа-
дане; отстъпникът никога не е преЖивя-
вал обръщение. Той няма никакви угризе-
ния, че съзнателно е отхвърлил единст-

290

Юда

Вения БоЖий път за спасение. Той се за-
корабяба В своето неверие и упорито се
противопоставя на БоЖия Христос.
Отстъплението не е просто въпрос на
отричане на Спасителя. Петър се е от-
рекъл от Спасителя, но е бил истински
вярващ, който се е огънал под теЖест-
та на момента. Той е обичал Спасителя
и е показал, че вярата му е истинска, ка-
то се е покаял и е възстановил общение-
то си с Господа.
Юда Искариотски е бил отстъпник.
Той е наричал себе си ученик на Господ
Исус и е Живял заедно с Него в продълже-
ние на три години. Дори е бил отговор-
ник на касата, но накрая е показал истин-
ската си същност, като е предал Госпо-
да за тридесет сребърника.
Отстъплението е грях, който Води
към смърт - грях, за който Вярващите
не носят отговорност да се молят (1
Йоан. 5:166). Не е възмоЖно отстъпни-
кът да се обнови за покаяние, като раз-
пъва втори път в себе си БоЖия Син и Го
опозорява (Евр. 6:6). За онези, които са
извършили този самоволен грях, след ка-
то са познали истината, „не остава ве-
че Жертва за грехове, но едно страшно
очакване и едно огнено негодувание, кое-
то ще изпояде противниците" (Евр.
10:27,28).
Семената на отстъплението са били
посети още в ранната църква. Павел пре-
дупреЖдава старейшините в Ефес, че
след неговото заминаване меЖду тях ще
навлязат свирепи вълци, „които няма да
Жалят стадото"; „ще се издигнат чове-
ци, които иде говорят извратено, та ще
отвличат учениците след себе си" (Де-
ян. 20:29, 30). В своето Първо послание
Йоан също говори за „много антихрис-
ти", които са били в християнското об-
щение, но са показали фалшивостта на
своята вяра, като са го напуснали, т. е.
изоставили са вярата си (1 Йоан 2:18,
19).
От 2 Солунци 2:2-4 научаваме, че пре-
ди да дойде денят на Господа, ще има го-
лямо отстъпление. Според както ние

разбираме събитията, те ще приемат
следната последователност:
Най-напред Господ ще дойде във Възду-
ха, за да грабне църквата и да я занесе в
дома на Отца (Йоан 14:1-3; 1 Сол. 4:13-
18).
После ще последва едно масово от-
стъпление от страна на онези фалшиви
християни, които ще останат на земя-
та.
След това на световната сцена ще се
появи открито човекът на греха.
Тогава ще започне денят на Господа -
седемте години на Скръбта.
Човекът на греха ще бъде Антихрис-
тът, който не само ще се противопос-
тавя на Христос, но и ще изисква да му
се покланят като на Бог.
Петър ни дава едно подробно описание
на отстъпилите лъЖеучители, които
ще се появят в последните дни (2 Петр.
2). В някои отношения неговото описа-
ние много прилича на описанието на
Юда. Това моЖе да се види в следното
сравнение:
Юда	2 Петрово
4 cm.	2:1-3
7	cm.	2:6
8	cm.	2:10
9	cm.	2:11
10	cm.        2:12
16 cm.        2:18
Ho всъщност това, което е по-ваЖно,
не са толкова приликите, колкото раз-
ликите меЖду пасаЖите. Юда не споме-
нава нищо за Ной, потопа или Лот. Пе-
тър не казва нищо за изведените от Еги-
пет израилтяни, Михаил, Каин, Корей
или пророчеството на Енох. В неговото
Послание няма толкова много информа-
ция за съгрешилите ангели като в Посла-
нието на Юда. Той говори за лъЖеучите-
лите, че са се отрекли от Господаря,
Който ги е купил, докато Юда казва за
тях, че това са хора, „които обръщат
благодатта на нашия Бог в похотли-
вост и се отричат от единствения Вла-
детел и Господ наш Исус Христос" (4
cm.).

291

Юда

Затова, вместо да смятаме, че двете
глави са копия една на друга, по-добре да
приемем, че Светият Дух е избрал да ка-
Же във всяка една от тях точно това,
което е отговаряло на Неговата цел при
всеки отделен случай, така че двете гла-
ви не се припокриват толкова много,
колкото ни изглеЖда на пръв поглед.

Онези, които вече са изучавали четири-
те Евангелия и са сравнявали Послания-
та до ефесяните и колосяните, знаят, че
БоЖият Дух никога не се повтаря нап-
разно. Всички прилики и разлики носят
някакво духовно значение, което всеки
моЖе да види, ако поиска.

Схема на изложението
I.	Поздравление (1-2 cm.)
II.	Разобличаване на отстъпниците (3-
16 cm.)

III.	Какво трябва да прави вярващият,
когато дойде отстъплението (17-23
cm.)
IV.	Красивото благопоЖелание на авто-
ра (24,25 cm.)
III.	

III.	
Коментар
I.   Поздравление (1-2 cm.)
1 cm. Бог използва един праведен кздеин
на име Юда, за да разобличи отстъпни-
ците, сред които един друг Юда - Юда
Искариотски - стои на първо място в
списъка. Това, което със сигурност знаем
за добрия Юда, е, че той е слуга на Исус
Христос и брат на Яков.
Юда започва Писмото с едно обръще-
ние, в което дава три определения, ва-
лидни за всички вярващи. Той ги нарича
„призваните, възл1обени' от Бога От-
ца и пазени в Исуса Христа". Бог ги е
призвал от света чрез евангелието, за
да Му принадлежат. Те са отделени и
възлкзбени от Бога като Негов специа-
лен чист народ и са пазени по един чуден
начин от опасности, уВреЖдания, осквер-
нение и осъЖдение, докато дойде момен-
тът, в който ще бъдат допуснати да ви-
дят Царя в цялата Му красота.
2 cm. Юда поЖелава на своите чита-
тели „милост, мир и лк)бов". Поздрав-
лението е особено подходящо, тъй като
вярващите са хора, които посрещат ли-
це в лице яростната атака на онези, ко-
ито се стремят да разрушат устоите

на вярата! Милостта е състрадателно-
то отношение и загриЖеност, с което
Бог обграЖда Своите обсадени светии
по време на напреЖение и конфликт. Ми-
рът е спокойствието и увереността,
които идват от упованието в БоЖието
слово, и от това, че вярващите могат да
се извисят над всички обстоятелства и
да гледат към Този, Който управлява об-
стоятелствата така, че да постигне из-
пълнението на Своите собствени цели.
Л)обовта е незаслуЖената обич, с която
Бог обгръща Своя скъп народ - една вър-
ховна обич, която трябва да се сподели
с другите.
Авторът Желае тези три благослове-
ния да им се умшикат, т. е. не да им се
прибавят, а да им се дадат преумноЖе-
ни!
II. Разобличението на отстъпниците
(3-16 cm.)
3 cm. Първоначалното намерение на
Юда е било да им пише за славното спа-
сение, което е общо притеЖание на всич-
ки светии. Но БоЖият Дух така му е
повлиял, че той е почувствал една про-
мяна в намерението си. Простото док-
тринално есе вече не е отговаряло на це-
лите на момента; трябвало е да се напи-
ше един пламенен призив, който да укре-

292

Юда

nu неговите читатели. Те трябва да бъ-
дат убещани така, че да могат да се бо-
рят за вярата. Враговете вече са започ-
нали да нападат свещения залог на хрис-
тиянската вяра и са се опитали да пони-
Жат стойността на великите фунда-
ментални доктрини. БоЖиите хора
трябва да застанат твърдо зад бого-
Вдъхновеността, непогрешимостта, ав-
торитета и пълнотата на БоЖието
Свято Слово.
Вярващият трябва да знае също, че ко-
гато се бори за вярата, той трябва да
говори и да действа като християнин.
Както казва Павел: „Господният слуга
не бива да е крамолник, но трябва да бъ-
де кротък към всичките, способен да по-
учава, търпелив" (2 Тим. 2:24). Той тряб-
ва да се бори, без да се гневи, и да свиде-
телства, без да злепоставя своето сви-
детелство.
Това, за което ние се подвизаваме, е
„вярата, която веднток завинаги бе
предадена на светиите". Обърнете вни-
мание на тези думи! Тук не се казва „ед-
но време", а „веднток завинаги". Ние
имаме пълното учение. Канонът е завър-
шен и към него не моЖе да се прибави ни-
що. „Ако е ново, не е истинно; а ако е ис-
тинно, не е ново." Когато един учител
твърди, че му е дадено откровение, кое-
то излиза извън границите на Библията,
веднага трябва го отхвърляме. Вярата
ни е дадена вече веднъЖ завинаги и ние ня-
маме нуЖда от нищо друго, и не трябва
да се вслушваме в нищо друго. Това е на-
шият отговор на водачите на лъЖливи-
те култове и техните книги, за които
те твърдят, че притеЖаВат същия ав-
торитет като Библията.
4 cm. Естеството на това, което за-
плашва вярващите, е открито в 4 cm.,
където се казва, че християнското съб-
рание е нападнато от подмолни елемен-
ти. В него са се вмъкнали тайно някои
човеци като представители на едно под-
ривно дВиЖение, характеризиращо се с
похотливост и измяна.

Тези измамници са били посочени от-
давна, че подлеЖат на това осикдение.
На пръв поглед изглеЖда, че Бог е избрал
тези хора нарочно с цел да бъдат осъде-
ни, но това не е вярно. Библията никъде
не учи, че някои хора биват избирани за
осъЖдение. Когато хората се спасяват,
това става чрез суверенната БоЖия бла-
годат. А когато биват загубени оконча-
телно, това е заради собствените им
грехове и непокорство.
Тези думи означават, че осъЖдението
на отстъпниците е било приготвено от
много отдавна. Ако хората изберат да
отпаднат от християнската вяра, тях-
ното осъЖдение е същото като осъЖде-
нието на невярващите израилтяни в пус-
тинята, същото като осъЖдението на
разбунтувалите се ангели и същото ка-
то осъЖдението на содомците. Тези хо-
ра не са определени да отпаднат предва-
рително, но след като веднъЖ отпаднат
по свой собствен избор, те се изправят
пред наказанието, приготвено отдавна
за всички отстъпници.
Двете най-характерни черти на тези
нечестиви човеци са извратеното им
поведение и изопаченото им учение. В по-
ведението си те „обръщат благодатта
на нашия Бог в похотливост". Те изкри-
вяват християнската свобода в сВобо-
дия и я изопачават така, че да бъдат сво-
бодни да грешат. В своето учение те „се
отричат от единствения Владетел и
Господ2 наш Исус Христос", като отри-
чат Неговото абсолкнпно право да вла-
дее, Неговата боЖественост, Неговата
изкупителна смърт и Неговото възкре-
сение - всъщност те отричат всички
основни доктрини за Неговата личност
и дело. Макар и да демонстрират изклю-
чителна свобода в духовно отношение,
те много догматично и злобно се проти-
вопоставят на евангелието, на стой-
ността на скъпоценната кръв на Хрис-
тос и на истината, че Той е единствени-
ят път за спасение.
Кои са тези хора? Обикновено това са
хора, които се представят като слуЖи-

293

Юда

тели на евангелието. Често пъти те за-
емат ръководни места в християнския
свят. Някои от тях са епископи или чле-
нове на църковните настоятелства, или
дори професори в духовни семинарии. Но
общото при всички тях е това; че всич-
ки те са против библейския Христос и са
си измислили един либерален3 или неоор-
тодоксален4 „Христос", от Когото са
съблекли цялата слава, величие, господ-
ство и власт.
5	cm. Бог е изразил ясно Своето отно-
шение към тези отстъпници. В СЗ има
много случаи, в които Той го е откривал
на хората. Сега Юда иска да напомни на
читателите си три такива случая: слу-
чая с невярващите израилтяни, случая
със съгрешилите ангели и случая с Жите-
лите на Содом и Гомор.
Първият пример е съдбата на Израел
в пустинята: Господ, след като избави
Своя народ от египетската земя, пос-
ле погуби ония, които не повярваха (вЖ.
Чие. 13,14; 1 Кор. 10:5-10). Бог беше обе-
щал на израелския народ да го въведе в ха-
наанската земя. Това обещание съдържа-
ше всички уверения, от които те се нуЖ-
даеха. Но израелците повярваха на злите
сведения на разузнавачите в Кадис и се
разбунтуваха срещу Господа. В резул-
тат на това всички израелци на двайсет
и повече години загинаха в пустинята с
изклк>чение на Халев и Исус Навиев (Евр.
3:16-19).
6	cm. Вторият пример на бунт и отс-
тъпление е случаят с ангелите, които
съгрешиха. Това, което знаем за тях, е,
че „не опазиха своето достойнство, но
напуснаха собственото си Жилище" и се-
га се дърЖат във вечни връзки за съда
на великия ден.
От Писанията разбираме, че е имало
най-малко две отстъпления на ангели.
Едното е падането на Луцифер, при кое-
то той моЖе би е повлякъл и други ангел-
ски същества в бунта си. Тези паднали
ангели все още не са вързани. Дяволът и
неговите ангели активно участват във
войната срещу Господа и Неговия народ.

Другото е отстъплението, за което
говори Юда, а така също Петър (2
Петр. 2:4). Мненията на изследователи-
те на Библията за това събитие показ-
ват значителни различия. Тук ние ви
предлагаме нашето лично мнение, а не
някакво догматично потвърЖдение на
факта.
Ние вярваме, че отстъплението, за ко-
ето говори Юда, е същото събитие, ко-
ето е описано в Битие 6:1-7. БоЖиите си-
нове са напуснали собствените си Жили-
ща като ангелски същества и са слезли
на земята в човешки вид, за да се оЖенят
за човешките дъщери. Този брачен сък»
се е противопоставял на БоЖия ред и е
бил омерзение за Бога. 4 стих ни намек-
ва, че в резултат на тези неестествени
бракове се е родило едно огромно по сила
и злина поколение. Независимо дали то-
ва е било наистина така, или не, става
ясно, че Бог е бил изклк>чително недово-
лен от човешката злина по онова време
и е решил да унищоЖи Живота на земята,
като изпрати върху нея потоп.
Срещу това мнение има три възраЖе-
ния: (1) В пасаЖа в Битие не се говори за
ангели, а само за „БоЖии синове". (2) Ан-
гелите са безполови същества. (3) Анге-
лите не се Женят.
Това, че в този пасаЖ думата „ангели"
никъде не се споменава, е вярно, но също
така е вярно, че в семитските езици ан-
гелите се наричат и „БоЖии синове" (8Ж.
Йов1:6;2:1).
В Библията никъде не се казва, че анге-
лите са безполови същества. Понякога
ангелите се появяват на земята в чо-
вешки вид, форми и Желания (Бит. 18:2,
22; ср. 19:1,3-5).
Библията не казва, че ангелите не се
Женят, а казва само, че в небето те нито
се Женят, нито се омъЖват (Мат.
22:30).
Каквото и да е историческото съби-
тие, което стои зад думите от 6 cm.,
ваЖното е, че тези ангели са напуснали
мястото, което Бог им е определил, и се-
га са във... връзки и в мрак, докато дой-

294

Юда

де Времето, когато ще получат оконча-
телната си присъда, която ще ги отве-
де В погибел.
7	cm. Третото отстъпление В СЗ, за
което говори Юда, е отстъплението на
Содом и Гомор и градовете около тях
(Бит. 18:16-19:29). Въвеждащата дума
„както" показва, че грехът на содомци-
те има нещо общо с греха на ангелите.
И в двата случая става въпрос за нещо
изключително неморално - противно на
природата и омерзително за Бога.
Грехът на половата извратеност е
описан от ПаВел 8 Посланието към рим-
ляните: „...Жените им измениха естест-
веното употребление на тялото В про-
тивоестествено. Така и мъЖете, като
оставиха естественото употребление
на Женския пол, разЖегоха се в страстта
си един към друг, струвайки безобразие
мъЖе с мъЖе, и приемаха в себе си заслу-
Женото въздаяние на своето нечестие"
(Рим. 1:266, 27). МъЖете от Содом, Го-
мор, са били пристрастени хомосексуа-
листи. Този грях е описан тук като прес-
ледване на противоестествени пороци,
което означава, че става въпрос за нещо
напълно противоположно на реда, който
Бог е постановил.
Случайност ли е това, че много съвре-
менни отстъпници са В авангарда на оне-
зи, които публично защитават хомосек-
суализма и се борят да го узаконят в слу-
чаите, когато и двамата партньори са
съгласни?
За всички такива свободомислещи хо-
ра съдбата на Содом и Гомор трябва да
бъде като пример за градове, които „но-
сят наказанието на вечния огън". Изра-
зът „вечният огън" не означава, че огъ-
нят, който е разрушил тези пропаднали
градове, е вечен, а че пълнотата и мощ-
та на неговата унищоЖителна сила са
толкова големи, колкото вечното нака-
зание, което ще падне върху всички бун-
товници.
8	cm. Сега Юда се връща отново на
въпроса за съвременните отстъпници и
се Впуска в едно описание на техните гре-

хове, наказание, природни съответст-
вия, съдба и непристойните им думи и де-
ла (8-16 cm.).
Най-напред той описва техните грехо-
ве. Със своите бълнувания тези хора „ос-
кверняват плътта". Техният мисловен
Живот е наситен с мръсни фантазии, ко-
ито те най-накрая осъществяват на
практика, като се отдават на развра-
тен Живот също като мъЖете от Со-
дом.
Те „презират властта". Те се бунту-
ват както срещу Бога, така и срещу пра-
вителствените институции. Те са за-
щитници на беззаконието и анархията.
Техните имена са в списъците на органи-
зациите, чиято главна цел е свалянето
на правителствата.
Те „хулят славните същества". За
тях фактът, че „няма власт, която да
не е от Бога, и колкото власти има, те
са отредени от Бога" (Рим. 13:16), няма
никакво значение. Те се присмиват на бо-
Жествената заповед, която казва: „...ни-
то да кълнеш началник на л1одете си"
(Изх. 22:28). Говорят презрително и
злобно срещу всяка власт - било то бо-
Жествена, ангелска или човешка.
9 cm. В това отношение те си позво-
ляват такава свобода, каквато дори ар-
хангел Михаил не си е позволил. Когато
в борба с дявола архангел Михаил е спо-
рил за тялото на Мойсей, той не си е поз-
Волил да произнесе срещу него хулителна
присъда, а само е казал: „Господ да те
смъмри." Тук Юда говори за една случка,
която не се споменава никъде другаде в
Библията. Естествено е да се запитаме:
„Откъде е взел той тази информация?"
Някои казват, че тази информация е
била предадена чрез предание. Това моЖе
да бъде както вярно, така и невярно.
Най-задоволителното обяснение е, че
тази информация му е била открита по
свръхестествен начин от същия Свети
Дух, Който го е вдъхновил да напише и
Посланието.
Ние не моЖем да каЖем определено за-
що се е появил този спор меЖду Михаил

295

Юда

u Сатана за тялото на Мойсей. Знаем,
че Мойсей е бил погребан от Бога 6 Мо-
абската долина. МоЖе би Сатана е искал
да узнае къде е това място, за да накара
Израел да идолопоклонства, като се пок-
лони на костите на Мойсей. Като ангел-
ски представител на народа на Израел
(Дан. 10:21), архангел Михаил моЖе би се
е борил да запази народа от тази форма
на идолопоклонство, като не е открил
мястото на гроба на Мойсей.
Но ваЖното е, че дори и Михаил, кой-
то е архангел и който Бог ще използва,
за да хвърли Сатана от небето на земя-
та (Откр. 12:7-9), не си е позволил да го-
вори осъдително на един, който властва
в царството на демоните, а е оставил
Бог да го смъмри.
10	cm. Упорити и нагли, отстъпници-
те „хулят Всичко, което не знаят". Те не
искат да разберат, че Във всяко общест-
во на реда трябва да има власт и тряб-
ва да има подчинени на тази власт. Зато-
ва те се надигат и се перчат, и се дър-
Жат арогантно и бунтовно.
Областта, в която отстъпниците
имат най-големи познания, е областта
на естествените инстинкти - задоволя-
ването на чувствените Желания. С безу-
мието на диви Животни те се отдават
на сексуални удоволствия и 6 този про-
цес развращават и погубват себе си.
11	cm. Тук отстъпниците получават
една остра присъда: „Горко им!" Заради
упоритото си и непокаяно сърце те нат-
рупват за себе си гняв за Деня на гнева и
откриването на праведния БоЖий съд
(Рим. 2:5).
Тяхното развитие е описано като па-
дането на теЖък отвее, чиято скорост
расте с всеки изминат метър. Най-нап-
ред те тръгват по Каиновия път. След
това се впускат заради печалба във Ва-
лаамовата заблуда. И накрая загиват в
Кореевото упорство. Грехът и отстъп-
лението никога не остават на едно мяс-
то. Те най-напред бутат хората да се
търкалят безразборно към ръба на про-

пастта, след което ги хвърлят надолу с
главата към погибелта.
„Каиновият път" означава в основа-
та си отхвърляне на спасението чрез
проливането на Жертвена кръв (Бит. 4).
Това е начин да търсим помирение с Бо-
га чрез човешки усилия. За него Макин-
тош казва така: „Пътят на Каин е след-
ният: отхвърляне на БоЖия начин на
очистване и приемане на човешкия начин
иаусъЗьршенстване. Това е пътят на Ка-
ин." И както винаги, когато човек започ-
не да разчита на своите усилия, той нам-
разва БоЖията благодат и обектите на
тази благодат. Накрая тази омраза мо-
Же да го накара да започне да ги преслед-
ва и дори убива (1 Йоан 3:15).
Валаамовата заблуда е Желанието за
лично забогатяване чрез превръщане на
БоЖието слуЖение в бизнес. Валаам се е
представял като БоЖий пророк, но е бил
алчен и готов да продаде пророческата
си дарба за пари (Чие. 22;24). Валак му е
платил пет пъти, за да прокълне Израел
и той е бил готов да го направи, но Бог
го е възпрял насила от това деяние. Мно-
го от нещата, които той пророкува, са
истинни и красиви, но независимо от то-
ва Валаам си остава един наемен пророк.
Той не е успял да прокълне народа на Из-
раел, но е успял да го подмами да блуд-
ства с дъщерите на МоаВ (Чие. 25:1-5).
Подобно на Валаам и днешните лъЖе-
учшпели са много л1обезни и убедителни
8 своето говорене. Те могат да показват
изклк>чително красноречие. Способни са
на всякакво изопачаване на истината, за
да увеличат своите доходи. Проблемът
е в тяхната алчност, която ги кара да се
стремят да превърнат БоЖия дом в
търговски дом.
Християнският свят днес е заквасен
с греха на търговията с църковни при-
надлеЖности и други свързани с църква-
та неща. Ако по някакъв начин моЖеше
да се отстрани този печалбарски мотив,
голяма част от това, което минава за
християнска работа, ще отпадне. Коутс
ни предупреЖдава, че:

296

Юда

„ Човекът е толкова долен, че винаги
моЖе да намери начин да изкара печалба
от Бозкиите неща. Крайната цел на чо-
вешката подлост е натрупването на пе-
чалба от БоЖиятаработа лично за него.
Всяка такава дейност ще бъде осъдена от
Господа. Не е тайна, че християнският
свят е пълен с такива неща. Всеки тряб-
ва да внимава да не би и в него да се вмък-
не някакъв подобен елемент на печалбар-
ство." ?
Третата причина за „горко"-то, кое-
то произнася Юда, е, че тези лъЖеучите-
ли са погинали 6 Кореевото упорство.
Заедно с Датан и АВирон Корей се е раз-
бунтувал срещу Водачеството на Мой-
сей и Аарон и е поЖелал да се намеси в
свещеническата слуЖба (Чие. 16). По то-
зи начин те са Възроптали Всъщност
срещу Господа. Заради тяхното неподчи-
нение Бог ги е наказал, като е отворил
земята и ги е оставил да бъдат погълна-
ти Живи 6 нея. По този начин Бог е по-
казал огромното си недоволство от бун-
та срещу онези, които Той е поставил за
Свои представители.
12 cm. По-нататък Юда използва пет
примера със сравнения от природата, за
да опише характера и съдбата на от-
стъпниците. Мофат казва, че „както не-
бето, така и земята и водата съдърЖат
примери, които илкзетрират какви са
тези мъЖе".
Те са „подводни скали, които пируват
с вас в друЖелкйшите ви гощавки6". Те-
зи гощавки са празниците на лк>бовта,
които са били провеждани от ранните
християни във връзка с Господната ве-
черя. ТоВа са хора, които не се страху-
Ват нито от Бога, нито от човека, а се
интересуват само от собствените си
интереси, без изобщо да ги е гршка за
стадото. Те примамват другите, за да
опетнят вярата.
Те са „безводни облаци". Когато по
Време на някоя голяма суша хората Ви-
дят по небето да се носят облаци, те яв-
но си мислят, че, ето, най-сетне ще пад-
не дъЖд и ще освеЖи изгорялата земя. Но

тези хора са като облаци без Вода. Те съ-
дърЖат само обещание за дъЖд - без из-
пълнение, защото се отнасят7 от вет-
ровете, оставяйки след себе си разочаро-
вание и обезсърчение.
Те са късни есенни дървета, които ня-
мат нито листа, нито плодове. Изразът
„двздк умрели" е моЖе би начин да се под-
чертае идеята за окончателна смърт, а
моЖе би авторът иска да каЖе, че всич-
ко в тях е мъртво - и корените, и клони-
те. Освен това те са „изкоренени" - из-
тръгнати от земята от силен Вятър,
без да оставят нищо след себе си - ника-
къв ствол или дънер, който евентуално
да даде в бъдеще някакъв Живот или рас-
теЖ.
13	cm. Те са „свирепи морски вълни" -
неуправляеми, необуздани и яростни.
Единственото нещо, което се раЖда от
целия този шум и вълнение, е пяната на
тяхното безсрамие. Вместо да се сраму-
ват от това, което правят, те изпит-
ват гордост и не оставят след себе си
нищо, което да има някаква стойност
или значение.
И най-накрая те са като „скитащи
звезди, за които се пази мрачна тъмни-
на до века". Скитащите звезди са не-
бесни тела, които не се двиЖат по нор-
мална орбита. Поради тази причина те
изобщо не могат да слуЖат като нави-
гационни указатели. Това е едно много
точно определение на лъЖеучителите.
Нито един от тях не моЖе да ни даде
вярно духовно направление - те са като
религиозни метеорити, падащи звезди
или комети, които светят ярко за един
кратък миг, след което угасват и се ста-
пят в тъмнината като фойерверки по
време на заря.
14	cm. Съдбата на отстъпниците е
предсказана от Енох, който е от седмо-
то поколение след Адам. Това пророчес-
тво се среща само в Посланието от
Юда. Някои смятат, че то е взето от
апокрифната книга на Енох, но ние вяр-
ваме, че това не е така, тъй като няма
никакви доказателства, че тази фалши-

297

Юда

6а книга е съществувала по времето на
Юда. Кели пише следното:
„ Тази книга [на Енох] носи Всички беле-
зи, че е била написана следуншцоЖението
на Ерусалим [и следователно след напис-
ването на Посланието на Юда] от един
Ьдеин, който все още е зкивял с надюкда-
та, че Бог ще застане зад bgeume." 8
Макар и да не твърдим, че знаем със
сигурност как точно Юда е научил за то-
ва древно пророчество, моЖем да пред-
лоЖим едно просто и възмоЖно обясне-
ние, а именно - че Светият Дух му е от-
крил тези думи така, както го е водил да
напише и всичко останало в Посланието.
Пророчеството започва така: „Ето,
Господ иде9 с десетки хиляди Свои све-
тии." Това предсказание ще има едно
предварително частично изпълнение, ко-
гато Господ Исус ще дойде на земята
след годините на Скръбта, за да унищо-
Жи враговете Си и да господства като
Цар. То ще бъде изпълнено окончателно
на края на хилядолетието, когато злите
мъртви ще бъдат съдени пред Великия
бял престол.
15 cm. Христос иде, за да извърши съд
над всички. Останалата част от стиха
показва, че „всички" означава „всички
безбожници". МеЖду тях няма да има ис-
тински вярващи. Те са, така да се каЖе,
„имунизирани" срещу съда чрез вярата си
6 Христос според обещанието в Йоан
5:24: „Истина, истина ви казвам, който
слуша Моето учение и вярва в Този, Кой-
то Ме е пратил, има вечен Живот и ня-
ма да дойде на съд, но е преминал от
смъртта в Живота." Като Човешкия
Син, на Когото е бил предаден целият
съд, Господ Исус ще „обяви за виновни
всичките нечестивци за всичките не-
честиви дела, които в нечестие са сто-
рили, и за всичките Жестоки думи, ко-
ито нечестивите грешници са говори-
ли против Него". В един-единствен стих
ние срещаме четири пъти думата „не-
честиви": нечестиви са хората, нечес-

тиви са техните дела, нечестив е начи-
нът, по който те извършват тези дела,
и освен това тяхното нечестие се вшк-
да в хулите, които те са изговорили про-
тив Господа. Той ще ги обвини за тяхно-
то нечестие не просто като ги накара
да почувстват дълбоко изобличение за
виновност, а като ги осъди за доказана-
та им вина.
16 cm. Тук техните нечестиви думи и
дела са описани по-подробно. Те са „роп-
татели", които се оплакват от БоЖие-
то провидение, вместо да са Му благо-
дарни за Неговите милости. Това, че Бог
мрази това роптаене, се виЖда съвсем
явно в наказанието, което Той изпраща
на Израел в пустинята.
Те никога не са доволни от Господа и
непрекъснато задават въпроси от рода
на: „Защо Бог позволява войните и стра-
данията? Защо не слоЖи край на тази со-
циална несправедливост? Защо, щом ка-
то е толкова всесилен, не направи нещо,
за да измъкне света от кашата, в която
се е забъркал?" Те никога не са доволни и
от БоЖишпе хора и непрекъснато ги об-
виняват, че са тесногръди и големи пури-
тани в своето поведение.
. Те Живеят по страстите си, като се
наслаЖдаВат на Желанията на плътта и
са най-големите защитници на свобода-
та в сексуалните взаимоотношения.
Арогантните им речи привличат осо-
бено вниманието на тълпата. Техните
имена много често присъстват в загла-
вията на вестниците като защитници
на политическия, икономическия и соци-
алния екстремизъм. На преден план сред
най-наглите и най-безсрамните им идеи
стои отричането на основни християн-
ски доктрини, една от които е твърде-
нието, че Бог е мъртъв, което ги прави
едни от най-известните либерални тео-
лози.
Последното е, че те са майстори в из-
куството да ласкаят, което им позволя-
ва да печелят не само много последова-
тели, но и значителни доходи.

298

Юда

В своето Послание Юда ни дава едно
много Вярно и точно описание на от-
стъпниците, което се потвърждава все-
ки ден от средствата за масова инфор-
мация в света.
Ш. Какво трябва да прави
вярващият, когато дойде
отстъплението (17-23 cm.)
17 cm. След като описва отстъпниците,
Юда се заема с Въпроса за поведението
на вярващите при появата на тези овча-
ри-наемници. Най-напред той ни напом-
ня, че вярващите са предупредени за ид-
ващата опасност. След това ни насърча-
ва да поддържаме добра духовна форма.
И накрая ни съветва да бъдем особено
проницателни, когато слуЖим на онези,
които са станали Жертви на отстъпни-
ците.
Появата на лъЖеучители е предсказа-
на от апостолите. Това моЖе да се ви-
ди в слуЖението на Павел (Деян. 20:29,
30; 1 Тим. 4:1-5; 2 Тим. 3:1-9); Петър (2
Петр. 2:1-22; 3:1-4); и Йоан (1 Йоан 2:18,
19).
18-19 cm. В центъра на тяхното посла-
ние стои вестта, че в последното време
ще се появят присмивачи, „които ще хо-
дят по своите нечестиви страсти".
Към това свидетелство Юда сега до-
бавя и обяснението, че тези присмивачи
имат три явни характеристики. Първа-
та е, че те са плътски човеци, което оз-
начава, че мислят и действат като ес-
тествени хора. Втората е, че „правят
разцепления", като дърпат ученици след
себе си и моЖе би разделят хората на
различни класи според напредъка им в
отстъплението. И третата е, че „ня-
мат Духа". Те никога не са били новоро-
дени и следователно изобщо не са способ-
ни да разбират БоЖиите неща.
20 cm. Начинът, по който вярващият
моЖе да се пази от отстъпниците, е ка-
то стои близо до Господа и Живее в здра-
во общение с Него. Как моЖе да се пос-
тигне това? Юда ни предлага четири
стъпки.

Първата е да назидаваме себе си в на-
шата пресвята вяра, т. е. в християнс-
ката вяра. Ние назидаваме себе си във вя-
рата, като изучаваме и се подчиняваме
на Библията. Постоянната близост със
Словото ни води право по пътя на прав-
дата и ни предупреждава за опасности-
те по пътя. „Хората могат да говорят
пренебрежително за значението на уче-
нието, казва Пикъринг, но трябва да зна-
ят, че не човешкият характер създава
учението, а учението създава човешкия
характер."
Втората е молитвата в* Светия
Дух. Това означава да се молим, като се
оставим да бъдем водени от Духа съг-
ласно БоЖията воля, според както ни е
разкрита в Библията или според както е
разкрита частично от Духа на Всеки
вярващ по един субективен начин. Това
е точно обратното на молитвите, кои-
то се рецитират механично или се изри-
чат, без човек да е заинтересуван духов-
но от това, което казва.
21 cm. След това отново Юда съвет-
ва вярващите да пазят себе си в БоЖия-
та лк>бов. Тук БоЖията л1обов моЖе да
се сравни със слънчевата светлина.
Слънцето винаги свети, но когато меЖ-
ду нас и слънцето застане някаква преч-
ка, ние вече не се огряваме от неговата
светлина. Същото става и с БоЖията
лкЯюв. Тя винаги свети върху нас, но ко-
гато меЖду нас и Господа застане няка-
къв грях, ние вече не се наслаЖдаваме на
Неговата лЬбоб. Най-напред ние моЖем
да пазим себе си в Неговата лк»бо8, като
Живеем свят и благочестив Живот. И
ако меЖду нас и Господа застане някакъв
грях, трябва незабавно да го изповядаме
и изоставим. Тайната да пазим себе си в
БоЖията л!обов е да не позволяваме ни-
що да застава меЖду нас и Господа.
* Тук в Библията на бълг. ез. има грешка.
Вместо „на Светия Дух" трябва да се чете:
„8 Светия Дух". - Бел. на прев.

299

Юда

Не оставяй нищо да застане
меЖду теб и Спасителя,
нищо от измамните мечти
на тоя свят,
нищо, което да помрачи
връзката ти с Родителя
и да възпре Неговата благодат.
Чарлз А. Тиндли
Инай-накрая ние трябва да очакваме
милостта на нашия Господ Исус Хрис-
тос за вечен Живот. Тук под „милост-
та на нашия Господ" трябва да разбира-
ме Неговото Второ идване, когато Той
ще дойде, за да грабне Своите хора на не-
бето. В това време, в което целият
свят тъне в мрак и отстъпление, ние
трябва да дърЖим светлината на тази
наша благословена надеЖда запалена в
сърцата си. Това е една утешителна и
пречистваща надеЖда (1 Сол. 4:18; 1 Йо-
ан 3:3).
22	cm. Когато избавят Жертвите на
отстъплението, вярващите имат нуЖ-
да от известна степен духовна проница-
телност. Писанията правят разлика
меЖду активните пропагандатори на
лъЖливи култове и измамените от тях
хора. В случай че ние си имаме работа с
водачи и пропагандатори на лъЖливи
култове, поведението ни се определя от
текста във 2 Йоан 10-11: „Ако някой дой-
де при вас и не носи това учение, недейте
го приема вкъщи и не го поздравявайте,
защото, който го поздравява, става
участник в неговите дела." Но когато
говори за. хората, които са били измаме-
ни от тези лъЖеучители, Юда ни съвет-
ва да правим разлика10 и ни показва два
различни начина на поведение.
Към някои от тях трябва да бъдем
милостиви, т. е. трябва да показваме
състрадание и интерес и да се опитваме
да ги избавим от съмненията и подозре-
нията и да ги доведем до твърдо убеЖде-
ние в боЖествената истина.
23	cm. Освен тях има и хора, които са
на ръба на пропастта - почти готови да
паднат в пламъците на отстъплението.

Тях ние трябва да спасяваме, като ги
убеЖдаваме и наставляваме безкомпро-
мисно и решително и като мразим дори
и осквернената от плътта дреха. В СЗ
дрехите на прокаЖения са били смятани
за заразени и е трябвало да ги изгарят
(Лев. 13:47-52). Днес, когато спасяваме
хора, изпаднали в сексуални грехове, ние
не трябва да забравяме, че материални-
те обекти (като например дрехите) чес-
то пъти възбуЖдат страстите. Кога-
то гледаме или пипаме тези неща, в ума
ни се раЖдат асоциации с някои грехове.
Затова, когато общуваме с хора, които
са били осквернени, ние трябва да избяг-
ваме всяко нещо, което моЖе да подейс-
тва като изкушение върху самите нас.
Един неизвестен автор е изразил това
по следния начин:
„Дрехите, които носи един човек, по-
раЖдат асоциации и причиняват инфек-
ция с греха - те носят заразата на зло-
то. Ако искаме да се предпазим от ин-
фектирането и заразяването с тази раз-
рушителна за душата болест, трябва да
отречем и изхвърлим всичко, което е
свързано с грешния Живот."
ДЖ. Б. Мейър ни предупреЖдава: „Ма-
кар и християнинът да е длъзкен да съст-
радава и да се моли за грешника, той
трябва да гледа с отвращение на всичко,
което носи следите на греха." п
IV. Красивото благотикелание
на автора (24,25 cm.)
24 cm. Посланието на Юда завършва с
едно красиво благопоЖелание. В него той
изразява Желанието си да възхвали и да
се поклони пред Онзи, Който моЖе всич-
ко. Той моЖе да спасява (Евр. 7:25), моЖе
да утвърждава (Рим. 16:25), моЖе да по-
мага (Евр. 2:18), моЖе да покорява (фил.
3:21), моЖе и да пази. МоЖе да ни пази в
съвършен мир (Ис. 26:3); моЖе да опази
до оня ден онова, което сме Му повери-
ли (2 Тим. 1:12); „моЖе да направи несрав-
нено повече, отколкото искаме или мис-
лим" (Еф. 3:20), и моЖе да ни12 пази от

300

Юда

препъване. Последното обещание е осо-
бено актуално за дните на отстъплени-
ето, за които говори Юда.
Но това не е цялото обещание. Освен
това Той моЖе да ни постави да заста-
нем непорочни пред Неговата слава с го-
ляма радост. Това вече наистина е нещо
изумително! Когато си помислим за оно-
ва, което сме били - мъртви в нашите
прегрешения и грехове; когато си помис-
лим за това, което сме сега - нещастни,
слаби и непрекъснато грешащи слуЖите-
ли; и когато най-накрая си помислим как
един ден ще застанем абсолк>тно непо-
рочни в Тронната зала на вселената, из-
пълнени с голяма радост - не моЖем да
не възкликнем: каква изумителна благо-
дат!
25 cm. Бог е не само Този, Който ни па-
зи и Който ни усъвършенства, но и „Бог
наш Спасител"13. Наистина е удивител-
но това, че Бог толкова се интересува
от нас, че е станал също и наш Спаси-
тел, в смисъл че Той е съставил плана, по
който да бъдем спасени и е дал безгреш-
ния Си Син като Жертвен Агнец.

Ако поклонението означава да отда-
дем на Бога почит за всичко онова, кое-
то заслуЖава, то най-големите почести,
които Той заслуЖава и които има заради
всичко, което е направил за нас, са слава
и величие, сила и власт. Славата е из-
дигнатостта и блясъкът, които Той
заслуЖава като Върховен Владетел на
вселената. Величието е неоспорбаното
господство, което Той притеЖаВа като
суверенно право. И силата или властта
са мощта и изключителната привилегия
да владее над всичко, сътворено от Не-
говите ръце.
Той е заслуЖавал тази хвала в минало-
то, заслуЖава я сега и ще я заслуЖава и
през вечността. Отстъпниците и лъЖе-
учителите могат да се опитват да Му
отнемат славата, да омаловаЖат Него-
вото величие, да намалят Неговата си-
ла и да поставят под съмнение Негова-
та власт; но всички истински вярващи
намират своето най-пълно осъществя-
ване, като Го прославят и Му се наслаЖ-
дават „и сега, и до всички векове,
Амин."

301

Юда - Крайни белеЖки

Крайни белеЖки
1)	(1     cm.)     Вместо    „възлкобени"
(egapemenois) 6 някои текстове се
казва „осветени" (hegiasmenois), кое-
то моЖе би no-добре подсилва конт-
раста меЖду вярващите и отстъп-
ниците.
2)	(4 cm.) В критическия текст дума-
та „Владетел" е изпусната. В ориги-
налния текст за Владетел е използ-
вана думата „Despotes", a за Господ
думата „Kurios". (В българския пре-
вод е използвана думата Владетел
поради негативното значение на ду-
мата „деспот".) И двете думи озна-
чават  „Господ",  „Господар"   или
„Владетел".
3)	(4 cm.) „Либерален" означава „свобо-
ден", но в религията този термин
слуЖи за обозначение на онези хора,
които отричат главните доктрини
на вярата като боговдъхновеност-
та на Библията, девственото зача-
тие, божествеността на Христос и
изкупителната стойност на Хрис-
товата кръв. Много често така на-
речените либерални християни са
отворени за всякакви учения или ре-
лигии - стига само да не става въп-
рос за ортодоксалното библейско
учение.
4)	(4 cm.) „Неоортодоксален" не е съ-
щото като „ортодоксален". Неоор-
тодоксалните християни приемат
някои от ученията на Библията, ка-
то използват ортодоксална терми-
нология, за да замаскират небиблейс-
кото си неверие. Така например за
един неоортодоксален вярващ Биб-
лията „става" БоЖие слово само ако
му „говори лично на него". За орто-
доксалния вярващ Библията е БоЖи-
ето слово.
5)	(11 cm.) С. A. Coates, An Outline of
Mark's Gospel and Other Ministry, p. 125.
6)	(12 cm.) Тези гощавки са били нарича-
ни „agape" букв. „лк>бов".

7)	(12 cm.) Най-добрият прочит е „от-
несени от ветровете", както е в
текста на най-стария и в повечето
ръкописи. Прочитът „носени от
ветровете" (ПБКДЖ и НВПБКДЖ)
не е толкова сполучлив.
8)	(14 cm.) William Kelly, „Lectures on the
Epistle of Jude," The Serious Christian,
Г.123.
9)	(14 cm.) Глаголът „иде" е превод на
гръцкия аорист (elthe). Той моЖе да
бъде преведен със семитското про-
роческо свършено време, описващо
бъдещо събитие, което е толкова
сигурно, че е изразено с минало вре-
ме.
10)	(22 cm.) Проблемът с различните ва-
рианти на тази дума се услоЖнява
още повече от факта, че гръцкият
глагол„diaktrinomai" моЖе да означа-
ва както „съмнявам се", така и „пра-
вя разлика". ВЖ. белеЖката под ли-
ния 8 НВПБКЗЖ върху 22 и 23 cm.
11)	(23 cm.) J. В. Meyer, The Epistle of St.
Jude and the Second Epistle of St. Peter,
p. 51.
12)	(24 cm.) Текстът на повечето ръко-
писи гласи „ги" вместо „ви", имайки
предвид онези грешници, за които се
говори в предишните стихове и кои-
то духовните християни се опит-
ват да спасят.
13 (25 cm.) Както моЖе да се види от
белеЖките под линия в НВПБКДЖ,
гръцкият (и главно александрийски-
ят) текст на НЗ показва тенденция
да съкращава („да изпуска") някои
части от текста за разлика от тек-
стовете на традиционния и повече-
то ръкописи. Затова, когато в него
е добавено нещо, то представлява
особен интерес. В 25 cm. са направе-
ни три добавки, така че той гласи
следното:
„На единственият Бог наш Спаси-
тел,
чрез Исуса Христа нашия Господ,
да бъде слава и величие,
сила и власт,

302

Юда - Крайни бележки
преди всичките векове", и т. н.	н.: бел. на преб.). Може би Вечното
Но В него е изпусната думата „мъ-	благопожелание на Юда е било чете-
дър" (която присъства в текста на	но В тази по-дълга форма 8 египетс-
НВПБКДж: „На Бога нашия Спаси-	ките църкВи.
тел, Който единствен е мъдър" и т.
303

Юда - Библиография

Библиография
Bigg, Charles,
The Epistles of St. Peter and St. Jude,
Edinburgh: T. & T. Clark Ltd., 1901.
Coder, S. Maxwell,
Jude: The Acts of the Apostates,
Chicago: Moody Press, 1958.
Green Michael,
The Second Epistle General od Peter and the
General Epistle of Jude,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1968.

Ironside, H. A.,
Epistles of John and Jude,
New York: Loizeaux Bros., Inc., 1931.
Kelly, William,
„Lectures on the Epistle of Jude," The
Serious Christian. Vol. I.,
Charlotte, N. G: Books for Christians, 1970.
Meyer, J. B.,
The Epistle of St. Jude and the Second Epistle
of St. Peter,
Grand Rapids: Baker Book House, 1965.

304

Посланието към Римляните
„Катедралата на християнската вяра."
Фредерик Годет

Въведение
I.	Уникално място В Канона
Посланието към римляните винаги е
стояло начело на Писмата на апостол
Павел, при това с пълно право. Тъй като
Деянията завършват с пристигането на
Павел в Рим, логично е да се предполоЖи,
че неговите Послания ще започнат с
Писмото към римската църква, написа-
но преди посещението му там. Още по-
вече че това Послание е най-ВаЖната
книга 6 теологическо отношение, тъй
като представлява в най-широк смисъл
едно систематично представяне на
християнската теология така, както
тя е отразена в БоЖието слово.
От историческа гледна точка Посла-
нието към римляните е най-влиятелна-
та библейска книга. Августин е повяр-
вал, след като е прочел Римляни 13:13 и
14 (380 год. сл. Хр.). Периодът на протес-
тантската реформация е започнал, след
като Мартин Лутер е разбрал най-нак-
рая значението на БоЖието оправдание
и „че праведният чрез вяра ще Живее"
(1517).
ДЖон Уесли е получил уверение за си-
гурността в спасението, след като е чул
предговора към коментара на Лутер
върху Римляните, прочетен в една мо-
равска домашна църква на улица „Елдър-
згейт" в Лондон (1738). За това Посла-
ние ДЖон Калвин пише следното: „Все-
ки, който разбере това Послание, има
пред себе си едно мощно средство за раз-
биране на цялото Писание."
II.	Авторство
Поне веднъЖ еретиците и дори радикал-
но настроените негативни критици при-
емат единодушно всеобщото ортодок-

сално мнение - че авторът на Послание-
то към римляните е бил апостол на езич-
ниците. Всъщност еретикът Маркион е
първият известен автор, който изрично
споменава името на Павел като автор
на Посланието. Книгата е цитирана от
такива ортодоксални християни като
Климент от Рим, Игнатий, Юстин
Мартир, Поликарп, Иполит и Иреней.
Мураторианският Канон също Вкл1очва
това Послание като едно от писмата на
Павел.
Вътрешните доказателства за автор-
ството на Павел са също толкова убеди-
телни, колкото и външните. Теология-
та, речниковият състав и духът на Пос-
ланието определено говорят за авторс-
тво на Павел. Разбира се, фактът, че в
самото Писмо (1:1) се споменава името
на Павел като негов автор, не е доста-
тъчен, за да убеди скептиците, макар и
да се подкрепя още веднъЖ вътре в само-
то Писмо, като например в 15:15-20. По-
убедително доказателство моЖе да бъ-
де големият брой съвпадения с книгата
на Деянията на апостолите, които не
могат да бъдат измислени. Така напри-
мер всички споменавания на събиране на
помощ за светиите, на Гай, на Ераст и
на отдавна планираното пътуване до
Рим сочат като автор апостол Павел.
Тертий е бил неговият секретар (16:22).
III. Датиране
Посланието към римляните е написано
след Първото и Второто послание към
коринтяните, тъй като събирането на
помощ, което става по време на тяхно-
то написване, е вече привършило и е на
път да се отнесе на бедните светии в
Ерусалим. Споменаването на Кенхрея,
най-близкото пристанище до Коринт
(16:1), и някои други подробности карат

305

Римляни

много изследователи да смятат, че мяс-
тото на неговото написване е Коринт.
И тъй като Павел е престоял в Коринт
само три месеца (в края на третото си
мисионерско пътешествие), преди да бъ-
де принуден да го напусне заради загово-
рите против него, вероятно Послание-
то е било написано именно през този пе-
риод. Това предполага една дата около 56
год. сл. Хр.
IV. Предмет на Посланието и теми
Как християнството е стигнало първо-
начално в Рим? Ние не моЖем да каЖем
със сигурност как е станало това, но мо-
Жем да предполоЖим, че евангелието е
било занесено в Рим от римски кздеи, ко-
ито са повярвали в Ерусалим в деня на
Петдесетница (вЖ. Деян. 2:10). Това е
станало през 30 год. сл. Хр.
Когато е писал това свое Писмо от
Коринт около двадесет и шест години
по-късно, Павел никога не е бил вшкдал
Рим преди това, но е познавал доста доб-
ре някои християни оттам, което се
виЖда от 16 глава. Християните от оно-
ва време не са се задърЖали много на ед-
но място. Те са се местели непрекъсна-
то - било в резултат на преследванията,
било като глашатаи на евангелието, би-
ло поради естеството на тяхната рабо-
та. Сред християните в Рим е имало хо-
ра както от еврейски, така и от езичес-
ки произход.
Най-после около 60 год. сл. Хр. Павел е
успял да стигне в Рим, но не така, както
той е очаквал. Той е пристигнал като
затворник за Христос Исус.
Посланието към римляните е едно
класическо послание. Неспасените мо-
гат да видят в него едно съвсем ясно опи-
сание на тяхното грешно, загубено със-
тояние и на справедливия БоЖий план за
тяхното спасение. Новоповярвалите
могат да научат от него повече за
отъЖдествяването им с Христос и за
побеЖдаването на греха чрез силата на
Светия Дух. Зрелите вярващи черпят
от него непрекъсната наслада заради

широкия диапазон от богатства на хрис-
тиянската вяра - както в доктринално,
така и в пророческо, и в практическо от-
ношение.
Един много добър начин за разбиране
на Посланието е да си го представим ка-
то диалог меЖду Павел и един непознат
негов опонент. След като казва еванге-
лието, Павел като че ли започва да от-
говаря на въпроси, които неговият опо-
нент непрекъснато му поставя. Апосто-
лът отговаря на тези въпроси един по
един. До края на Посланието Павел дава
отговор на всички главни възраЖения,
които могат да се повдигнат по отно-
шение на евангелието на БоЖията благо-
дат.
Понякога възраженията са изказани
съвсем ясно; друг път са само загатна-
ти. Но независимо дали са ясни, или са-
мо се подразбират, всички възраЖения се
въртят около евангелието - благата
вест за спасение по благодат чрез вяра в
Господ Исус Христос, без дела по закона.
Като цяло Посланието към римляни-
те ни дава отговор на единайсет главни
въпроса: (1) Какъв е предметът на Пис-
мото? (1:1,9,15,16); (2) Какво е еванге-
лието? (1:1-17); (3) Защо хората имат
нуЖда от евангелието? (1:18-3:20); (4)
Как според евангелието безбоЖните
грешници могат да бъдат оправдани от
светия Бог? (3:21-31); (5) Евангелието
съответства ли на Старозаветните
Писания? (4:1-25); (6) Каква е ползата от
оправданието за Живота на вярващия?
(5:1-21); (7) Дали поучението за спасение
по благодат чрез вяра позволява или до-
ри насърчава грешния начин на Живот?
(6:1-23); (8) Какво е отношението на
християнина към закона? (7:1-25); (9) Как
християнинът моЖе да Живее свят Жи-
вот? (8:1-39); (10) Дали когато обещава
спасение и на logeume, и на езичниците,
евангелието иска да каЖе, че Бог е нару-
шил обещанията Си, дадени на Неговия
народ на земята-еврейския? (9:1-11:36);
(11) Как оправданите по благодат мо-

306

Римляни 1

гат да отговорят на тази благодат чрез
всекиднебния си Живот? (12:1-16:27).
Запознаването с тези единайсет въп-
роса и техните отговори ще Ви даде
практическо познание Върху това ваЖно
Послание. Отговорът на първия въпрос:
„Какъв е предметът на Посланието към
римляните?" е, разбира се: „Благовести-
ето." Павел не губи Време, а веднага
пристъпва към отговора на този Въпрос.
В първите шестнайсет стиха благовес-
тието е споменато четири пъти (1,9,15
и 16 cm.).
Това ни дава повод да зададем и вто-
рия Въпрос: „Какво означава „благовес-
Схема на изложението
I. Доктринална страна: БоЖието бла-
говестие (1-8 гл.)
A.	Отхвърлянето на благовестието
(1:16,17)
Б. Всеобщата нуЖда от благовестие-
то (1:18-3:20)
B.	Основата и условията на благовес-
тието (3:21-31)
Г. Съответствието меЖду благовес-
тието и Стария Завет (4 гл.)
Д. Практическата полза от благовес-
тието (5:1-11)
Е< Победата на делото на Христос над
греха на Адам (5:12-21)
Ж. Как да Живеем сВято според еванге-
лието? (6 гл.)
3. Мястото на закона В Живота на Вяр-
ващия (7 гл.)
И. Светият Дух - източникът на сила
за свят Живот (8 гл.)

тие"? Думата сама по себе си означава
„добра вест", но в пасаЖа от 1 до 17 cm.
апостол Павел изтъква шест ваЖни ха-
рактеристики на тази добра вест: (1)
Нейният източник е Бог (1 cm.); (2) Тя е
била обещана в пророчествата на Ста-
розаветните Писания (2 cm.); (3) В нея се
говори за БоЖия Син, Господ Исус Хрис-
тос (3 cm.); (4) Тя е БоЖия сила за спасе-
ние (16 cm.); (5) Тя е за всички хора -как-
то за logeu, така и за езичници (16 cm.);
(6) Приема се само чрез вяра (17 cm.). Ка-
то имаме предвид всичко това, нека се-
га да разгледаме по-подробно тези сти-
хове.
II.	Диспенсационна страна:  благове-
стието и Израел (9-11 гл.)
A.	Израел В миналото (9 гл.)
Б.   Израел В сегашното (10 гл.)
B.	Израел В бъдещето (11 гл.)
III.	Послушание: благовестието В Живо-
та (12-16 гл.)
A.	Лично освещение (12:1,2)
Б. СлуЖение чрез духовните дарби
(12:3-8)
B.	Взаимоотношения с обществото
(12:9-21)
Г. Взаимоотношения с управляващите
органи (13:1-7)
Д. Благовестието във връзка с бъдеще-
то (13:8-14)
Е. Взаимоотношения с другите вярва-
щи (14:1-15:13)
Ж. Благовестието в плановете на Па-
вел (15:14-33)
3. Благовестието при оценяването и
признаването на другите (16 гл.)

Коментар
I.    Доктринална страна: БоЖието
благовестие (1-8 гл.)
А.   Запознаване с благовестието
(1:1-15)
1:1 Павел представя себе си като един,
който е купен (което се подразбира от

израза „слуга" на Исус Христос), „приз-
ван" (на пътя за Дамаск той е бил приз-
ван за апостол, специален пратеник на
Спасителя) и „отделен" (избран да раз-
гласява благовестието на езичниците
[ВЖ. Деян. 9:15; 13:2]). Ние също сме купе-
ни с безценната кръв на Христос, приз-
вани за свидетели на Неговата спаси-
телна сила и отделени, за да възвестява-

307

Римляни 1

ме благата вест навсякъде, където оти-
ваме.
1:2 И за да не би някой от еврейските
читатели на Павел да помисли, че еван-
гелието е нещо съвършено ново, което
няма никаква връзка с тяхното духовно
наследство, апостолът изрично споме-
нава, че то е било обещано от староза-
ветните пророци със съвсем ясни думи
(Второзак. 18:15; Ис. 7:14; Ав. 2:4) u чрез
прототипи и символи (напр. Ноевият
ковчег, медната змия и Жертвоприноше-
нията).
1:3 Евангелието е благата вест за Бо-
Жия Син, Исус Христос, нашия Господ,
„Който по плът (тоест като Човек) се
роди от Давидовото потомство". Из-
разът „по плът" означава, че нашият
Господ е нещо повече от човек; той мо-
Же да се перифразира така: „Що се отна-
ся до Неговата човешка страна." Ако
Христос беше само човек, нямаше да има
никаква нуЖда да се отделя тази стра-
на на Неговото Същество, тъй като ня-
маше да има друга, различна от нея. Но
Той е нещо повече от Човек, както по-
казва и следващият стих.
1:4 За Господ Исус се казва, че е бил
„със сила обявен като БоЖий Син". Све-
тият Дух, наречен тук „Дух на свя-
тост", е .обявил Исус при Неговото кръ-
щение и по време на изпълненото Му с чу-
деса слуЖение. Мощните чудеса на Спа-
сителя, извършени в силата на Светия
Дух,1 свидетелстват, че Той е БоЖият
Син. Когато четем думите „със сила
обявен като БоЖий Син... чрез възкре-
сението от мъртвите", ние, естестве-
но, мислим за Неговото Собствено въз-
кресение. Но текстът буквално гласи
„чрез възкресението от мъртвите", ко-
ето ни позволява да предполоЖим, че
апостолът моЖе би е имал предвид и въз-
кресението на Яировата дъщеря, на си-
на на вдовицата от Наин и на Лазар. Ня-
ма никакво съмнение обаче, че това, ко-
ето апостолът най-вече има предвид
тук, е възкресението на Самия Господ.
Когато казваме, че Исус е БоЖият

Син, ние имаме предвид, че Той е Негов
Син както никой друг. Бог има много си-
нове. Всички вярващи са Негови синове
(Гал. 4:5-7). Дори и ангелите са наречени
„синове" (Йов 1:6; 2:1). Но Исус е БоЖий
Син по един уникален начин. Когато на-
шият Господ говори за Бог като за Свой
Баща, logeume съвсем правилно разби-
рат, че Той предявява претенции за ра-
венство с Бога (Йоан 5:18).
1:5 Именно чрез Исус Христос, нашия
Господ, Павел е получил благодат (незас-
луЖена спасителна милост) и апостолс-
тво. Когато Павел казва „получихме
благодат и апостолство", той има
предвид най-вече себе си. Споменаването
на неговото апостолство сред „всички-
те народи" (или езичниците) е доказа-
телство за това. Павел е получил поръ-
чение да привеЖда към послушание на вя-
рата хора от всички народи, тоест да
призовава към подчинение на посланието
на евангелието чрез покаяние и вяра 6
Господ Исус Христос (Деян. 20:21). Цел-
та на това разгласяване на евангелието
по целия свят е възвеличаване на Негово-
то име и Неговата слава и получаване на
Неговата похвала.
1:6 МеЖду онези, които са откликнали
на евангелието, са и хората, които Па-
вел нарича „призвани от Исуса Христа",
подчертавайки по този начин, че Бог е
Онзи, Който е поел инициативата за
тяхното спасение.
1:7 Писмото е адресирано до всички
вярващи в Рим, а не само до една-единс-
твена църква (както е в другите Посла-
ния). Последната глава показва съвсем
явно, че в този град е имало няколко съб-
рания на вярващи, всички от които са
вклк>чени в този поздрав.
„Възл1обени от Бога, призвани да бъ-
дат светии." Тези две прекрасни обръ-
щения са валидни за всички, които са из-
купени чрез безценната кръв на Христос.
Те са обект на специална л1обов от стра-
на на Бога и освен това са отделени от
света от Него според значението на ду-
мата „светии".

308

Римляни!

Характерното обръщение на Павел
Вклкзчва както благодат, така и мир.
Благодат (charis) е гръцко поЖелание, а
мир (shalom) - традиционен еврейски
поздрав. Това съчетание е особено под-
ходящо, тъй като Посланието на Павел
говори за това как и вярващите kxjeu, и
вярващите езичници стават един нов
човек в Христос.
Благодатта, за която става въпрос
тук, не е спасителната благодат (тъй
като читателите на Павел са вече спа-
сени), а благодат, която ги съоръЖава и
им дава сила да Живеят християнски Жи-
вот и да слуЖат на Христос. Мирът не
е толкова мирът с Бога (светиите вече
имат този мир, тъй като са оправдани
чрез вяра), а БоЖият мир, който власт-
ва в техните сърца, докато те Живеят
в бурите на Живота. Благодатта и ми-
рът идват „от Бога, нашия Отец, и
Господа Исуса Христа", един израз, кой-
то много силно говори за единството на
Сина с Бащата. Ако Исус беше само чо-
век, щеше да бъде абсурдно да се говори,
че Той е равен на Отец при даването на
благодат и мир. Това е като да каЖем:
„Благодат и мир от Бога, нашия Отец,
и от Ейбръхъм Линкълн."
1:8 Винаги, когато е възмоЖно, апос-
толът започва своите Писма с полоЖи-
телна оценка на това, което е добро в
неговите читатели. (Един добър пример
за подраЖание от всички нас!) Тук той
благодари на Бога чрез Исус Христос, на-
шия Посредник, за това, че за вярата на
християните от Рим „се говори по целия
свят". За тяхното свидетелство като
християни се говори по цялата Римска
империя, която по онова време предс-
тавлява целият свят от гледна точка
на Живеещите в средиземноморската
област.
1:9 И тъй като християните от Рим
са като светило за всички хора, Павел се
чувства задълЖен да се моли за тях неп-
рестанно. Той призовава Бога като сви-
детел за неговото постоянство в мо-
литвите, тъй като никой друг не моЖе

да знае това. Но Бог знае - Бог, на Кого-
то апостолът слуЖи с духа си в благо-
вестието на Неговия Син. Павел върши
слуЖението с духа си. Неговото слуЖе-
ние не е скучна религиозна работа, пос-
тоянно повтаряне на безкрайни ритуали
и рецитиране на молитви и научени наи-
зуст литургии. То е слуЖение на горещи
молитви на вяра; слуЖение доброволно,
посветено, неуморно, вдъхновено от дух,
който обича Господ Исус с върховна лк>
бов; слуЖение, изпълнено с изгаряща
страст за проповядване на добрата
вест за БоЖия Син.
1:10 Освен благодарностите, които
Павел изказва на Бога заради светиите
в Рим, апостолът се моли също така за
възмоЖност да ги посети в близко бъде-
ще. Както и за всичко останало, той ис-
ка това негово пътешествие да бъде по
Богкията воля.
1:11 Настоятелното Желание на апос-
тола е да помогне на светиите духовно,
за да бъдат още повече утвърдени във
вярата. Тук никъде не се говори за дава-
не на някакво „второ благословение", ни-
то пък за предаване на някаква духовна
дарба чрез полагане на ръце (макар че
апостолът прави това във 2 Тим. 1:6).
Тук става въпрос само за подпомагане на
духовния растеЖ на светиите чрез слу-
Жението на словото.
1:12 След това Павел обяснява, че то-
ва благословение ще бъде взаимно. Той
ще се утеши чрез тяхната, а те - чрез
неговата вяра. Назиданието винаги е
свързано с духовно обогатяване. Както
„Желязо остри Желязо, така и човек ос-
три лицето си срещу приятеля си" (Пр.
27:17). Обърнете внимание на смирение-
то и скромността на Павел - той не счи-
та, че помощта на другите светии му е
излишна.
1:13 Апостолът много пъти се е канел
да дойде при тях, но е бил възпиран, ве-
роятно от налеЖащи нуЖди на други
места или от пряката намеса на Светия
Дух, а моЖе би и чрез противопоставя-
не от страна на Сатана. Той е искал да

309

Римляни 1

има някой плод и сред езичниците В Рим,
така както има сред другите народи.
Тук Павел говори за плод от евангелие-
то, както показват и следващите два
стиха. В 11 и 12 cm. целта на апостола е
да види християните в Рим стабилни във
вярата. Тук той иска да види нови души,
спечелетгза Христос в столицата на
Римската империя.
1:14 Който има Христос, има отговор
на най-голямата нуЖда на света. Той има
лекарството за болестта на греха; за
това как моЖем да избягаме от вечните
уЖаси на ада; и гаранция за вечно щастие
с Бога. Това го прави да бъде отговорен
да споделя благата вест с хора от всич-
ки култури („варвари") и от всички нива
(„учени" и „неучени"). Павел чувства
тази отговорност много остро. Това се
вшкда от думите: „Имам длъЖност..."
1:15 За да изпълни този свой дълг, апос-
толът е готов да проповядва благовес-
тието и на тези, които са в Рим, с ця-
лата сила, дадена му от Бога. Той не е го-
тов да проповядва благовестието на
вярващите в Рим, тъй като те вече са
отговорили на Добрата вест, а е готов
да проповядва благовестието на невяр-
ващите езичници, които Живеят в тази
столица.
Б. Какво означава благовестието?
(1:16,17)
1:16 Павел не се срамува да отнесе доб-
рата вест на изтънчения Рим, макар че
посланието се е оказало спънка както за
kxjeume, така и глупост за гърците, тъй
като знае, че тя е „Бойкия сила за спасе-
ние на всекиго", тоест че тя показва как
Бог чрез Своята сила спасява всеки, кой-
то вярва в Неговия Син. Тази сила се раз-
простира по еднакъв начин и върху togeu,
и върху гърци.
Последователността „първо на kxje-
ина, а после и на езичника" е изпълнена
исторически в периода на Деянията. Но
макар и да имаме една вечна „длъЖност"
към древния БоЖий народ - еврейския,
ние не сме длъЖни непременно да го еван-

гелизираме, преди да отидем при езични-
ците. Днес Бог се отнася еднакво и към
евреите, и към езичниците и затова
евангелието и времето за неговото раз-
пространение са еднакви за всички.
1:17 Тъй като тук думата „правда" се
среща за първи път в това Послание, ние
ще спрем за малко, за да разгледаме ней-
ното значение. Тази дума се използва по
няколко начина в НЗ, но ние ще разгледа-
ме само три от тях.
Най-напред тя се използва, за да опише
онова качество на Бога, според което
Той винаги прави това, което е правил-
но, справедливо, уместно и съответно
на всички други Негови атрибути. Кога-
то казваме, че Бог е праведен, ние има-
ме предвид, че в Него няма нищо лошо,
нечестно или несправедливо.
На второ място „правдата... от Бога"
моЖе да означава БоЖия метод на оправ-
даване на безбоЖните грешници. Той мо-
Же да направи това и пак да бъде праве-
ден, защото Исус като наш безгрешен
Заместник е удовлетворил всички изис-
квания на боЖествената справедливост.
И накрая правдата от Бога моЖе да се
отнася до идеалното полоЖение, което
Бог дава на онези, които вярват в Него-
вия Син (2 Кор. 5:21). Бог се отнася към
онези, които не са праведни, като към
праведни, защото ги ВиЖда в цялото съ-
вършенство на Христос. Той им припис-
ва тази правда.
И така, какво е значението на тази ду-
ма в 17 cm.? Макар че думата моЖе да
има всяко едно от тези три значения,
ние смятаме, че тук става въпрос най-
вече за правдата от Бога, която се от-
нася до Неговия метод на оправдаване на
грешниците чрез вяра.
Правдата от Бога се разкрива в еван-
гелието. Най-напред евангелието ни каз-
ва, че БоЖията правда изисква наказани-
ето на греха и че това наказание е веч-
ната смърт. След това ние разбираме,
че БоЖията лк>бов е намерила път за за-
доволяване на изискванията на Негова-
та правда. Бог е изпратил Своя Син да

310

Римляни 1

умре като Заместник на грешниците, из-
плащайки по този начин цялото наказа-
ние. И тъй като БоЖиите справедливи
изисквания са задоволени напълно, Бог
вече моЖе справедливо да спаси всички,
които Желаят да се възползват от дело-
то на Христос.
„Правдата, която е от Бога" се отк-
рива „чрез вяра към вяра". Изразът
„чрез вяра към вяра" моЖе да означава:
(1) чрез БоЖията вярност към нашата
вяра; (2) чрез една степен на вяра към
друга степен; или (3) чрез вяра от нача-
лото до края. Най-вероятно вярното
значение е последното значение. БоЖия-
та правда не се вменява на основание на
делата, нито пък се дава на онези, които
се стремят да я спечелят или заслуЖат;
тя се открива единствено на основание
на вярата. Това напълно съответства
на божествената заповед, за която че-
тем в Авакум 2:4: „...праведният ще Жи-
вее чрез вярата си", което също така
моЖе да означава: „...оправданият чрез
вяра, ще Живее."
И така, в първите седемнайсет стиха
на Посланието до римляните Павел ни
запознава с предмета на неговото Пис-
мо и ни изброява накратко някои от по-
главните му характеристики. Сега той
задава третия основен въпрос: „Защо хо-
рата имат нуЖда от евангелието?" От-
говорът на този въпрос моЖе да се изка-
Же накратко с няколко думи: защото са
загубени без него. Но тук идва ред и на
следните второстепенни въпроси: (1)
Езичниците, които никога не са чули
евангелието, загубени ли са? (1:18-32);
Самодоволните моралисти - и евреи, и
езичници - загубени ли са? (2:1-16); (3) Ев-
реите - древният БоЖий народ, загубе-
ни ли са? (2:17-3:8); (4) Всички хора загу-
бени ли са? (3:9-30).
В. Всеобщата нуЖда от евангелието
(1:18-3:20)
1:18 Този стих ни дава отговор на въпро-
са: „Защо хората имат нуЖда от еванге-
лието?" Отговорът е, че без него те са

загубени и че „БоЖият гняв се открива
от небето" срещу нечестието на хора-
та, които потискат истината по един
несправедлив начин и чрез неправедния си
Живот. Но как се открива БоЖият гняв?
Един от отговорите на този въпрос мо-
Же да се види в контекста. Бог предава
хората на „нечистота" (1:24), на „сра-
мотни страсти" (1:26) и на „развратен
ум" (1:28). Вярно е също така, че поняко-
га Бог се намесва в човешката история,
за да покаЖе изключителното Си недо-
волство от греха на човека, като напри-
мер при потопа (Бит. 7); разрушението
на Содом и Гомор (Бит. 19) и наказание-
то на Корей, Датан и Авирон (Чие.
16:32).
1:19 „Езичниците, които никога не са
чули евангелието, загубени ли са?" Павел
показва, че те също са загубени, но не по-
ради незнание, а поради това, че отказ-
ват да приемат светлината, която им
се дава! Защото това, което моЖе да се
знае за Бога от творението, им е било
открито; защото Бог не ги е оставил,
без да им се открие.
1:20 Още от създанието на света две
невидими характеристики на Бога са би-
ли явно изявени на всички хора, за да ги
виЖдат: „вечната Му сила и божестве-
ност". Под „бозкестВеност " тук трябва
да разбираме не толкова Самото Същес-
тво на Бога, колкото Неговия характер;
не присъщата Му боЖествена същност,
която се подразбира, а Неговите славни
атрибути.
Тук аргументът е съвсем ясен: за да
има творение, трябва да има и Творец;
за да има проект, трябва да има и Архи-
тект. Когато гледаме слънцето, луна-
та и звездите, всички моЖем да разбе-
рем, че има Бог.
Отговорът на въпроса: „Какво става
с езичниците, които никога не са чули
евангелието?", е следният: те „остават
без извинение". Бог им се е открил в
творението, но те не са отговорили на
това откровение. И така, хората не би-
ват осъдени заради това, че са отхвър-

311

Римляни 1

лили Спасителя, тъй като никога не са
чули за Него, а заради това, че са се ока-
зали неверни по отношение на малкото,
което са могли да знаят за Бога.
1:21 Защото, макар и да са познали Бо-
га чрез Неговите творения, те не са Го
прославили като Бог, нито са Му благо-
дарили за това, което е направил, а са
предали себе си на суетни философии и
мъдрувания за други богове, в резултат
на което са загубили способността да
вшкдат и да мислят ясно. „Отхвърлена-
та светлина е изгубена светлина." Оне-
зи, които не искат да вшкдат, губят спо-
собността да Вшкдат.
1:22 Колкото по-самонадеяни са ста-
вали хората в тяхното въображаемо
знание, толкова по-дълбоко са затъвали
в невежество и глупост. Такива са онези,
които отхвърлят БоЖието познание:
те стават нетърпимо високомерни и ед-
новременно с това изклкзчшпелно неве-
Жи.
1:23 „Ранните хора" не са хора, еволю-
ирали от по-слаборазвити форми, а хора
с висока нравственост. Отказвайки да
признае истинския, безкрайния и нетлен-
ния Бог, човекът се е върнал назад в сво-
ето развитие към глупостта и поквара-
та, които вървят ръка за ръка с идоло-
поклонството. Целият този пасаЖ е ед-
но ярко изобличение на еволюционната
теория.
Човекът е религиозен по инстинкт.
Той винаги има нуЖда от нещо, на което
да се покланя. Отказвайки да се поклони
на Живия Бог, човекът си е направил свои
собствени богове от дърво и камък, „по-
добие на образ на смъртен човек, на пти-
ци, на четвероноги и гадини". ЗабелеЖе-
те низходящата градация: образ на чо-
век, на птица, на Животно, на влечуго. А
сега си спомнете, че човекът става ка-
то това, на което се покланя. Колкото
повече се израЖда неговата представа за
боЖеството, толкова повече се израЖда
и неговият морал. Ако богът на човека
е влечуго, то и той Живее като влечуго
- както на него му харесва. Спомнете си

също, че този, който се покланя, обикно-
вено счита себе си за по-низш от това,
на което се покланя. Създаден по образ и
подобие на Бога, човекът застава на ед-
но място, по-ниско от това на змията!
Покланяйки се на идоли, човекът се
покланя на демони. Павел съвсем ясно
казва, че „онова, което Жертват езични-
ците, Жертват го на бесовете, а не на
Бога" (1 Кор. 10:20).
1:24 В този пасаЖ три пъти се казва,
че Бог предава човека. Той го предава на
„нечистота" (1:24), на „срамотии
страсти" (1:26) и на „развратен ум"
(1:28). С други думи, БоЖият гняв е насо-
чен срещу цялостната личност на чове-
ка.
В отговор на злите страсти на човеш-
ките сърца Бог предава хората на нечис-
тота -хомосексуализъм, блудство, пре-
лк)бодейство, разврат, проституция и
др. Животът за тези хора става една
непрекъсната въртелеЖка от сексуални
оргии, в които те обезчестяват тела-
та си поме&ду си.
1:25 Бог изоставя така хората, защо-
то те първи са изоставили истинския
Бог и са Го заменили с лт>Жлив. Идолът
е една лъЖа, фалшив образ на Бога. Този,
който се покланя на идол, се покланя на
един образ, на едно творение. Това обиЖ-
да и униЖава Твореца, Който винаги е
достоен да получава почит и слава, а не
обида.
1:26 Поради същата причина Бог е пре-
дал хората на срамни сексуални дейст-
вия с партньори от същия пол. Жените
са изменили естествената употреба на
своето тяло и са се отдали на лесбийст-
во, без да се срамуват от това.
1:27 МъЖете са станали содомити, из-
цяло извращавайки естествените функ-
ции на телата си. Вместо да се Женят и
да създават семейства според както е
наредил Бог, те са се разгорещили в
страстта си към другите мъЖе и са
станали хомосексуалисти. Но техният
грях оказва пагубно въздействие върху
собствените им тела и души. Резулта-

312

Римляни 1

тът от него са болестите, чувството
за вина и деформацията на личността.
Тези думи опровергават мнението, че
Всеки моЖе да върши този грях и да ос-
тане незасегнат от него.
Днес повечето хора смятат, че хомо-
сексуализмът е болест, а някои мислят,
че това е един друг, напълно законен на-
чин на Живот. Християните трябва да
Внимават да не се повлияят от нравст-
вените преценки на света, а да се водят
от БоЖието слово. В СЗ този грях е бил
наказван със смърт (Лев. 18:29; 20:13), а
тук, в НЗ, се казва, че онези, които го
вършат, „заслуЖават смърт" (Рим.
1:32). Библията говори за хомосексуализ-
ма като за много сериозен грях, което
личи от унищожението на Содом и Го-
мор, където войнствено настроени хо-
мосексуалисти са се вдигнали на бунт
(Бит. 19:4-25).
Разбира се, както на всички други
грешници, които се покаят и повярват
в Господ Исус Христос, евангелието
предлага прощение на греховете и на хо-
мосексуалистите. Християните, които
са извършили този уЖасен грях, също мо-
гат да намерят прощение и възобновява-
не на общението, като изповядат и ос-
тавят този грях. Всички, които Желаят
да се подчинят на БоЖието слово, могат
напълно да бъдат освободени от хомо-
сексуализма. При повечето случаи е мно-
го ваЖно да се продълЖи помощта към
тези хора със съвети и разговори.
Вярно е, че някои хора като че ли имат
естествена склонност към хомосексуа-
лизма. Това не трябва да ни изненадва,
тъй като падналата природа на човека е
способна на какви ли не пороци и извра-
щения. Големият грях не се състои в то-
ва да имаш склонност към него, а в това
да му се поддадеш и да го извършиш. Си-
лата да се-противопоставиш на изкуше-
нието и да удърЖиш над него трайна по-
беда се дава от Светия Дух (1 Кор.
10:13). Някои от християните 8 Коринт
са Живо доказателство за това, че хомо-

сексуализмът не е нещо, от което не мо-
Жеш да се откаЖеш (1 Кор. 6:9-11).
1:28 Поради отказа на хората да поз-
наят Бога като Творец, ПоддръЖник или
Избавител Бог ги е предал „на развра-
тен ум да вършат" един куп други непри-
лични неща. Този стих ни дава отговор
на въпроса защо еволкщията привлича
толкова много естествените хора. При-
чината се крие не в техния интелект, а
в тяхната воля. Те не Желаят „да позна-
ят Бога". Доказателствата за еволкнш-
ята в никакъв случай не са толкова сери-
озни, че хората да са принудени да ги при-
емат. По-скоро причината е в това, че
те търсят някакво обяснение за произ-
ход на света, в който Бог няма никакво
участие. Хората знаят, че ако има Бог,
те ще трябва да отговарят пред Него
морално.
1:29 Тук започва черният списък на до-
пълнителните грехове, които характе-
ризират човека в неговото отчуЖдение
от Бога. ЗабелеЖете, че тук се казва, че
хората са „изпълнени" с тях, а не само
временни участници. Хората стават
„експерти" в извършването на грехове,
които изобщо не подхоЖдат на едно чо-
вешко същество: „неправда" (несправед-
ливост), „нечестие"2 (злина), „лакомст-
во" (алчност, Желание да имаш все пове-
че и повече), „омраза" (Желание да нара-
ниш другите или злоба), „завист" (поЖе-
лаване), „убийство" (предумишлено и не-
законно убиване на друг човек било в
гняв, било при извършването на някакво
друго престъпление), „крамола" (Жела-
ние да спориш, да се караш и да се препи-
раш), „измама" (лкобов към мошеничес-
тва, хитрини, интриги), „злоба" (злоЖе-
лателство, враЖдебност, язвител-
ност),
1:30 „шепотници" (говорещи зад гър-
ба на другиго, клк>кари), „клеветници"
(открито злословещи другите), „богоне-
навистници" (или мразещи Бога), „на-
хални" (злостни, оскърбителни), „горде-
ливи" (високомерни, арогантни), „самох-
валци" (надути, обичащи да се перчат),

313

Римляни 1

„измислители на злини" (които измис-
лят беди и всякакви злодейства), непо-
корни на родителите" (бунтуващи се
срещу родителския авторитет);
1:31 „безразсъдни" (без нравствено
или духовно чувство, без съвест), „веро-
ломни" (измамници, неверници, отстъп-
ници), „без семейна обич" (действащи в
пълно пренебрежение на естествените
връзки и задълЖенията, които произти-
чат от тях), немилостиви"3 (Жестоки,
непримирими или непреклонни).
1:32 Онези, които злоупотребяват със
секса (1:24), които вършат полови извра-
щения (1:26,27) и които вършат всички
останали изброени грехове (1:29-31), зна-
ят много добре не само че грешат, но и
че „заслузкават смърт". Те знаят, че
това е БоЖията присъда, независимо от
всички техни опити да обяснят или да
узаконят тези грехове. Но това не им
пречи да продълЖават да се отдават все
повече и повече на тези безбоЖни дела. И
не само това, но и да се съкззяВат с дру-
ги хора, за да ги насърчават още повече
в това, което вършат.
Езичниците, които никога не са
чули евангелието
И така, какъв е БоЖият отговор на въп-
роса: „Езичниците, които никога не са
чули евангелието, загубени ли са?" ОсъЖ-
дението на езичниците е, че те не са Жи-
вели според светлината, която са полу-
чили от Бога чрез творението, а са ста-
нали идолопоклонници, в резултат на ко-
ето са се отдали на Живот, изпълнен с
поквара и злина.
Но да предполоЖим, че някой езичник
Живее съобразно светлината, която му
дава Бог. Да си представим, че той изго-
ри всички свои идоли и започне да търси
истинския Бог. Какво ще стане тогава?
По този въпрос евангелските вярващи
защитават две мнения.
Някои от тях вярващ, че ако един езич-
ник Живее съобразно светлината, дадена
му от Бога чрез творението, Бог ще му

изпрати и светлината на евангелието.
Пример за това е Корнилий. Той търсе-
ше Бога. Неговите молитви и милости-
ни възлязоха за спомен пред Него. И то-
гава Бог изпрати Петър, за да му каЖе
как да се спаси (Деян. 11:14).
Други вярват, че ако човек уповава на
единствения истински и Жив Бог, според
както се е открил в творението, Бог ще
го спаси на основание на делото на Хрис-
тос на Голгота. Макар и самият човек
да не е знаел нищо за делото на Христос,
Бог му приписва стойността на това де-
ло на негова сметка, тъй като той се е
доверил на Бога на основание на светли-
ната, която е получил. ПоддръЖниците
на това мнение смятат, че това е начи-
нът, по който Бог е спасявал хората пре-
ди Голгота и по който Той и днес спася-
ва умствено болните, малоумните и де-
цата, които умират, преди да стигнат
възрастта на отговорността.
Първото мнение моЖе да се обоснове
със случая с Корнилий. Второто няма ос-
нование в Библията за времето след
смъртта и възкресението на Христос
(настоящата епоха), а така също нама-
лява необходимостта от усилна мисио-
нерска дейност.
Павел вече показа, че езичниците са за-
губени и имат нуЖда от евангелието. Се-
га той се обръща към един друг вид хора,
чиято самоличност не е съвсем изясне-
на. Ние вярваме, че тук апостолът гово-
ри за самодоволните моралисти - както
kxjeu, така и езичници. Още в първия
стих се виЖда, че те са самодоволни мо-
ралисти по начина, по който осъЖдат
поведението на другите (което не им
пречи да извършват същите грехове).
2:9,10,12,14 и 15. показват, че Павел каз-
ва това както на kxjeume, така и на езич-
ниците. И така, въпросът, който тряб-
ва да си зададем, е: „ Самодоволните мо-
ралисти -и евреи, и езичници -същоли са
загубени?" Отговорът, според както ще
видим по-нататък, е: „Да, те също са за-
губени!"

314

Римляни 2

2:1 Тази втора група от хора се състои
от тези, които гледат отвисоко на
езичниците, като считат себе си за мно-
го по-цивилизовани, образовани и изтън-
чени. Те осъЖдат езичниците заради ло-
шото им поведение, но са също толкова
виновни, колкото и те, макар и по по-из-
тънчен начин. Падналият човек вшкда
много по-лесно грешките на другите,
отколкото собствените си грешки.
Обикновено това, което му изглеЖда
много уЖасно и грозно в Живота на дру-
гите, е съвсем прилично в неговия собст-
вен Живот. Но фактът, че той моЖе да
съди за греха у другите, показва, че моЖе
да прави разлика меЖду доброто и злото.
Щом знае, че когато някой отнеме Жена-
та на приятеля си*, не прави добро, то
знае и че когато той самият отнеме Же-
ната на приятеля си, също не прави доб-
ро. Следователно, когато един човек из-
вършва същия грях, в който обвинява
другия, то той остава без извинение.
Греховете на знаещите хора са по съ-
щество същите като на езичниците.
Макар и да заявява, че не е извършил
всички грехове, написани в книгата, мо-
ралистът трябва да знае следното:
1.	Че е способен да извърши всичките.
2.	Че ако наруши само една заповед, ста-
ва виновен във всичко (Як. 2:10).
3.	Че е извършил грехове в мислите си,
които моЖе никога да не е извършил в
действителност, но които са забране-
ни от словото. Исус ни учеше, че дори
когато погледнем някого с поЖелание,
вършим прелк)бодейство (Мат. 5:28).
2:2 Това, от което има нуЖда самодо-
волният моралист, е урок за „Бшкията
съдба". Апостолът му дава този урок 6
пасаЖа от 2 до 16 cm. Първото ваЖно не-
що е, че „Бшкията съдба... е според ис-
тината". Съдът на Бога не се основава
на непълни, неточни или случайни дока-
зателства, а на цялата истина и само ис-
тината.
2:3 Второ, БоЖият съд е неизбеЖен за
онези, които осъЖдат другите за същи-
те грехове, които вършат самите те.

Тяхната способност да съдят другите
не ги освобоЖдава от отговорност, а
точно обратното - увеличава собстве-
ното им осъЖдение.
БоЖият съд е неизбеЖен, освен ако не
се покаем и не получим опрощение.
2:4 След това научаваме, че БоЖият
съд понякога се забавя. Това забавяне е
свидетелство за Неговата „благост,
пгьрпеливост и дълготърпение". „Него-
вата... благост" означава, че Бог е бла-
горазполоЖен към грешниците, макар и
неблагоразполоЖен към техните грехо-
ве. Търпеливстта Му означава, че Той
моЖе да се възпира и да не наказва злина-
та и бунтовността на човека. Негово-
то „дълготърпение" говори за удиви-
телната Му способност да се въздърЖа
въпреки непрекъснатите предизвика-
телства от страна на човека.
„БоЖията благост", която се вшкда в
Неговото провидение, защита и закрила,
има за цел да води хората „към покая-
ние". Бог „не иска да погинат някои, но
всички да дойдат на покаяние" (2 Петр.
3:9).
Покаянието означава обръщане на 180
градуса; обръщане гръб на греха и тръг-
ване в обратната посока. „Това е промя-
на на ума, която води до промяна на от-
ношението и се проявява в промяна на
поведението."4 Тя означава, че човек взе-
ма страната на Бога и застава срещу се-
бе си и срещу своите грехове. Това е не-
що повече от интелектуално съгласие,
че човекът наистина е грешен; то
вклЬчва и съвестта. Както е писал
ДЖон Нкяпон: „Моята съвест почувст-
ва и призна моята вина."
2:5 Четвъртото нещо, което научава-
ме за БоЖия съд, е, че той е степенуван
според натрупването на Вината. Павел
описва как закоравелите и неЖелаещи да
се покаят грешници натрупват на себе
си гняв, като че ли трупат злато и среб-
ро. Но колко ли уЖасна ще бъде тяхната
съдба, когато БоЖият гняв се открие
при съда на големия бял престол (Откр.
20:11-15)! В този ден БоЖият съд ще бъ-

315

Римляни 2

де абсолЬтно праведен, без никакъв
предразсъдък или неправда.
2:6 В следващите пет стиха Павел ни
напомня, че Бсакият съд ще бъде според
делата на отделния човек. Човек моЖе
да се смята за много добър; моЖе много
да разчита на своя национален произход;
моЖе да се позовава на факта, че сред не-
говите предци е имало големи БоЖии мъ-
Же. Но всеки отделен човек ще бъде съ-
ден на базата на собственото си поведе-
ние, а не на базата на някое от тези не-
ща. Определящият фактор ще бъдат не-
говите дела.
Ако вземем само пасаЖа от 6 до 11 cm.,
лесно моЖем да заклкмим, че той ни учи
на спасение чрез дела. Тук като че ли се
казва, че онези, които вършат праведни
дела, ще спечелят вечен Живот.
Но това едва ли е така, тъй като из-
цяло противоречи на последователното
свидетелство на останалата част от
Писанието, според която спасението е
чрез вяра, без значение на делата. Чей-
фър посочва, че около 150 пасаЖа в НЗ за-
явяват, че спасението се основава на вя-
рата или повярването.5 Нито един па-
саЖ, ако е разбран правилно, не моЖе да
противоречи на едно такова сериозно
свидетелство.
Как тогава да разбираме този пасаЖ?
Най-напред трябва да разберем, че пре-
ди новороЖдението няма добри дела. Ко-
гато са попитали Исус: „Какво да сто-
рим, за да вършим БоЖиите дела?", Той
им е отговорил: „Това е БоЖието дело,
да повярвате 8 Този, Когото Той е изп-
ратил" (Йоан 6:28, 29). Следователно
първото добро дело, което някой моЖе
да направи, е да повярва в Господ Исус
Христос, и ние никога не трябва да заб-
равяме, че вярата не е дело на заслуга,
чрез което човек спечелва спасението си.
И така, ако неспасените бъдат съдени
по делата си, те няма да могат да пред-
ставят никакви дела със стойност. Ця-
лата тяхна предполагаема правда ще бъ-
де като „омърсена дреха" (Ис. 64:6). Гре-
хът, който ще ги осъди, е, че те не са по-

вярвали в Исус като Господ (Йоан 3:18),
а делата им ще определят степента на
тяхното наказание (Лука 12:47,48).
Ако вярващите бъдат съдени според
делата си, какъв ще бъде резултатът?
Разбира се, вярващите не могат да пред-
ставят никакви дела, с които да спече-
лят или заслуЖат спасението си; защо-
то всичките им дела преди спасението
са били грешни. Но кръвта на Христос е
измила тяхното минало и Бог вече не мо-
Же да намери никакво обвинение срещу
тях, заради което да ги изпрати в ада.
След като са спасени, вярващите започ-
ват да вършат добри дела - не непремен-
но добри дела в очите на света, но добри
дела в очите на Бога. Техните добри де-
ла са резултат от спасението, а не тях-
на лична заслуга. Те ще бъдат разкрити
пред Христовото съдилище, когато вяр-
ващите ще получат награди за вярна
слуЖба.
Не забравяйте обаче, че този пасаЖ не
разглеЖда полоЖението на вярващите, а
на невярващите.
2:7 Когато казва, че съдът ще бъде
според делата, Павел обяснява, че Бог ще
въздаде „вечен Живот на тия, които с
постоянство в добри дела търсят сла-
ва, почест и безсмъртие". Както вече
споменахме, това не означава, че тези
хора се спасяват, като постоянстват в
доброто, защото това е едно друго бла-
говестие. Никой не моЖе да Живее такъв
Живот от само себе си, а който го Живее,
го Живее с боЖествена сила. Всеки, чий-
то Живот отговаря на това описание,
вече е бил спасен по милост чрез вяра.
фактът, че той търси „слава, почест и
безсмъртие", показва, че той вече е но-
вороден. Целият начин на неговия Живот
показва, че той вече се е обърнал.
Такъв човек търси небесната слава;
почестите, които идват единствено
От Бога (Йоан 5:44),и безсмъртието, ко-
ето характеризира възкръсналото тяло
(1 Кор. 15:53,54). Това е едно небесно нас-
ледство, което е „нетленно, неоскверня-
емо и което не повяхва" (1 Петр. 1:4).

316

Римляни 2

Бог ще Възнагради с Вечен Живот всич-
ки, които свидетелстват по този начин
за своето обръщение. Вечният Живот
е описан по няколко начина в НЗ. Той е ед-
но настоящо притежание, което ние по-
лучаваме в момента, в който повярваме
(Йоан 5:24). Освен това той е и едно бъ-
дещо притежание, което ще стане наша
собственост, когато получим прославе-
ните си тела (тук и в Рим. 6:22). И макар
че е дар, който получаваме чрез вяра, веч-
ният Живот понякога се свързва с награ-
дите за Живот, изЖивян във вярност
(Марко 10:30). Всички вярващи ще имат
вечен Живот, но някои ще имат по-голе-
ми способности да му се наслаЖдават,
отколкото други. Вечният Живот е не-
що повече от безкрайно съществуване.
Това е един качествено нов Живот, изо-
билен Живот, който Спасителят ни е
обещал В Йоан 10:10. Това е Животът на
Самия Христос (Кол. 1:27).
2:8 „Онези, които са твърдоглави и не
се покоряват на истината, а се покоря-
ват на неправдата", ще получат за наг-
рада „гняв и негодувание". Те „не се по-
коряват на истината". Това означава,
че те никога не са отговорили на призи-
ва на евангелието, а са предпочели да се
покорят на неправдата като на техен
господар. Техният Живот се характери-
зира с борби, препирни и непокорство -
сигурно доказателство, че никога не са
били спасени.
2:9 Тук апостолът отново повтаря
БоЖията присъда за двата вида работ-
ници и двата вида дела, като този път
сменя реда на тяхното изброяване.
Присъдата на всеки, който прави зло,
ще бъде „скръб и неволя". Тук отново
трябва да подчертаем, че злите дела на
един човек изявяват неговото зло сърце
и неверието му. Тези дела са външен из-
раз на вътрешното отношение на чове-
ка към Господа.
Изразът „първо на кмрина, после и на
гърка" показва, че БоЖият съд ще бъде
според дадената привилегия или получе-
ната светлина. Юдеите са били първи

по привилегированост като избран от
Бога народ на земята, затова те ще бъ-
дат първи и по отговорност. Тази стра-
на на БоЖия съд ще бъде разгледана по-
нататък и в пасаЖа от 12 до 16 стих.
2:10 Присъдата на всеки, „който пра-
ви добро" - и 1одеин, и грък, ще бъде „сла-
ва и почест, и мир". Но нека не забравя-
ме, че никой не моЖе да прави добро пред
Бога, ако най-напред не е повярвал и не се
е доверил на Господ Исус Христос.
Изразът „първо на logeima, после и на
гърка" не показва пристрастие, тъй ка-
то текстът казва, че БоЖият съд е без-
пристрастен. Този израз показва исто-
рическия ред, който следва разпростра-
нението на евангелието, според казано-
то в 1:16. То е било разгласено най-нап-
ред на logeume и първите вярващи са би-
ли kxjeu.
2:11 Една друга истина за БоЖия съд е
това, че „Бог не гледа на лице". В човеш-
ките съдилища се оказва предпочитание
на хората с добър външен вид, богатст-
во и влияние; но Бог е абсол1отно безп-
ристрастен. Никакви съобраЖения от
расово, социално или личностно естест-
во не могат да Му повлияят.
2:12 Както споменахме no-горе, паса-
Жът от 12 до 16 cm. подчертава исти-
ната, че съдът'на Бога ще бъде според
получената светлина. Тук Павел има
предвид два вида хора - едните, които
нямат закон (езичниците); и другите,
които са под закон (logeume). Това
вклкочва всички, с изклкзчение на тези,
които са в БоЖията църква (ВЖ. 1 Кор.
10:32, където човечеството е разделено
на тези три групи).
Онези, „които са съгрешили без... за-
кон", без закон и ще погинат. Тук не се
казва, че ще бъдат съдени без закон, а че
ще погинат без закон. Те ще бъдат съ-
дени според даденото им от Бога откро-
вение, но тъй като не са успели да Живе-
ят съобразно това откровение, ще поги-
нат.
Тези, „които са съгрешили под закон",
ще бъдат съдени от закона и ако не са

317

Римляни 2

му се подчинили, също ще погинат. Зако-
нът изисква пълно подчинение.
2:13 Това, че някой притеЖава закона,
не е достатъчно. Законът изисква съ-
вършено и непрекъснато подчинение. Ни-
кой няма да бъде считан за праведен са-
мо защото знае какво казва законът.
Единственият начин за получаване на
оправдание под закона е да го спазваш из-
цяло. Но това не е възмоЖно, тъй като
всички хора са грешници. Затова този
стих no-скоро описва едно идеално поло-
Жение, отколкото условие, което моЖе
да се достигне от човека.
НЗ ни учи много ясно, че за човека е не-
ВъзмоЖно да се оправдае чрез спазване на
закона (8Ж. Деян. 13:39; Рим. 3:20; Гал.
2:16,21; 3:11). БоЖието намерение нико-
га не е било спасението да става чрез за-
кона. Дори и човек да моЖе да го спазва
идеално от един момент нататък, той
пак няма да моЖе да се оправдае, защото
Бог ще иска от него сметка и за време-
то преди този момент. Следователно
под твърдението „законоизпълнители-
те ще бъдат оправдани" трябва да раз-
бираме, че законът изисква послушание и
че ако някой моЖе да бъде послушен на
закона от момента на своето раЖдане,
той ще бъде оправдан. Но голите факти
показват, че няма такъв човек.
2:14 14 и 15 cm. са една скоба към 12а
cm., където се казва, че езичниците, ко-
ито съгрешат без закон, без закон и ще
погинат. Сега Павел обяснява, че макар
и законът да не е бил даден на езичници-
те, те имат вродено познание за добро-
то и злото. Те инстинктивно знаят, че
е лошо да се лъЖе, да се краде, да се пре-
л1ободейства и да се убива. Единствена-
та заповед, която не знаят по инс-
тинкт, е заповедта за съботния ден, за-
щото тя засяга повече ритуала, откол-
кото морала.
И така, изводът е, че „езичниците,
които нямат закон", са сами за себе си
закон. Те сами си формират кодекс на
добро и лошо поведение на базата на сво-
ите морални инстинкти.

2:15 „Те показват действието на за-
кона, написано на сърцата им." В тех-
ните сърца не е написан самият закон, а
неговото действие. Действието, което
законът трябва да извърши в Живота на
израелците, моЖе да се види до извест-
на степен в Живота на езичниците, фак-
тът, че езичниците знаят, че е добро да
се почитат родителите например, по-
казва „действието на закона, написано
на сърцата им". Освен това те знаят,
че някои неща са лоши по принцип. Тяхна-
та съвест, която действа като индика-
тор, потвърЖдава това инстинктивно
познание, а мислите им непрекъснато
преценяват кое от техните действия е
правилно и кое - неправилно, като го
осикдат иди оправдават, забраняват
или позволяват.
2:16 Този стих е продълЖение на мисъл-
та от 12 cm. Той ни казва кога ще бъдат
съдени онези, които нямат закон, и те-
зи, които са под закон. Така апостолът
стига до една последна истина за БоЖия
съд, а именно - че Бог ще съди и „тайни-
те... на човеците", а не само известния
на всички грях. Тайният грях от настоя-
щето ще стане явен при Съда на големия
бял престол. Съдията в този търЖест-
Вен момент ще бъде Исус Христос, тъй
като Отец е „дал на Сина да съди всич-
ки" (Йоан 5:22). Когато Павел казва:
„според моето благовестие", той има
предвид „според както учи моето благо-
вестие". „Моето благовестие" означава
„благовестието, което аз проповядвам",
което е същото като благовестието,
което другите апостоли проповядват.
2:17 Апостолът сега се обръща с въп-
рос към един трети вид хора: „Юдеите,
на които е бил даден законът, загубени ли
са?" Отговорът, разбира се, е: „Да, те
също са загубени!"
Няма съмнение, че много logeu смятат
за себе си, че са „имунизирани" против
БоЖия съд. Те мислят, че Бог никога не
би изпратил в ада един евреин, докато
езичниците ще горят като сухи съчки в
огъня на ада. Сега Павел трябва да раз-

318

Римляни 2

руши тази тяхна представа, като им по-
каЖе, че при известни обстоятелства
езичниците могат да бъдат по-близо до
Бога, отколкото евреите.
Най-напред той изреЖда онези неща, за
които 1одеинът смята, че му осигуряват
Вътрешен достъп до Бога. Той се нари-
ча 1одеин и следователно е член на избра-
ния БоЖий народ на земята. Обляга се на
закона, който никога не е имал за цел да
бъде облегалка, а да събуЖда чувството
на греховност в съвестта на човека.
Хвали се с Бога, с единствения истинен
Бог, Който е влязъл в уникални договор-
ни отношения с народа на Израел.
2:18 Знае БоЖията воля, тъй като има
нейното най-общо описание в Писания-
та. РазсъЖдава меЖду „различни мне-
ния", тъй като законът го учи да преце-
нява моралните стойности.
2:19 Гордее се, че е водач на морално и
духовно слепите, светлина на тези, ко-
ито са в тъмнината на невежеството.
2:20 Смята се за знаещ да наставлява
простите и да учи младенците, защото
има в закона „олицетворение на знание-
то и на истината".
2:21 Но това, с което се хвали logeu-
нът, не е променило Живота му. То гово-
ри за една гордост, основана на нацио-
налната му принадлежност, религия и
познание, без свидетелството на морал-
ната промяна. Той поучава другите, но
не смята да прилага тези уроци за себе
си. Проповядва да не се краде, а не прак-
тикува това, което проповядва.
2:22 Когато забранява прелкйюдейст-
вото, кодеинът се дърЖи според правило-
то: „Това, което говоря, правете, но спо-
ред делата ми не вършете." И макар че
наистина мрази идолите и се гнуси от
тях, не се колебае да светотатства, ка-
то моЖе би действително обира езичес-
ките храмове.
2:23 Хвали се със закона, но това не му
пречи да опозорява Бога, като престъп-
ва Неговите свещени заповеди.
2:24 Това изобилие от думи, без покри-
тие от дела, кара езичниците да хулят

Boikuemo име. Като всички хора, те съ-
дят за Господа по тези, които се нари-
чат Негови последователи. Така е било
В дните на Исая (Ис. 52:5), така е u сега.
Всеки от нас трябва да си зададе въпро-
са:
Ако от Исус Христос
хората моЖеха да видят
само това, което вюкдат в теб
(напиши името си),
какво вшкдат те?
2:25 Освен със закона кодеите се горде-
ят и с ритуала на обрязването. Това е
една дребна хирургическа операция на ко-
Жичката на половия орган на еврейските
момченца. То е било дадено от Бога ка-
то белег на завета, който Той е склк>чил
с Авраам (Бит. 17:9-14), и е обозначавало
отделянето на специален народ за Бога
от света. След известно време евреите
са започнали да се гордеят толкова мно-
го с обрязването, че са наричали езични-
ците с презрителното име „необрязани-
те".
Тук Павел свързва обрязването със за-
кона на Мойсей и посочва, че то е играло
ролята на белег само докато е било под-
крепено от Живот на подчинение. Бог не
обича ритуалите сами по себе си. Той не
се задоволява с показни церемонии, без
вътрешна святост. Затова обрязване-
то на кодеин, който престъпва закона, е
същото като необрязването.
Когато апостолът говори 6 този па-
саЖ за „законоизпълнителите", думите
му не трябва да се разбират в абсолю-
тен смисъл.
2:26 И така, ако един езичник се при-
дърЖа към морала, предписан от закона,
дори и да не е под закон, неговото необ-
рязване ще бъде по-приемливо от обряз-
ването на един съгрешил Ьдеин. В този
случай е обрязано сърцето на езичника и
това единствено има значение.
2:27 По-доброто поведение на езични-
ка осъЖда кздеина, който, при все че има
писан закон и обрязване, не спазва зако-
ва, нито Живее според обрязването - Жи-
вот на отделяне и освещение.

319

Римляни 2, 3

2:28 Според Бога истинският 1одеин не
е просто човек, В чиито Вени тече АВра-
амоВа кръв, или човек, който носи беле-
га на обрязВането Върху тялото си. Един
чоВек моЖе да има и двете и да бъде мо-
ралната утайка на света. Господ не се
влияе от Външни, национални или религи-
озни белези- Той търси вътрешна искре-
ност и чистота.
2:29 Истинският togeuH е този, който
е не само АвраамоВ потомък, но и Живее
благочестив Живот. Този пасаЖ не учи,
че всички вярващи са kxjeu или че църква-
та е БоЖият Израел. Павел просто го-
вори за родените като евреи, като под-
чертава, че само произходът и спазване-
то на заповедта за обрязването не са
достатъчни. Те трябва да бъдат подп-
латени и с вътрешно съдърЖание.
Истинското обрязване е обрязването
на сърцето, а не просто една хирургичес-
ка операция на старото, покварено ес-
тество.
Тези, които съчетават този външен
белег с вътрешно благочестие, получа-
ват похвала от Бога, а не от хората. В
този стих има една игра на думи, която
не моЖе да се види В преводния текст.
Думата „1одеин" идва от „Юда", което
означава „похвала". Истинският 1одеин
е този, който получава похвала от Бога
заради своя характер.
3:1 ПаВел продълЖава темата за вина-
та на kxjeume и В първите осем стиха на
тази глава. Тук се „появява" и неговият
еврейски „опонент", който започва да
„разпитва" апостола. „Разпитът" про-
тича в следния ред:
ОПОНЕНТЪ ТНА ПАВЕЛ: Ако всичко,
което казваш в 2:17-27, е истина, тога-
ва какво предимство има (одеинът и
каква е ползата от обрязването?
3:2 ПАВЕЛ: Юдеите са имали много и
специални привилегии. Най-ваЖната от
тях е, че на тях са били поверени Божес-
твените писания. Старозаветните Пи-
сания са били дадени на kxjeume, за да ги
запишат и да ги спазват, но как са отго-
ворили те на тази огромна привилегия?

Като цяло те са показали чудовищна
липса на вяра.
3:3 ОПОНЕНТЪТ НА ПАВЕЛ: Добре,
съгласен съм, че не всички logeu са повяр-
вали. Това означава ли, че Бог няма да
спази Своите обещания? В края на краи-
щата нали Той избра Израел за Свой на-
род и склкми определени договори с него?
МоЖе ли неверието на някои да накара
Бог да наруши думата Си?
3:4 ПАВЕЛ: Разбира се, че не! Винаги,
когато се поставя въпросът кой е верен
- Бог или човекът, трябва да знаем, че
Бог е верен, „а всеки човек лъЖлив". То-
ва е значението и на думите на Давид в
Пс. 51:4: „...за да бъдеш оправдан, когато
говориш, и да излезеш непорочен, когато
съдиш." Нашите грехове слуЖат само за
да потвърдят Верността на БоЖиите
думи.
3:5 ОПОНЕНТЪТ НА ПАВЕЛ: Ако е
така, защо Бог ни осъЖда? Ако нашата
неправда прави БоЖията правда да се
откроява още по-ярко, как моЖе Бог да
ни нанася гняв? (Тук Павел изрично от-
белязва, че при цитирането на тези въп-
роси той използва типични човешки ар-
гументи.)
3:6 ПАВЕЛ: Това е един несериозен ар-
гумент, който не заслуЖава внимание.
Ако имаше някаква вероятност Бог да
бъде неправеден, как тогава Бог ще съди
света? А ние всички признаваме, че Бог
ще съди света.
3:7 ОПОНЕНТЪТ НА ПАВЕЛ: Но ако
моят грях носи слава на Бога, ако моята
невярност утвърЖдава Неговата вяр-
ност, ако човешкият гняв е за Негова
похвала, как тогава моЖе Бог непрекъс-
нато да ме осъЖда като грешник?
3:8 Защо да не моЖем да каЖем...
ПАВЕЛ: Нека да те прекъсна и да ти
каЖа, че някои хора действително обви-
няват нас, християните, че използваме
този аргумент, но това е клевета.
ОПОНЕНТЪТ НА ПАВЕЛ: Защо да не
моЖем да каЖем: „Да вършим зло, за да
дойде добро"?

320

Римляни 3

ПАВЕЛ: Тоба, което мога да каЖа, е, че
осъЖдението на хората, които говорят
така, е спрабедливо.
(Всъщност последният аргумент, кол-
кото и да изглеЖда глупаб, непрекъснато
се използва срещу евангелието на БоЖи-
ята благодат. Хората казват: „Ако спа-
сението е просто чрез Вяра В Христос,
тогава моЖеш да правиш каквото си ис-
каш и да Живееш в грях. След като БоЖи-
ята благодат свръхизобилства над чо-
вешкия грях, тогава колкото повече съг-
решаваш, толкова повече изобилства
Неговата благодат." Апостолът отго-
варя на това възражение в 6 гл.)
3:9 ОПОНЕНТЪТ НА ПАВЕЛ: Тогава
да не би да искаш да каЖеш, че ние, toge-
ите, сме по-добри от грешните езични-
ци? Или според други версии: „Да не би
ние, kxjeume, да сме по-лоши от езични-
ците?" Отговорът и при двата случая е,
че те не са нито по-добри, нито по-лоши.
Всички сме грешни.
Това води до втория въпрос в разсъЖ-
денията на Павел. Той вече е показал, че
езичниците са загубени; че самодоволни-
те моралисти - и кодеи, и езичници - съ-
що са загубени; че и kxjeume са загубени.
Сега той се обръща към въпроса: „Всич-
ки ли хора са загубени?"
Отговорът е: „Да, ние вече обвиних-
ме всички хора, че са под грях." Това оз-
начава, че в това отношение kxjeume не
се различават от езичниците.
3i 10 Ако са необходими още доказател-
ства, тези доказателства могат да се
намерят 8 СЗ. Там най-напред ние виЖ-
даме, че грехът е засегнал всеки човек,
роден от човешки родители (3:10-12), а
след това - че грехът е засегнал цялото
човешко същество (3:13-18). Бихме мог-
ли да перифразираме тези думи така:
„Няма нито един праведен човек" (Пс.
14:1).
3:11 Няма нито един човек, който да
разбира правилно Бога. Няма нито един,
„който да търси Бога" (Пс. 14:2). Оста-
вен сам на себе си, падналият човек нико-
га няма да потърси Бога. Това моЖе да

стане само в резултат на действието
на Светия Дух.
3:12 Всички са се отклонили от Бога.
Цялото човечество се е развратило. Ня-
ма нито един човек, който да прави доб-
ро - няма ни един (Пс. 14:3).
3:13 Гърлата им са като отворени
гробове. Говоренето им е непрекъснато
лъЖа (Пс. 5:9). „Аспидова отрова има под
устните им" (Пс. 140:3).
3:14 Устата им са пълни с проклинане
и омраза (Пс; 10:7).
3:15 Краката им бързат да ги заве-
дат на места, където да проливат не-
Винна кръв (Ис. 59:7).
3:16 След себе си оставят опустоше-
ние и разорение (Ис. 59:7).
3:17 Никога не знаят как да намерят
пътя на мира (Ис. 59:8).
3:18 Нямат никакъв страх от Бога
(Пс. 36:1).
И така, това е „рентгеновата сним-
ка" на човешката раса. Тя показва всео-
бща неправда (3:10); невеЖестВо и неза-
висимост от Бога (3:11); отклонение,
безполезност и липса на каквато и да би-
ло доброта (3:12). Човешкото гърло е об-
лоЖено с развала, езикът на човека гово-
ри лъЖа, устата му е пълна с отрова
(3:13) и проклинане (3:14); краката му
бързат към убийство (3:15); след себе си
оставя разрушение и скръб (3:16); не знае
как да твори мир (3:17) и не се бои от Бо-
га (3:18). Тук ние ВиЖдаме пълната пок-
вареност на човека, което означава, че
грехът е засегнал цялото човечество и
че освен това той е засегнал и всяка част
на човешкото същество. Очевидно не
всеки човек извършва всички ВъзмоЖни
грехове, но неговата природа е такава,
че моЯсе да ги извърши.
Ако Павел искаше да даде един по-пъ-
лен каталог на'греховете, той сигурно
щеше да вклкзчи и сексуалните грехове -
прел1ободейство, хомосексуализъм, лес-
бийство, перверзия, съвкупление с Жи-
вотни, проституция, изнасилване, мъЖ-
ка проституция, порнография и цинизъм.
Би могъл да спомене и греховете, свърза-

321

Римляни 3

ни с Войната: унищоЖение на невинни де-
ца, зверства, газови камери, пещи, кон-
центрационни лагери, инструменти за
мъчение, садизъм. Би могъл да спомене и
семейните грехове: изневяра, развод, по-
бой над съпругите, нравствена Жесто-
кост, лошо отношение към децата. При-
бавете към всичко това и престъплени-
ята на убийството, осакатяването на
хора, краЖбшпе, обирите, злоупотреби-
те с пари, вандализма, рушветчийство-
то, корупцията, а така също и греховете
на речта: псувните, неприличните вицо-
ве, непристойния език, клетвите, бого-
хулството, лъЖите, клеветите, клкоки-
те, злословенето, недоволството и оп-
лакването. Има и други лични грехове ка-
то: пиянството, наркоманията, гор-
достта, завистта, скъперничеството,
неблагодарността, мръсните мисли, ом-
разата и ненавистта. Този списък моЖе
да бъде продълЖен като че ли до безкрай-
ност - замърсяване на околната среда,
безразборно изхвърляне на отпадъчните
продукти, расизъм, експлоатация, изма-
ма, измяна, неспазване на обещанията и
т. н. Има ли нуЖда от още доказателс-
тва, за да разберем, че човекът е поква-
рен?
3:19 Когато Бог даде закона на Изра-
ел, той, така да се каЖе, взе проба от чо-
вешката раса. Резултатът от този
опит доказа, че Израел не е годен да от-
говори на Неговите изисквания, и Бог с
основание прилоЖи този резултат към
всички останали народи. Същото прави
и здравният инспектор, когато взема
проба от водата в един кладенец. След
като изследва пробата и открие, че во-
дата е замърсена, той прави заклкочение,
че всичката вода в този кладенец е за-
мърсена.
Затова и Павел пише, че когато зако-
нът казва нещо, той го казва на онези,
които са под закона - т. е. на народа на
Израел, така че всяка уста - както на
Ьдеина, така и на езичника - да бъде зат-
ворена и целият свят да застане на под-
съдимата скамейка пред Бога.

3:20 Никой няма да се оправдае чрез
спазването на закона. Законът не е да-
ден, за да оправдае хората, а за да произ-
веде само „познаването на греха" - не
познаването на спасението, а познаване-
то на греха.
Ние никога не бихме могли да разберем
какво е крива линия, ако не знаехме как-
во е права линия. Законът е като една
права линия. Когато хората проверят
себе си чрез него, те виЖдат колко са из-
кривени.
Ако искаме да разберем дали лицето ни
е чисто, или мръсно, ние използваме ог-
ледалото, но огледалото не моЖе да из-
мие мръсното ни лице. Ако един човек
има температура, той моЖе да,Види то-
ва по термометъра, но температурата
му няма да спадне, ако го глътне.
Законът е добър, когато произвеЖда
изобличение в грях, но е безсилен да спа-
си грешника от греха. Както е казал
Мартин Лутер, функцията на закона не
е да оправдава, а да уЖасява.
Г.  Основата и условията на
евангелието (3:21-31)
3:21 Стигнахме до сърцевината на Пос-
ланието към римляните, където Павел
отговаря на въпроса: „Как могат без-
бозкните грешници да бъдат оправдани
от един свят Бог според евангелието?"
Най-напред Павел казва, че правдата
от Бога се е явила независимо от зако-
на. Това означава, че Бог ни е явил една
програма или план, чрез който да моЖе
праведно да спасява неправедните греш-
ници и който не изисква от хората да
спазват закона. Тъй като Бог е свят, Той
не моЖе да одобрява или подминава, или
да си затваря очите пред какъвто и да
било грях. Той трябва да го накаЖе. А на-
казанието за греха е смърт. Но Бог оби-
ча грешника и Желае да го спаси. Ето в
това се състои проблемът. БоЖията
правда изисква смъртта на грешника, но
Неговата лк>бов изисква вечното му
щастие. Евангелието показва как Бог

322

Римляни 3

спасява грешниците, без да прави комп-
ромис със Своята правда.
За този справедлив план свидетелст-
ват и законът, и пророците. Още от-
делните елементи и сенки на системата
на Жертвоприношенията предсказват,
че за изкуплението е нуЖно проливането
на кръв. Това е било предсказано и от
преки пророчества (8Ж. напр. Ис. 51:5,6,
8; 56:1; Дан. 9:24).
3:22 21 cm. ни каза, че това праведно
спасение не се получава чрез спазването
на закона. Тук, във 22 cm., апостолът ни
казва по какъв начин се получава то
всъщност - „чрез вяра в Исуса Христа".
Вярата тук означава пълно упование на
Живия Господ Исус Христос като на
единствен Спасител от греха и единст-
вена наша надеЖда за небето. Тя се осно-
вава на Личността и делото на Христос
Такъв, Какъвто е описан в Библията.
Вярата не е скок в неизвестното. Тя
има нуЖда от сигурни доказателства и
ги намира 8 непогрешимото БоЖие сло-
во. Вярата не е нито нелогична, нито не-
разумна. Какво по-разумно от това съз-
данието да се довери на своя Създател?
Вярата не е дело, чрез което човек зас-
луЖава или спечелва своето спасение. Чо-
век не моЖе да се хвали с това, че е повяр-
вал в Господа; той би бил глупак да не по-
вярва. Вярата не е опит да се заслуЖи
спасението; тя е едно просто приемане
на спасението, което Бог предлага на чо-
века като подарък.
По-нататък Павел ни казва, че това
спасение е „за всички [и на всички]6, ко-
ито вярват". То е „за всички" в смисъл,
че е достъпно за всички, предлага се на
всички и е достатъчно за всички. Но то
е само на онези, които вярват - т. е. то
действа само в Живота на онези, които
приемат Господ Исус чрез един опреде-
лен акт на вяра. Прошението е за всич-
ки, но то става валидно в Живота на от-
делния човек само когато той го приеме.
Когато Павел казва, че спасението е
достъпно за всички, има предвид както
кздеите, така и езичниците, „защото

няма разлика". В това отношение к»де-
ите нямат никакво преимущество, а
езичниците не са В по-неизгодно полоЖе-
ние от тях.
3:23 Евангелието е толкова общодос-
тъпно, колкото и нуЖдата на хората от
него е всеобща. А нуЖдата е всеобща, за-
щото „всички съгрешиха7 и не заслужа-
ват да се прославят от Бога". Всички
съгрешиха в Адам. Когато Адам съгре-
ши, той направи това като представи-
тел на всички свои потомци. Но хората
са грешници не само по природа. Те съг-
решават и на практика. Те „не заслужа-
ват да се прославят от Бога".
Екскурс върху греха
Грях е всяка мисъл, дума или действие,
което не съответства на БоЖия стан-
дарт за святост и съвършенство. Това
е все едно да стреляме и да не улучим цел-
та, да не уцелим мишената. Когато един
индианец стреля с лък и не улучва мише-
ната, той казва: „Аз съгреших." В него-
вия език8 се използва една и съща дума за
„сьгрешавам" и за „не улучвам целта".
Грехът е беззаконие (Шоан. 3:4), бунт
на волята на създанието срещу БоЖия-
та воля. Ние вършим грях не само като
вършим зло, но и като не вършим това,
което знаем, че е добро (Як. 4:17). Всич-
ко, което не става от вяра, е грях (Рим.
14:23). Това означава, че е грешно да пра-
вим нещо, за което изпитваме разумни
съмнения. Ако съвестта ни не е чиста по
отношение на едно действие и въпреки
това го извършим, ние съгрешаваме.
„Всяка неправда е грях" (1 Йоан. 5:17);
и всяка безумна мисъл е грях (Пр. 24:9).
Грехът започва 6 мисълта. Когато го
насърчим и подхраним, той става дейст-
вие, а действието Води до смърт. Често
пъти лицето на греха изглеЖда много
привлекателно, но гърбът му е уЖасно
грозен.
На някои места Павел прави разлика
меЖду грях и грехове. Греховете се лоши-
те неща, които ние правим, а грехът се

323

Римляни 3

отнася go нашето зло естество, т. е. go
това, което сме. Това, което сме, е мно-
го no-лошо от каквото и да било, което
някога сме направили. Но Христос умря
както за злата ни природа, така и за зли-
те ни дела. Бог прощава нашите грехове,
но Библията никъде не казва, че Той про-
щава нашия грях. Точно обратното, Бог
осьзкда или съди греха в плътта (Рим.
8:3).
Също така има разлика меЖду грях и
престъпление. Престъплението е нару-
шение на известен закон. В основата си
краЖбата е грешно нещо; тя е грешна са-
ма по себе си. Но освен това тя е и прес-
тъпление, когато има закон, който я заб-
ранява. Където няма закон, там няма и
престъпление (Рим. 4:15).
Павел най-напред каза, че всички хора
са съгрешили и непрекъснато не „улуч-
ват целта" на БоЖията слава. Сега той
иска да покаЖе какво е лечението на та-
зи смъртоносна болест.
3:24 „... с Неговата благодат се оправ-
дават даром..." Евангелието ни казва
как Бог оправдава грешниците даром,
без те да заслуЖаВат това. Какво тряб-
ва да разбираме, когато говорим за оп-
равдание?
Думата „оправдавам" означава „да
призная някого за праведен" или „да зая-
вя, че даден човек е праведен". Така нап-
ример Бог признава един грешник за пра-
веден, когато този грешник повярва в
Господ Исус Христос. Това е и най-чес-
тата употреба на тази дума в НЗ.
Трябва да каЖем обаче, че и човекът
моЖе да оправдае Бога (вЖ. Лука 7:29),
като повярва и се подчини на БоЖието
слово. С други думи, той заявява, че Бог
е праведен във всичко, което казва и пра-
ви.
И, разбира се, човек моЖе да оправдае
себе си - т. е. моЖе да заяви своята соб-
ствена правда (8Ж. Лука 10:29). Но това
не е нищо повече от една самоизмама.
„Оправдавам" не означава „да направя
някого праведен". Ние не моЖем да нап-

равим Бог праведен; Той си е праведен.
Ние моЖем само да признаем, че Той е
праведен. Бог също не прави грешника
безгрешен или праведен, а само му при-
писва праведност. Както казва Т. Пиър-
сън: „Когато оправдава грешниците, Бог
всъщност ги нарича праведни, без те да
са наистина такива - т. е. Той не вменя-
ва грях там, където той наистина съ-
ществува, а вменява правда, където тя
не съществува."9 Едно популярно опреде-
ление на оправданието се съдърЖа в след-
ните думи: все едно че никога не съм съг-
решил. Но това не е достатъчно, за да
обхване значението на оправданието на-
пълно. Когато Бог оправдава вярващия
грешник, Той не само го освобоЖдава от
вината, но го и облича в Своята Собст-
вена праведност, правейки го абсолкмп-
но годен за небето. „Оправданието изли-
за извън границите на оневинението и
стига до одобрението; то надвишава из-
винението и стига до повишението в
звание."10 Оневинението означава само
освобождаване на един човек от обвине-
ние. Оправданието означава вменяване
на полоЖителна праведност.
Основанието, на което Бог моЖе да
признава безбоЖните грешници за пра-
ведни, е това, че Господ Исус Христос е
изплатил напълно дълга на техните гре-
хове със Своята смърт и възкресение.
Когато грешниците приемат Христос
чрез вяра, те биват оправдани.
Когато Яков ни учи, че оправданието
е чрез дела (Як.2:24), той не иска да каЖе,
че ние се спасяваме чрез добри дела или
чрез вяра пл1ос добри дела, а no-скоро че
се спасяваме чрез такъв вид вяра, която
води до добри дела.
ВаЖно е да се разбере, че оправданието
е нещо, което става в БоЖия ум. То не е
нещо, което вярващият трябва да по-
чувства. Той знае, че това е станало, за-
щото Библията казва така. Скофилд да-
ва следното определение: „Оправдание-
то е такъв акт, чрез който Бог призна-
ва за праведни всички, които вярват в
Исус. То е нещо, което става в БоЖия ум,

324

Римляни 3

а не В нервната система или в емоцио-
налната природа на вярващия."
Тук, в Римляни 3:24, апостолът ни учи,
че ние се оправдаваме даром. Ние не по-
лучаваме оправданието си по заслуги или
като го купуваме, а като нещо, което ни
се предлага като подарък.
След това ние научаваме, че се оправ-
даваме... даром от БоЖията благодат.
Това означава просто, че оправданието
няма нищо общо с каквато и да било зас-
луга от наша страна. Ние изобщо не го
заслужаваме, не моЖем да го спечелим и
не моЖем да го купим с нищо.
За да избегнем по-нататъшното обър-
кване, нека спрем за малко и изясним, че
в НЗ има шест вида оправдание. Ние се
оправдаваме по благодат, чрез вяра, чрез
кръв, чрез сила, от Бога и чрез дела, и в
това няма никакво противоречие.
Ние се оправдаваме по благодат. Това
означава, че ние не заслуЖаваме оправда-
ние.
Оправдаваме се чрез вяра (Рим. 5:1).
Това означава, че ние трябва да получим
оправданието, като повярваме в Господ
Исус Христос.
Оправдаваме се чрез кръв (Рим. 5:9).
Това е цената, която Спасителят пла-
ти, за да моЖем да бъдем оправдани.
Оправдаваме се чрез сила (Рим. 4:24,
25) - същата тази сила, която възкреси
Господ Исус от мъртвите.
Оправдаваме се от Бога (Рим. 8:33).
Той е Този, Който ни признава за правед-
ни.
Оправдаваме се чрез дела (Як. 2:24).
Тук не става въпрос за добри дела, с кои-
то спасението трябва да се заработи, а
за добрите дела, които свидетелстват,
че сме били оправдани.
Когато се върнем към 3:24, моЖем да
прочетем, че се оправдаваме „чрез из-
куплението, което е в Христа Исуса".
„Изкупление" означава да откупиш няко-
го, като платиш някаква цена. Господ
Исус ни откупи от робския пазар на гре-
ха. Неговата скъпоценна кръв бе цената,
която Той плати, за да удовлетвори

изискванията на един свят и праведен
Бог. Въпросът „На кого Той плати тази
цена?" е напълно излишен. Писанията ни-
къде не гоборят за някакво определено
плащане, издълЖено на Бога или на Сата-
на. Откупът не е изплатен на никого, а
е едно абстрактно споразумение, което
осигурява справедливото основание, на
базата на което Бог моЖе да спасява
безбоЖните грешници.
3:25 Бог постави Христос Исус „за
умилостивеше". Умилостивението е
начин да се задоволи справедливостта,
да се избегне БоЖият гняв и да се пока-
Же милост на основание на приета Жер-
тва.
В НЗ Христос се нарича три пъти
„умилостивение". Тук, в Римляни 3:25,
ние научаваме, че тези, които повярват
в Христос, намират милост на основа-
ние на пролятата Му кръв. В1 Йоан. 2:2
Христос е описан като „умилостивение
за нашите грехове, и не само за нашите,
но и за греховете на целия свят". Него-
вото дело е достатъчно за целия свят,
но е действено само за онези, които Му
се доверят. И накрая, в 1 Йоан. 4:10 се
казва, че БоЖията лкзбов се е явила в то-
ва, че Бог е изпратил Своя Единороден
Син за умилостивение на нашите грехо-
ве.
В молитвата на бирника, описана в Лу-
ка 18:13, се казва буквално така: „БоЖе,
бъди умилостивен към мене, грешника!"
Той моли Бога да му покаЖе милост, без
да изисква от него да плати наказанието
за голямата си вина.
Думата „умилостивение" се среща и в
Евреи 2:17: „Затова трябваше да се оп-
риличи във всичко на братята Си, за да
бъде милостив и верен първосвещеник в
отношение към Бога, за да извърши уми-
лостивение за греховете на лк>дете."
Тук изразът „за да извърши умилостиве-
ние" означава „да отмахне греховете им,
като плати наказанието".
Старозаветното съответствие на
думата „умилостивение " е „умилостиви-
лище". Умилостивилището е капакът на

325

Римляни 3

скинията. В Деня на умилостиВението
пърВосвещеникът е напръсквал умилос-
тивилището с кръвта на Жертвеното
Животно. По този начин греховете на
първосВещеника и народа са били изкуп-
вани или покривани.
Когато Христос направи умилостиве-
ние за нашите грехове, Той извърши мно-
го повече. Той не само покри нашите гре-
хове, но ги отмахна от нас завинаги.
Сега Павел ни казВа, че Бог е поставил
Христос за умилостивеше чрез Негова-
та кръв посредством вяра. Тук не се
казВа, че ние трябва да вярваме в Него-
вата кръв, защото обектът на нашата
вяра е Самият Христос. Само възкресе-
ният и Жив Христос моЖе да спасява.
Той е умилостивението. Вярата в Него
е начинът, по който ние се възползваме
от умилостивението. Неговата кръв е
платената цена.
Завършеното дело на Христос обявя-
ва БоЖията правда за „прощаване на
греховете, извършени по-напред". Това
се отнася за греховете, извършени преди
смъртта на Христос. Във Времето от
Адам до Христос Бог е спасявал хората,
които Вярваха В Него на основание на
откровението, което Той им е давал.
Авраам например повярва в Бога и това
му се вмени за правда (Бит. 15:6). Но как
е могъл Бог да прави това и да остане
справедлив? Нали безгрешният Замест-
ник Все още не е бил убит? Кръвта на съ-
вършената Жертва Все още не е била
пролята? С една дума, Христос още не е
бил умрял. Дългът не е бил платен. Бо-
Жишпе справедливи изисквания не са би-
ли задоволени. Как тогава Бог е могъл да
спасява вярващите грешници в староза-
ветния период?
Отговорът е, че макар и Христос да
не е бил умрял, Бог е знаел, че Той ще ум-
ре, и е спасявал хората на основание на
бъдещото дело на Христос. Дори и ста-
розаветните светии да не са знаели ни-
що за Голгота, Бог е знаел за нея и им е
вменявал цялата стойност на Христо-
вото дело, когато те са повярвали в Бо-

га. В един съвсем действителен смисъл
старозаветните вярващи са били спася-
вани „на кредит". Били са спасявани на
основание на цената, която е щяла да бъ-
де платена. Те са гледали напред към
Голгота; докато ние гледаме назад към
нея.
Това има предвид и Павел, когато каз-
ва, че умилостивението, което е Хрис-
тос, заявява БоЖията правда, защото
Бог е простил греховете, извършени
преди това. Тук той няма предвид (как-
то някои смятат неправилно) грехове-
те, които човек извършва преди обръще-
нието си. Това би означавало, че Хрис-
тос ни е избавил от греховете, които
сме извършили преди новороЖдението,
но че човек трябва сам да помисли какво
ще прави с греховете си след това... Не,
тук апостолът явно разглеЖда въпроса
за привидната снизходителност на Бо-
га по отношение на греховете на хората,
които са били спасени преди идването на
кръста. На пръв поглед моЖе би изглеЖ-
да, че Бог е извинил техните грехове или
се е престорил, че не ги виЖда. Но Павел
казва, че това не е така. Господ е знаел,
че Христос ще извърши пълно изкупле-
ние, и е спасявал хората на това основа-
ние.
И така, старозаветното време е вре-
мето на БоЖието д-ьлготьрпение. В
продълЖение на най-малко 4000 години
Бог се е въздърЖал да не осъди греха. Но
когато се е изпълнило времето, Бог е из-
пратил Своя Син, за да понесе греховете.
И когато Господ Исус е взел греховете
върху Себе Си, Бог е излял цялата ярост
на Своя справедлив и свят гняв върху Си-
на на Своята лкзбов.
3:26 Сега смъртта на Христос показ-
ва БоЖията правда. Бог е праведен, за-
щото е изискал пълното заплащане на
наказанието за греха. И Той моЖе да оп-
равдава нечестивите грешници, без да
одобрява техния грях и без да прави ком-
промис със Собствената Си правда зара-
ди смъртта и възкресението на съВър-

326

Римляни 3

шения Заместник. Алберт Мидлейн е
описал тази истина много поетично:
Съвършената Боокия правда
Христовата кръв изяви.
Неговото чудно оправдание
в Христовата кръв се яви.
Бог не оневинява виновния,
Той изисква заплатата на греха.
Но Христос заплати цената
и задоволи изискванията на съда.
Грехът бе поставен върху Спасителя,
кръвта Му изплати дълга.
БоЖията справедливост е задоволена
и върху грешника се изля милостта.
Аз вече не съм роб на греха,
защото Спасителят за мен умря.
Когато застана пред Бога,
ще покшка кръвта и ще кхика:
„Тя е моетоумилостивение
пред гнева."
3:27 Къде е хвалбата тогава в този чу-
ден план на спасението? Тя е изклктена,
невъзможна, забранена. Чрез какъв за-
кон е изклкгоена? Чрез закона на делата
ли? Не, не чрез закона на делата. Ако спа-
сението беше чрез дела, всеки щеше да
намери нещо, с което да се похвали. Но
когато спасението е чрез закона на вя-
рата, няма място за хвалба. Оправдани-
ят човек казва: „Аз извърших всички гре-
хове; Исус извърши цялото спасение."
Истинската вяра отрича всякаква въз-
моЖност за самопомощ, самоусъвър-
шенстване и самоспасение. Истинската
вяра гледа единствено към Христос ка-
то към Спасител. Тя казва така:
В ръката си не нося никаква цена;
на Твоя кръст единствен уповавам.
Безпомощен и гол, за дреха моля аз,
на Твойта благодат се позовавам.
Аз толкова съм мръсен и изцапан,
но Ти измиваш всякакви петна.
Измий и мен, Спасителк), защото
иначе отивам във смъртта!
Огастъс М. Топлейди
3:28 След като посочва още веднъЖ
причината защо хвалбата е изклк>чена,

Павел отново повтаря, „че човек се оп-
равдава чрез вяра, без делата на зако-
на".
3:29 Как евангелието представя Бога?
Бог само Бог на iogeume ли е, или и на
езичниците? Не, Той не е само Бог на
Iogeume, а е Бог и на езичниците. Господ
Исус Христос не умря само за един народ
от човечеството, а за целия грешен
свят. И това предлоЖение за пълно и
свободно спасение се отнася за всеки -
както за евреите, така и за езичниците.
3-30 Няма два Бога - един за евреите и
един за езичниците. Има само един Бог
и само един път на спасение за цялото
човечество. „Същият Бог ще оправдае
обрязаните от вяра и необрязаните
чрез вяра." Каквато и да е причината за
използването на два различни предлога
в този текст („от" и „чрез"11), разлика
в средството на оправданието няма - и
в двата случая става въпрос за вяра.
3:31 Остава един ваЖен въпрос. Кога-
то казваме, че спасението е чрез вяра, а
не чрез спазване на закона, казваме ли съ-
що, че законът е без никаква стойност
и че не трябва да му обръщаме никакво
внимание? Евангелието напълно ли от-
меня закона? Точно обратното, еванге-
лието утвърЖдава закона. Ето как:
Законът изисква пълно подчинение.
Наказанието за нарушаването на закона
трябва да се плати, а заплатата на гре-
ха е"СМЪРТ. Ако нарушителят на зако-
на не плати наказанието, той завинаги
ще бъде изгубен. Евангелието ни казва,
че Христос умря, за да плати наказание-
то за нарушения закон. Това не беше не-
що, което Той моЖеше да подмине пре-
небреЖително. Той трябва да плати це-
лия дълг. Сега всеки нарушител на зако-
на моЖе да се възползва от факта, че
Христос е платил наказанието вместо
него. По този начин евангелието на спа-
сението утвърЖдава закона, като показ-
ва, че неговите максимални изисквания
трябва да бъдат задоволени и наистина
са били задоволени.

327

Римляни 4

Д. Съответствието меЖду
евангелието и Стария Завет (4 гл.)
Петият въпрос, който Павел разглеЖда,
е: „Евангелието съответства ли на уче-
нието на СЗ?" Отговорът на този въп-
рос е особено ваЖен за евреите. Затова
апостолът сега показва, че има съвърше-
но съответствие меЖду евангелието в
НЗ и в СЗ. Оправданието винаги е било
чрез вяра.
4:1 Павел доказва това, като взема за
пример двама от най-великите мъЖе в
израелската история: Авраам и Давид. И
с двамата Бог е склкзчил велики завети.
Единият е Живял векове преди даването
на закона, другият е Живял много години
след това. Единият е оправдан, преди да
бъде обрязан, другият - след като е об-
рязан.
Нека най-напред да разгледаме случая
с Авраам, когото всички евреи наричат
свой праотец. Какво е преЖивял той по
плът?12 Какво е намерил за начина, по
който един човек се оправдава?
4:2 Ако Авраам се е оправдал чрез де-
ла, тогава щеше да има нещо, с което да
се хвали. Щеше да се гордее, че е извър-
шил нещо, което му дава право да заста-
не праведен пред Бога. Но това е изклк>-
чено. Никой никога няма да моЖе да се
похвали с нещо пред Бога (Еф. 2:9). В Пи-
санията няма нищо, което да показва, че
Авраам е имал някакво основание да се
хвали, че е бил оправдан чрез своите де-
ла.
Някой моЖе да попита: „Но нима в
Яков 2:21 не се казва, че Авраам е бил оп-
равдан чрез дела?" Да, казва се, но там
смисълът е съвсем друг. Авраам се е оп-
равдал чрез вяра, като е повярвал в Бо-
Жието обещание за неизброимото му по-
томство, за което се говори в Битие
15:6. Патриархът е повярвал в Господа и
Бог му е вменил това за правда. С други
думи, Авраам се е оправдал чрез вяра. То-
ва е всичко. Делата не са имали никаква
роля при спасението. Те дори не се споме-
нават.

4:4 Всичко това ни довеЖда до едно от
най-възвишените твърдения в Библия-
та, което засяга разликата меЖду дела-
та и вярата по отношение на спасение-
то.
Нека да разсъЖдаваме така: когато
един човек върши нещо, за да подсигури
прехраната си и получи някакви пари на
края на месеца, те му се считат като
заплата. Той си е заработил тези пари.
Той не се покланя и не се свива пред своя
работодател, нито му благодари за не-
говата милост, която е получил незаслу-
Жено. Няма такова нещо! Той си слага
парите в дЖоба и си отива вкъщи с чувс-
твото, че са му платили за изразходва-
ното време и труд.
Но с оправданието нещата изобщо не
стоят така.
4:5 Колкото и да ви звучи странно, оп-
равданият човек е човек, който не вър-
ши нищо. Той отрича каквато и да било
възмоЖност да спечели своето спасение;
отхвърля каквато и да било лична заслу-
га или доброта. Той признава, че и най-
добрите му усилия не могат да изпълнят
справедливите изисквания на Бога.
Вместо това оправданият човек „вяр-
ва в Онзи, Който оправдава нечести-
вия". Той поставя вярата и упованието
си в Господа. Вярва на думите на Бога.
Както вече видяхме, това не е нещо, ко-
ето заслуЖава похвала. Похвалата не е
в неговата вяра, а в Обекта на неговата
вяра.
ЗабелеЖете, че той „вярва в Онзи,
Който оправдава нечестивия". Той не
идва с претенциите, че се е опитал да
направи най-доброто, че е спазвал Злат-
ното правило, че не е бил лош като дру-
гите, а напротив - идва като нечестив,
виновен грешник и се оставя на БоЖията
милост.
И какъв е резултатът? Резултатът
е, че „неговата вяра му се вменява за
правда". Тъй като той е дошъл при Бо-
га с вяра, а не с дела, Бог му приписва
правдата на неговата сметка. Бог го
облича с правдата заради заслугите на

328

Римляни 4

Възкръсналия Спасител и по този начин
го прави годен за небето. От този мо-
мент нататък Бог го вшкда 6 Христос
и го приема на това основание.
И така, нека да обобщим: оправдание-
то е за безбожните, а не за „добрите" хо-
ра. То е въпрос на благодат, а не на задъл-
жение. И се получава чрез вяра, а не чрез
дела.
4:6 Като още едно доказателство на
тази теза Павел сега привеЖда приме-
ра с Давид. Изразът „както и...", с кой-
то започва този стих, показва, че случа-
ят с Давид е същият като този с Авра-
ам. Този прекрасен израелски певец е ка-
зал, че е блаЖен онзи грешен човек, кого-
то Бог счита за праведен независимо от
делата. Макар и Давид никога да не е каз-
вал това с толкова много думи, апосто-
лът го привеЖда като цитат от Пс. 32:
1, 2, който той дава в следващите два
стиха:
4:7 „Блазкени ония, чиито беззакония
са простени, чиито грехове са покри-
ти."
4:8 „БлаЖен е оня човек, комуто Гос-
под няма да вмени грях."
Какво вшкда Павел в тези стихове?
Първо, той вшкда, че Давид не е споме-
нал нито една дума за дела. Прощението
е въпрос на БоЖията благодат, а не на
човешките усилия. Второ, той виЖда, че
ако Бог не вмени грях на един човек, то-
зи човек е праведен пред Него. И трето-
то нещо, което апостолът виЖда, е, че
Бог оправдава безбоЖните. Давид е бил
виновен, защото е извършил грехове на
прелк)бодейство и убийство, но тези
стихове ни показват, че той е вкусил от
сладостта на пълното и свободно про-
щение.
4:9 Но моЖе би някои к>деи все още та-
ят надеЖда, че като избран БоЖий народ
те имат някакво предимство в БоЖие-
то оправдание и че само обрязаните ще
бъдат оправдани. Затова апостолът се
връща отново на примера с Авраам, за да
покаЖе, че това не е така. Най-напред
той задава въпроса?: „Правдата само на

вярващите кздеи ли се вменява, или и на
вярващите езичници?" МоЖе би фак-
тът, че апостолът е използвал за при-
мер Авраам, означава, че тя се вменява
само на togeume?
4:10 Тук Павел взема един историчес-
ки факт, който повечето от нас моЖе би
изобщо не биха забелязали. Той казва, че
Авраам е бил оправдан (Бит. 15:6) още
преди да е бил обрязан (Бит. 17:24). Щом
като бащата на израелския народ е мо-
гъл да бъде оправдан, когато все още не
е бил обрязан, тогава защо другите хо-
ра да не могат да бъдат оправдавани, без
да са обрязани? В един съвсем действи-
телен смисъл Авраам е бил оправдан, до-
като е бил езичник, и това отваря широ-
ко вратата за оправданието и на други
езичници независимо от обрязването.
4:11 Следователно обрязването не е
средството за оправдаването на Авра-
ам. То е само един външен знак в негова-
та плът, който показва, че той е бил оп-
равдан чрез вяра. В основата си обрязва-
нето е външен белег на завета меЖду Бо-
га и народа на Израел, но тук неговото
значение се разширява, за да се покаЖе, че
правдата, която Бог вменява на Авраам,
е чрез вяра.
Освен че е знак, обрязването е и печат
- печат на правдата от вяра, която
Авраам е имал, когато е бил необрязан.
Знакът сочи, че това, което той обоз-
начава, съществува. Печатът удосто-
верява, потвърЖдава или гарантира то-
ва, което се обозначава. Обрязването
потвърЖдава, че Авраам се счита от Бо-
га за праведен чрез вяра.
Обрязването е печат на правдата от
Авраамовата вяра. Това моЖе да означа-
ва или че неговата вяра е праведна, или
че той е получил правдата чрез вяра.
Почти е сигурно, че правилното значе-
ние е второто: обрязването е печат на
правдата, която е от неговата вяра или
която той е получил на основание на вя-
ра.
Тъй като Авраам е бил оправдан, пре-
ди да бъде обрязан, той моЖе да бъде ба-

329

Римляни 4

ида и на други необрязани, т. е. на вярва-
щите езичници. Те могат да бъдат оп-
равдани по същия начин както и той -
чрез вяра.
Когато се казва, че Авраам е баща на
вярващите езичници, тук не се има пред-
вид физическото родство. Тези вярващи
са негови деца, защото подражават на
неговата вяра. Те не са негови деца по
роЖдение или защото следват неговия
пример и начин на Живот. Също така
този пасаЖ не проповядва, че вярващите
езичници стават БоЖия Израел. БоЖият
Израел се състои само от онези евреи,
които приемат Исус, Месията, като
свой Господ и Спасител.
4:12 Авраам е приел знака на обрязва-
нето и поради една друга причина, а
именно - че той моЖе да бъде баща на
ония logeu, които са не само обрязани, но
и ходят по неговите стъпки по пътя на
вярата, която той е имал, когато все
още не е бил обрязан.
Има разлика меЖду Авраамовите по-
томци и Авраамовите деца. Исус каза на
фарисеите: „Зная, че сте Авраамово по-
томство" (Йоан 8:37), и скоро след това
продълЖи: „Ако бяхте Авраамови чада,
Авраамовите дела щяхте да вършите"
(Йоан 8:39). Тук Павел ни казва, че физи-
ческото обрязване няма никакво значе-
ние. Това, което има значение, е вярата
в Живия Бог. Онези от обрязаните, кои-
то вярват 8 Господ Исус Христос, са ис-
тинският БоЖий Израел.
И така, нека да обобщим: в Живота на
Авраам е имало време, когато той е
имал вяра, но все още не е бил обрязан.
Имало е и време, когато е имал вяра и е
бил обрязан. Орловият поглед на Павел
забелязва в този факт истината, че и
вярващите езичници, и вярващите logeu
могат да казват, че Авраам е техният
баща, и могат да се отъждествяват с
него, като наричат себе си негови деца.
4:13 „Спорът неумолимо продълЖава,
докато Павел търси да открие и да от-
говори на всяка възмоЖност за възраЖе-
ние от страна на опоненти както в об-

ластта на логиката, така и в областта
на Писанията."13 Сега апостолът иска
да отговори на възраЖението, че благос-
ловението идва от закона и че поради
тази причина езичниците, които не поз-
нават закона, са проклети (вЖ. Йоан
7:49).
Когато Бог обещава на Авраам и него-
вото потомство, че той ще бъде наслед-
ник на света, Той не казва, че това обе-
щание зависи от спазването на някаква
законова уредба или правило. (Законът
тогава още не е бил даден. Той е бил да-
ден 430 г. по-късно - Гал. 3:17.) Това е ед-
но безусловно обещание на благодат,
прието чрез вяра - същата тази вяра, с
която ние приемаме БоЖията правда
днес.
Изразът „наследник на света" означа-
ва, че Авраам ще бъде баща както на вяр-
ващите езичници, така и на вярващите
logeu (4:11, 12), че той ще бъде баща на
много народи (4:17, 18), а не само на ев-
рейския народ. Пълното изпълнение на
обещанието ще стане, когато Господ
Исус, „Авраамовото семе", поеме скип-
търа на световното господство и се
възцари като Цар на царете и Господ на
господарите.
4:14 Ако онези, които търсят БоЖие-
то благословение и особено благослове-
нието на оправданието, могат да го нас-
ледят на основание на спазването на за-
кона, то тогава „вярата е празна, и обе-
щанието - осуетено". Вярата би била
напразна, защото тя би следвала един
принцип, който се противопоставя на
закона: вярата е въпрос на повярване, до-
като законът е въпрос на правене. Обе-
щанието би било осуетено, защото то
би се основавало на условия, които никой
не моЖе да изпълни.
4:15 Законът не докарва БоЖието
благословение, а БоЖия гняв. Той осъЖда
онези, които не успяват да изпълнят не-
говите заповеди съвършено и постоянно.
И тъй като никой не моЖе да направи
това, всички, които са под закона, са осъ-

330

Римляни 4

дени на смърт. Не е възмоЖно да си под
закона и да не си под клетва.
Но там, където няма закон, няма и
престъпление. „Престъпление" означа-
ва нарушение на определен закон. Павел
не казва, че там, където няма закон, ня-
ма и грях. Едно действие моЖе да бъде
напълно погрешно дори и да няма закон,
който да го забранява. Но то става прес-
тъпление, когато има някакъв закон,
който го ограничава или забранява, като
например пътния знак, който огранича-
ва скоростта на превозните средства на
60 км/ч.
Юдеите смятат, че наследяват бла-
гословението просто защото имат за-
кона, но това, което те всъщност нас-
ледяват, е престъплението. Бог е дал за-
кона, за да изяви греха като престъпле-
ние, или, казано с други думи, да се види
цялата грешност на греха. Той никога не
е възнамерявал да го даде като път за
спасение на грешните престъпници!
4:16 Тъй като законът докарва Него-
вия гняв, а не Неговото оправдание, Бог
е решил да спасява хората по благодат
чрез вяра. Той дава вечния Живот като
незаслуЖен подарък на всички безбоЖни
грешници, които го приемат чрез един
прост акт на вяра.
По този начин обещанието за Живот
е осигурено за цялото потомство. Бих-
ме искали да ви обърнем внимание върху
тези две думи - „осигурено" и „цялото".
Най-напред Бог иска обещанието да е си-
гурно. Ако оправданието зависеше от де-
лата по закона, човек никога нямаше да
бъде сигурен в него, защото той нямаше
как да знае дали е извършил достатъчно
добри дела, или такива дела, каквито
трябва да извърши. Никой, който се
стреми да заработи спасението си, не се
наслаЖдаВа на пълна увереност. Но кога-
то спасението се представя като пода-
рък, който се получава чрез вяра, тога-
ва човек моЖе да бъде сигурен, че е спа-
сен на основание на авторитета на Бо-
Жието слово.

След това Бог иска обещанието да бъ-
де сигурно за цялото потомство - не са-
мо за logeume, на които е даден законът,
но и за езичниците, които се доверят на
Господа, както е направил и Авраам. Ав-
раам е „баща на всички нас", т. е. на
всички вярващи kxjeu и езичници.
4:17 За да потвърди още ВеднъЖ исти-
ната за бащинството на Авраам над
всички истински вярващи, Павел отново
цитира СЗ (Бит. 17:5): „Направих те
отец на много народи." Изборът на Бо-
га по отношение на Израел като Негов
избран земен народ не означава, че Него-
вата милост и благодат ще се ограни-
чат само върху тази народ. По един ге-
ниален начин апостолът цитира стих
след стих от СЗ, за да покаЖе, че БоЖи-
ето намерение е било винаги, когато на-
мери вяра, да я възнагради.
Изразът „пред Бога, [на] Когото по-
вярва", продълЖава мисълта от 4:16:
„...Авраам, който е отец на всички ни".
Връзката меЖду двата израза е следна-
та: Авраам е баща на всички нас пред Бо-
га, в Когото той (Авраам) повярва - Съ-
щия Бог, Който съЖивява мъртвите и
говори за несъществуващото като за
вече съществуващо. За да разберем то-
ва описание на Бога, трябва само да пог-
леднем към следващите стихове. Бог да-
ва гкивот на мъртвите: Той е дал Жи-
вот на Авраам и Сара, защото, макар и
да не са били мъртви физически, те са би-
ли бездетни и отдавна са били минали
възрастта, когато са моЖели да имат
деца (Бит. 4:19). Бог извиква в действи-
телно съществуване онова, което не съ-
ществува, т. е. неизброимо потомство,
в което влизат много народи (ВЖ. 4:18).
4:18 В предишните стихове Павел под-
черта, че обещанието бе дадено на Авра-
ам чрез вяра, а не чрез закон, за да бъде по
благодат и за да бъде осигурено за цяло-
то потомство. Това съвсем естестве-
но ни кара да се запитаме каква е вяра-
та на Авраам в Бога на възкресението.
Бог беше обещал на Авраам, че от него
ще се роди толкова голямо потомство,

331

Римляни 4

колкото са неизброими звездите и пясъ-
кът. От човешка гледна точка шансове-
те да стане това са били практически
равни на „0". И така, надявайки се, без
да има причина за надезкда, Авраам по-
вярва, за да стане баща на много народи,
както Бог му беше обещал (Бшп.15:5):
„Толкова ще бъде твоето потомство."
4:19 Когато най-напред Бог е обещал
на Авраам, че ще има голямо потомст-
во, Авраам е бил на седемдесет и пет го-
дини (Бит. 12:2-4). По това време той
все още е бил физически годен да стане
баща, защото е родил Исмаил (16:1-11).
Но в този стих Павел говори за време-
то, когато Авраам е бил приблизително
на 100 години и когато Бог е подновил
обещанието Си (Бит. 17:15-21). По то-
ва време неговите възможности да съз-
даде нов Живот без участието на чудот-
ворната БоЖия сила са били вече изчез-
нали. Но Бог му е обещал, че ще има син,
и Авраам е повярвал в БоЖието обеща-
ние.
И така, без да отслабне във вяра, той
не14 се е повлиял от собственото си тя-
ло, което е било вече замьртвяло, нито
от мъртвостта на Сарината утроба.
По човешки погледнато, това зачеване е
било абсолкшию невъзможно, но Авраам
е повярвал, че то ще стане.
4:20 Явната невъзмоЖност за изпълне-
нието на обещанието не го е разколеба-
ла. Бог го е казал, Авраам го е повярвал и
това е разрешило въпроса. Патриархът
е разсъЖдавал така: „Това моЖе да не
стане само при едно условие: ако Бог лъ-
Же, а това е абсолкзтно невъзмоЖно."
Вярата на Авраам е била силна и Жизне-
на. Той е отдал слава на Бога като на
Един, на Когото моЖе да се разчита, че
ще изпълни Своето обещание напук на
всички естествени закони.
4:21 Авраам не е знаел как Бог ще из-
пълни думата Си, но това не е имало зна-
чение. Той е познавал Бога и е бил абсо-
л1отно уверен, че Бог е силен да изпълни
това, което е обещал. От една страна,
това е една прекрасна вяра, но, от дру-

га, това е и най-разумното нещо, което
той е могъл да направи, защото БоЖие-
то слово е най-сигурното нещо във все-
лената и Авраам не е рискувал нищо, ка-
то е повярвал!
4:22 Бог е бил доволен да намери един
човек, който вярва на Неговите думи;
Той винаги е доволен, когато намери та-
къв човек. Затова Той му е счел това по-
вярване за правда. И така, Авраам, кой-
то е имал грях и вина, сега е застанал
праведен пред Бога. Той е бил избавен от
осьЖдението и е бил оправдан от един
свят Бог чрез вяра.
4:23 Историческият „документ" на
неговото оправдаване чрез вяра не е бил
написан само за него, макар че в извес-
тен смисъл се е отнасял лично за него -
едно постоянно свидетелство, че той
вече е освободен от вина и че сега поло-
Жението му пред Бога е съвършено.
4:25 Но този документ е бил написан
и за нас. Нашата вяра също ще ни се сче-
те за правда, когато повярваме в Бога,
Който е възкресил Исус, нашия Господ,
от мъртвите. Единствената разлика е
в това, че Авраам повярва, че Бог ще да-
де Живот на мъртвите (т. е. на негово-
то слабо тяло и на безплодната утроба
на Сара), докато ние вярваме, че Бог е
дал Живот на мъртвите, като е възкре-
сил Господ Исус Христос. Макишпош пи-
ше следното:
„Авраам е бил призован да повярва в ед-
но обещание, докато ние имаме привиле-
гията да вярваме в един свършен факт.
Той е бил призован да се надява на нещо,
което е предстояло да стане; докато ние
гледаме назад към нещо, което вече е
станало - към вече извършеното изкуп-
ление, доказано като факт от възкръсна-
лия и прославен Спасител, Който седи
отдясно на величието в небето."15
4:25 Господ Исус беше предаден за на-
шите прегрешения и беше възкресен за
нашето оправдание. И макар че гръцки-
ят предлог „dia" („за") е използван тук
във връзка и с нашите прегрешения, и с
нашето оправдание, контекстът показ-

332

Римляни 4,5

Ва, че неговото значение се различава 8
двата случая. Той беше предаден не само
за нашите прегрешения, но и защото
трябваше да ги отмахне от нас. И беше
възкресен за нашето оправдание, т. е.
за да покаЖе пълното БоЖие удовлетво-
рение от делото на Христос, чрез което
ние се оправдаваме. В първия случай на-
шите прегрешения бяха проблемът, кой-
то трябваше да се разреши. Във втория
случай нашето оправдание е резулта-
тът, който се удостоверява от възкре-
сението на Христос. Нямаше да има ни-
какво оправдание, ако Христос беше ос-
танал 6 гроба. Но фактът, че Той възк-
ръсна, ни показва, че делото е завърше-
но, че цената е платена и че Бог е безк-
райно удовлетворен от изкупителното
дело на Спасителя.
Е. Практическата полза от
евангелието (5:1-11)
По-нататък апостолът разглежда още
един аспект на оправданието, който въ-
ВеЖда с въпроса: „Каква е ползата от оп-
равданието за Живота на вярващия?" С
други думи, той пита: „Има ли практи-
чески смисъл от него?" Отговорът е ед-
но дълго „Да!", докато апостолът избро-
ява седем главни благословения, които
притеЖава всеки вярващ. Тези благосло-
вение, идват върху вярващия чрез Хрис-
тос. Той е Посредникът меЖду Бога и
човека и всички БоЖии дарове минават
през Него.
5:1 Първото голямо благословение, на
което се наслаЖдават онези от нас, ко-
ито са били оправдани чрез вяра, е „мир
с Бога чрез нашия Господ Исус Хрис-
тос". Войната меЖду нас и Бога е завър-
шила. Военните действия са преустано-
вени. Делото на Христос е отстранило
Всички причини за враждебност меЖду
нашите души и Бога. От врагове ние сме
станали приятели само чрез едно-единс-
твено чудо на благодатта.
5:2 Освен това ние имаме достъп до
едно неописуемо отношение на благораз-
положение от страна на Бога. Ние сме

приети от Него във Възл1обения Му и за-
това сме Му близки и скъпи като Единс-
твения Му Възл1обен Син. Бащата изди-
га златния си скиптър към нас и ни при-
ема като свои синове, а не като стран-
ници. Тази благодат или това благодат-
но полоЖение обхваща всеки аспект от
нашето полоЖение пред Бога - полоЖе-
ние толкова съвършено и постоянно,
колкото съвършено и постоянно моЖе
да бъде полоЖението на Христос, тъй
като ние сме в Него.
Като че ли това не е достатъчно, та
Павел казва, че ние също така „се радва-
ме поради надеждата за Бозкията сла-
ва". Това означава, че ние гледаме с ра-
дост към времето, когато не само ще
виЖдаме БоЖието величие, но и самите
ние ще бъдем изявени в слава (ВЖ. Йоан
17:22; Кол. 3:4). Ние не само не моЖем да
разберем пълното значение на тази на-
деЖда тук, на земята, но и няма да успе-
ем да преодолеем удивлението си от нея
през цялата вечност.
5:3 Четвъртото благословение, което
произлиза от оправданието, е, че ние съ-
що така „се хвалим и в скърбите си" -
не толкова с неудобствата, които из-
питваме сега, колкото с окончателните
резултати от тези неудобства (вЖ. Евр.
12:11). Един от удивителните парадокси
в християнската вяра е, че радостта мо-
Же да съществува заедно с мъката. Об-
ратното на радостта е грехът, а не
страданието. Един от страничните
продукти на скръбта е твърдостта
или устойчивостта. Ние никога няма да
развием твърдост, ако Животът ни е
безпроблемен.
5:4 По-нататък Павел обяснява, че
твърдостта произвеЖда „изпитана
правда". Когато Бог виЖда как ние из-
дърЖаме на изпитанията, очаквайки от
Него да постигне Своите цели чрез тях,
Той ни награЖдава, като ни запечатва с
добрия печат на одобрението. Ние сме
изпитани и одобрени. И това усещане на
одобрение ни изпълва с надезкда. Ние зна-
ем, че Той работи в нашия Живот и раз-

333

Римляни 5

Вива нашия характер. Това ни даВа увере-
ност, че след като е започнал едно доб-
ро дело в нас, Той ще го завърши докрай
(фил. 1:6).
5:5 „А надеждата не посрамява." Ако
ние се надяваме на нещо, за което по-къс-
но разберем, че няма да го получим, наша-
та надеЖда ще стане за срам и ще ни ра-
зочарова. Но надеЖдата на нашето спа-
сение никога няма да ни направи за срам.
Ние никога няма да бъдем разочаровани
или да открием, че сме Вярвали в нещо
лъЖливо. Как моЖем да бъдем толкова
сигурни? „Защото Бозкията л1обов е из-
ляна в сърцата ни." Под „БоЖията л1о-
бов" моЖе да се разбира както нашата
л1обов към Бога, така и Неговата лк)бов
към нас. Тук тя означава второто, тъй
като пасаЖът от 6 до 20 cm. съдърЖа ня-
кои от най-големите доказателства за
БоЖията л1обо8 към нас. Светият Дух,
Който ни се дава, когато повярваме, из-
пълва сърцата ни с тези изрази на вечна-
та БоЖия лк>бов и това ни дава увере-
ност, че Той ще ни заведе безопасно у до-
ма на небето. След като човек получи
Духа, той започва да усеща, че Бог го оби-
ча. Това не е някакво смътно, мистично
чувство, че „някой там горе" е загриЖен
за човечеството, а едно дълбоко убеЖде-
ние, че един личностен Бог наистина ме
обича като отделен индивид.
5:6 В пасаЖа от 6 до 20 cm. Павел раз-
вива своите аргументи, като върви от
малкото към по-голямото. Неговите
логически разсъЖдения следват мисъл-
та, че след като Бог ни е възл1обил, ко-
гато сме били Негови безбоЖни врагове,
колко повече ще иска Той да ни запази се-
га, когато Му принадлеЖим! Това ни до-
веЖда до петата полза от нашето оп-
равдание: ние сме завинаги осигурени в
Христос. При разработването на тази
тема апостолът използва още пет
„много (колко) повече":
-	във връзка с избавлението от БоЖия
гняв (5:9);
-	във връзка с избавлението чрез Него-
вия възкресен Живот (5:10);

-	във връзка с дара на благодатта (5:15);
-	въВ Връзка с царуването на вярващия в
Живота (5:17);
-	въВ Връзка с умноЖаването на благо-
датта (5:20).*
В 6, 7 и 8 cm. Павел посочва какви сме
били, когато Христос е умрял за нас -
„немощни", неправедни, „грешници". В 9
и 10 cm. той посочва какви сме сега (оп-
равдани чрез Христовата кръв, прими-
рени чрез смъртта Му) и произлизаща-
та от него сигурност за това, което
Спасителят ще направи за нас (ще ни из-
бави от гнева и ще ни запази чрез Него-
вия Живот).
Най-напред апостолът ни напомня, че
ние сме били слаби, безпомощни, безсил-
ни и неспособни да се спасим. Но на опре-
деленото време Господ Исус Христос е
посетил нашата планета и е умрял за хо-
рата. Умрял е не за добрите хора, както
някои биха могли да предполоЖат, а „за
нечестивите". В нас не е имало никакво
достойнство, никакво добро, което да
ни препоръча пред Бога. Ние изобщо не
сме били достойни, но Христос Въпреки
това е умрял за нас.
5:7 Този акт на боЖествена л1обов е не-
що уникално и неповторимо. Обикнове-
ният човек смята Живота си за толкова
ценен, че в никакъв случай не би се отка-
зал от него, за да го даде за някой недос-
тоен човек, който не заслуЖава това.
Така например никой няма да умре за
един убиец или прелк>бодеец, или гангс-
тер. Всъщност едва ли би се намерил чо-
век, който да умре за някой „праведен"
човек - някой, който е честен и почтен,
но не особено добросърдечен. ВъзмоЖно
е в краен случай някой да умре за „благ"
човек - човек, който е мил, отзивчив,
л1обещ и обичлив.
5:8 БоЖията л!обов е нещо съвсем раз-
лично от сВета, нещо свръхестествено.
Той показа Своята удивителната л1обов
към нас, като изпрати Възлк>бения Си
* В бълг. текст този израз „много повече" е
предадено с глагола „преумноки се". - Бел. на
преб.

334

Римляни 5

Син да умре за нас, когато Все още бях-
ме грешници. Ако искаме да разберем за-
що е направил това, трябва да потърсим
отговора в Неговата суверенна воля. В
нас не е имало нищо добро, което да пре-
дизвика тази л1обов.
5:9 Всичко това променя условията из
основи. Ние вече не сме считани за винов-
ни грешници. Огромната цена на проля-
тата кръв на Спасителя на Голгота
промени условията така, че Бог вече ни
счита за праведни хора. А след като Той
е платил такава огромна цена, за да ни
оправдае, когато сме били грешници, ня-
ма ли да бъде много повече готов да ни
избави от гнева сега чрез Христос? Ако
Той вече е платил най-голямата цена, за
да ни направи достойни за Своето благо-
разположение, възмоЖно ли е изобщо да
ни остави да загинем накрая?
„Избавени от гнева" би могло да озна-
чава или „спасени от гнева", или „спасе-
ни от всякакъв контакт с гнева". Ние
смятаме, че тук предлогът „от" (гр.
„ аро ") означава последното - спасени от
какъвто и да било контакт с БоЖия гняв
както във времето, така и във вечност-
та.
5:10 Нека да си спомним отново за то-
ва, което сме били, и за това, което сме
сега, и как Бог ни примири със Себе Си.
Бог ни примири със Себе Си чрез смърт-
та на Своя Син, когато още бяхме Не-
гови неприятели. Ние бяхме врагове на
Господа и дори бяхме напълно доволни
от това полоЖение. Оставени сами на
себе си, ние изобщо не чувствахме нуЖда
да възстановим мира с Него. Помислете
си само - ние сме били не друго, а БоЖии
врагове!
Бог обаче имаше друго мнение по въп-
роса. Той се намеси в нашия Живот в един
акт на чиста благодат. Заместителска-
та смърт на Христос отстрани причи-
ната за нашата ВраЖдебност към Бога
- нашите грехове. Чрез вяра в Христос
ние вече сме примирени с Бога.
Ако Бог е изкупил нашето примирение
на такава висока цена, моЖе ли някога да

ни остави да бъдем загубени? Ако ние
бяхме примирени чрез смъртта на Не-
говия Син, което е символ на пълната ни
слабост, няма ли да бъдем запазени до
края чрез настоящия Живот на Христос,
Който е отдясно на Бога - Живот на без-
гранична власт? Ако Неговата смърт
имаше такава власт да ни спаси, колко
по-голяма ще бъде силата на Неговия
Живот да ни задърЖи!
5:11 Стигнахме до шестата полза от
оправданието: ние също така се хвалим
в Бога чрез нашия Господ Исус Христос
Ние се хвалим не само с Неговите даро-
ве, но и със Самия Дарител. Преди да се
спасим, ние сме се радвали на съвсем раз-
лични неща. Сега ние се радваме винаги,
когато си спомним за Него, и сме тъЖ-
ни само когато Го забравим. Каква беше
причината за тази чудна промяна, така
че да моЖем да сме щастливи в Бога?
Причината за тази чудна промяна бе де-
лото на Господ Исус Христос. Както и
всички други наши благословения, така
и тази радост идва върху нас чрез Него.
Седмото благословение, на което се
наслаЖдават оправданите, се съдърЖа в
думите: „Господ Исус Христос, чрез Ко-
гото получихме сега това примире-
ние."16 Примирението се отнася до ус-
тановяването на хармония меЖду Бога и
човека посредством Жертвеното дело
на Спасителя. Когато грехът влезе в
света, меЖду човека и Бога застана от-
чуЖдението и враЖдебността. Чрез от-
страняването на причината за отчуЖ-
дението - греха, Господ Исус възстано-
ви отношенията на хармония меЖду оне-
зи, които вярват 6 Него, и Бога. Бихме
искали да отбелеЖим меЖду другото, че
Бог не е имал нуЖда да бъде примирен.
Само човекът е имал нуЖда да бъде при-
мирен, защото е бил враг на Бога.
Ж. Победата на Христовото дело над
греха на Адам (5:12-21)
5:12 Останалата част от 5 гл. слуЖи ка-
то мост меЖду първата част на Писмо-
то и следващите три глави. Тя е свърза-

335

Римляни 5

на с първата част на главата чрез теми-
те за осъЖдението чрез Адам и за оправ-
данието чрез Христос и защото показ-
ва, че делото на Христос далеч надвиша-
ва по благословение нещастието и загу-
бите, които донася делото на Адам.
Връзката меЖду нея и 6,7 и 8 глава е пре-
минаването от темата за оправдание-
то към темата за освещението и от
проблема за греховете към проблема за
греха в човешката природа.
В тези стихове Адам е описан като
главния представител на всички ония,
които са в старото създание. Христос
е представен като Главата или Главния
представител на всички, които са в но-
вото създание. Главният представител
се упълномощава да действа от страна
на всички, които са под негово ръковод-
ство. Така например, когато президен-
тът на една страна ратифицира един
договор, той действа вместо всички
граЖдани на тази страна.
Такъв беше и случаят с Адам. В резул-
тат на неговия грях смъртта на чове-
ка влезе в света. Смъртта стана обща-
та съдба на всички потомци на Адам, за-
щото те всички съгрешиха в него. Ис-
тина е също, че всички те извършиха и
свои индивидуални грехове, но не това се
има предвид тук. Павел иска да каЖе, че
грехът на Адам е представителен и че
цялото негово потомство се счита за
съгрешило в него.
Някой би могъл да възрази, че не Адам,
а Ева е извършила първия грях на земята.
Това наистина е така, но тъй като Адам
е бил създаден пръв, той е бил и главата
на първото създание. Затова той се смя-
та за представител на всички свои по-
томци.
Когато апостол Павел казва тук, че
„смъртта мина във всичките човеци",
той има предвид физическата смърт,
макар че грехът на Адам стана причина
и за духовната смърт също (13 и 14 cm.
показват, че тук се говори за физическа-
та смърт).

Когато четем този пасаЖ от Библия-
та, неизменно започваме да си задаваме
някои въпроси, като например: Честно
ли е всички потомци на Адам да се счи-
тат за грешници, след като само той е
съгрешил? Бог осъЖда ли хората за то-
ва, че са родени грешници или само зара-
ди греховете, които те наистина извър-
шват? Ако хората се раЖдат с греховна
природа и ако съгрешават само защото
се раЖдат грешни, защо Бог ги дърЖи
отговорни за това, което правят?
Изследователите на Библията са се
борили дълги години с тези и много дру-
ги подобни въпроси и са стигнали до из-
ненадващо разнообразие от заклкочения.
Има обаче известни факти, за които мо-
Жем да бъдем сигурни.
Първо, Библията наистина учи, че
всички хора са грешни - както по приро-
да, така и по поведение. Всеки човек, ро-
ден от човешки родители, наследява гре-
ха на Адам и освен това греши съзна-
телно благодарение на собствения си из-
бор.
Второ, знаем, че заплатата на греха е
смърт - както физическа смърт, така и
вечно отделяне от Бога.
Но никой не е длъЖен да плати наказа-
нието за греха, освен ако самият той не
Желае това. Това е много ваЖно. Пла-
щайки една огромна цена, Бог изпрати
Своя Син, за да умре като Заместник на
грешниците. Спасението от греха и не-
говата „заплата" се предлага като пода-
рък, който всеки моЖе да получи чрез вя-
ра в Господ Исус Христос.
Има три основания за осъЖдението на
човека: неговата грешна природа; грехът
на Адам, който му се вменява; и грехове-
те, които самият той извършва. Но не-
говият най-голям грях е отхвърлянето
на пътя, който Бог му е дал за неговото
спасение (Йоан 3:18,19,36).
МоЖе би някой ще запита: „Какво ще
стане с хората, които никога не са чули
благовестието?" Част от отговора на
този въпрос е даден в 1 глава. Но освен
това всеки един от нас моЖе да бъде си-

336

Римляни 5

гурен, че Съдията на цялата земя няма
да избърши неправда (Бит. 18:25). Той ни-
кога няма да действа несправедливо или
нечестно. Всички Негови решения се ос-
новават на безпристрастието и спра-
ведливостта, фактът, че някои ситуа-
ции представляват проблем за нашия ог-
раничен ум, не означава, че те са проблем
и за Него. Когато приклкзчи разглежда-
нето и на последния случай и вратите на
съдебната зала се затворят, никЪй няма
да има основание да обЖалва присъдата
си.
5:13 Сега Павел иска да ни покаЖе как
грехът на Адам е засегнал цялото чове-
чество. Най-напред той посочва, че гре-
хът е бил в света и през времето от
Адам до даването на закона на Синайс-
ката планина. Но тогава все още не е
имало ясно изявен БоЖий закон. Адам е
получил една ясна устна заповед от Гос-
пода, а много години по-късно са били да-
дени Десетте БоЖии заповеди като ед-
но явно писано откровение на боЖестве-
ния закон. Но в периода меЖду двете съ-
бития хората не са имали официално да-
ден закон от Бога. И затова, макар да е
имало грях по това време, не е имало
престъпление, защото престъплението
е нарушение на даден закон. А грехът не
се вменява за престъпление, когато ня-
ма закон, който да го забранява.
5:14 И въпреки това смъртта не си е
взела отпуска в периода, когато законът
не е бил даден. С изклкзчение на случая с
Енох смъртта е царувала над цялото чо-
вечество. Тук моЖем да се запитаме:
„След като тези хора не са престъпили
една определена БоЖия заповед, както е
направил Адам, защо тогава са умрели?"
Отговорът се подразбира: защото са
съгрешили в Адам. Ако това ви изглеЖда
несправедливо, спомнете си, че то няма
нищо общо със спасението. Всички, кои-
то са повярвали в Господа, са били спа-
сени завинаги. Но това не ги е спасило от
физическа смърт, причината за която е
бил грехът на тяхната „глава" - Адам. В
ролята си на главен представител Адам

е „образ (символ) на Бъдещия" - т. е. на
Господ Исус Христос. В следващите
стихове Павел разработва темата за
тези две „глави", наблягайки най-вече на
разликите, а не на приликите. Той ни по-
казва, че:
В Христос потомците на Адам нами-
рат повече благословения, отколкото
благословенията, които техният баща
загуби.
5:15 Първата разлика е меЖду прегре-
шението на Адам и дара на Христос.
Вследствие на прегрешението на първия
човек са умрели мнозина. Под „мнозина"
тук трябва да се разбира „потомците на
Адам". Тяхното умиране означава както
духовна, така и физическа смърт.
Дарът обаче „много повече се преум-
ноЖи за мнозината". Дарът е чудното
изявление на БоЖията благодат, който
се изля изобилно върху човешката раса.
Това стана възмоЖно „чрез благодатта
на един Човек, Исус Христос". Това, че
Той умря за Своите разбунтували се съз-
дания, беше една изклкзчшпелна благо-
дат. Благодарение на Неговата Жертве-
на смърт дарът на вечния Живот се
предлага на мнозина.
Думата „мнозината" е употребена
два пъти в този стих, но и двата пъти
за различни хора. Първото „мнозината"
вклЬчва всички, които са станали подв-
ластни на смъртта в резултат на Ада-
мовия грях. Второто „мнозината" озна-
чава всички, които стават членове на
новото създание, на което Христос е
Главата. То вкл!очва само онези, за кои-
то БоЖията благодат се е преумножи-
ла - т. е. истинските вярващи. И макар
че БоЖията благодат се излива върху
всички, от нея се ползват само онези, ко-
ито уповават на Спасителя.
5:16 Има още една ваЖна разлика меЖ-
ду греха на Адам и дара на Христос.
Престъплението на Адам доведе до не-
избеЖен съд, в заклк>чение на който бе
произнесена присъдата „виновен". Да-
рът на Христос заплати не само за ед-
но, а за много прегрешения, в резултат

337

Римляни 5

на което присъдата беше изменена на
„невинен". Най-напред Павел изтъква
колко голяма е разликата меЖду греха на
Адам и дара на Христос, след това под-
чертава колко голяма е пропастта меЖ-
ду огромното опустошение, до което е
довел този грях, и още по-огромното ос-
вобождение, което ни донася Христови-
ят дар, и най-накрая - показва разликата
меЖду осъдителната присъда и оправ-
дателната присъда.
5:17 И така, чрез прегрешението на
един човек смъртта царува над чове-
чеството като най-Жесток тиранин, но
благодарение на милостивия дар на
правдата - дар на преизобилна благо-
дат, всички вярващи „ще царуват в Жи-
вот чрез Единия, Исус Христос".
Каква благодат само! Ние сме не само
спасени от властта на смъртта, която
царува като тиранин над нас, но и цару-
ваме като царе, наслаждавайки се на Жи-
вот сега и завинаги. Кои от нас истинс-
ки разбират и оценяват това? Кои от
нас Живеят като небесни царе и кои се
ровят в бунището на този свят като
просяци?
5:18 Прегрешението на Адам донесе
осъЖдение на всички човеци, но правед-
ното дело на Христос донесе на всички
„оправданието, което докарва Живот".
Праведното дело не е Животът на Спа-
сителя или Неговото спазване на закона,
а Неговата заместническа смърт на
Голгота. Тя именно донесе „оправдани-
ето, което докарва Живот", и то на
всички хора.
Двете местоимения„#смчЛи", които
се споменават в този стих, не се отна-
сят до едни и същи хора. Първото „всич-
ки" вклк>чва всички хора, които са в
Адам. Второто „всички" означава всич-
ки, които са в Христос. Това става ясно
от думите в предишния стих, където се
казва: „... тия, които получават изобили-
ето на благодатта и на дарбата..." Да-
рът трябва да се получи чрез вяра. Само
онези, които се доверят на Спасителя,

ще получат „оправданието, което до-
карва Живот".
5:19 Също както чрез непослушание-
то на Адам на БоЖията заповед „стана-
ха грешни мнозина", така и чрез послу-
шанието на Христос на Отец ще бъдат
признати за праведни мнозината, които
повярват в Него. Послушанието на
Христос го заведе на кръста, където
Той стана Носител на нашите грехове.
Универсалистите използват тези
стихове, за да докаЖат, че най-накрая
всички хора ще бъдат спасени, но това е
абсолкяпно неправилно. Този пасаЖ раз-
глеЖда въпроса за двете „глави" и показ-
ва съвсем ясно, че както грехът на Адам
засяга всички, които са „в него", така и
праведното дело на Христос облагоде-
телства само тези, които са „в Него".
5:20 Думите на Павел идват като неп-
риятна изненада за еврейския му опо-
нент, който смята, че всичко зависи от
закона. Тези думи му казват, че разреше-
нието на проблема за греха и спасението
се крие не в закона, а в двете „глави". То-
ва би могло да изкуши неговия опонент
да попита: „Защо тогава е даден зако-
нът?" Отговорът на апостола е: „Зако-
нът дойде... за да се преумноЖи благо-
датта." Законът не породи греха, а по-
каза, че грехът е прегрешение срещу Бо-
га. Той не ни спасява от греха, а изявява
греха в целия му уЖасен вид.
Но БоЖията благодат е много по-го-
ляма от целия човешки грях. Там, къде-
то се преумноЖи грехът, много повече
се преумноЖи БоЖията благодат на
Голгота!
5:21 Сега, когато царуването на греха,
който докарва смърт на всички хора,
свърши, благодатта царува чрез прав-
дата, като докарва вечен Живот чрез
Исус Христос, нашия Господ. ЗабелеЖе-
те, че благодатта царува чрез правда-
та. Всички изисквания на БоЖията свя-
тост са били задоволени и наказанието
на закона е било платено напълно, така
че Бог сега моЖе да даде вечен Живот на

338

Римляни 5, 6

Всички, които се позоват на достойнс-
твата на Христос, техния Заместник.
МоЖе би тези стихове ни дават час-
тично и отговор на известния въпрос:
„Защо Бог позволи грехът да влезе в све-
та?" Отговорът е, че Бог получи много
повече слава и човекът получи много по-
вече благословение чрез Жертвата на
Христос, отколкото би станало, ако
грехът не беше влязъл в света. Нашето
полоЖение в Христос е много по-добро
от положението, което бихме имали в
несъгрешилия Адам. Ако Адам не беше
съгрешил, той щеше да се наслаЖдаВа на
вечен Живот на земята в Едемската гра-
дина, но никога нямаше да има надеЖда
да стане изкупено БоЖие дете, наслед-
ник на Бога и сънаследник на Исус Хрис-
тос. Бог не му беше дал обещание за дом
в небето, нито да бъде с Христос, нито
да бъде като Него завинаги. Тези благос-
ловения идват само чрез изкупителното
дело на Исус Христос, нашия Господ.
3. Пътят към светия Живот чрез
евангелието (6 гл.)
Това, което Павел казва на края на 5 гла-
ва - че благодатта преизобилства над
целия човешки грях - повдига още един
въпрос, и то много ваЖен. Учението на
евангелието (спасение по благодат чрез
вяра) позволява ли и дори насърчава ли
човека да съгрешава?
Отговорът, който решително отри-
ча това предположение, се разпростира
в три глави - 6,7 и 8. Тук, в 6 глава, отго-
ворът се съсредоточава в три клкмови
думи: „знаете" („знаем") (3 и 6 cm.); „счи-
тайте" (11 cm.) и „представяйте" (13
cm.).
За да моЖем да проследим аргументи-
те на Павел, много би ни помогнало да
разберем най-напред каква е разликата
меЖду полоЖението на вярващия и него-
вата обхода. ПолоЖението на вярващия
е неговият статут в Христос. Обхода-
та му е това, което той е или което
трябва да бъде в еЖедневния си Живот.

Благодатта най-напред ни поставя в
това полоЖение, а след това ни учи как
да се обхоЖдаме достойно за него. Наше-
то полоЖение е съвършено, защото сме
в Христос. Затова и нашата обхода
трябва все повече и повече да съответ-
ства на това полоЖение. Тя никога няма
да съответства на него съвършено, до-
като не видим Спасителя в небето, но
ние трябва все повече и повече да става-
ме съобразни на Неговия образ.
Най-напред апостолът ни казва исти-
ната за нашето отъЖдествяване с
Христос в смърт и възкресение, е след
това ни увещава да Живеем според свет-
лината на тази велика истина.
6:1 Тук еврейският опонент на Павел
излиза с един аргумент, за който той мо-
Же би смята, че е решителен. Щом като
евангелието на благодатта учи, че чо-
вешкият грях дава основание за още по-
голяма изява на БоЖията благодат, то-
ва не означава ли, че е по-добре да „оста-
нем в греха, за да се умноЖи благодат-
та"?
Съвременната разновидност на този
аргумент звучи така: „Вие казвате, че
хората се спасяват по благодат чрез вя-
ра независимо от закона. Но тогава
единственото нещо, което се изисква
от човека, е да повярва, след което той
моЖе да продълЖи да си Живее в грях?"
Според този аргумент благодатта не е
достатъчно силен мотивиращ фактор,
за да моЖе човек да Живее свят Живот.
Хората трябва да бъдат ограничени и
от заповедите на закона.
Изследователите са дошли до извода,
че тази глава съдърЖа четири отговора
на въпроса: „Ще продълЖим ли да Живе-
ем в грях?"
\.Hue не моЖем да продълЖим да Живе-
ем в ,грях, защото сме съединени с
Христос. Това ни обяснява текстът
от 1 до 11 стих.
2. Също така не е необходимо да продъл-
Жим да Живеем в грях, защото благо-
датта ни е освободила от господство-

339

Римляни 6

mo на греха. Към това ни призовава
текстът от 12 go 14 cm.
3.	Освен това ние не трябва да продъл-
жим да Живеем в грях, защото това ще
ни направи отново подвластни на гре-
ха. Това ни заповядва текстът от 15
до 19 cm.
4.	И най-накрая, по-добре е да не продъл-
Жим да Живеем в грях, защото това ще
ни доведе до катастрофа. Това ни пре-
дупреждава текстът от 20 до 23 cm.17
6:2 И така, първият отговор на Павел
е, че ние не моЖем да продълЖим да съг-
решаваме, защото сме умрели за греха.
Това е една истина, която засяга наше-
то полоЖение. Когато Исус умря, Той
умря като наш Представител. Той ум-
ря не само като наш Заместник - т. е.
за нас или вместо нас, но и като наш
Представител - т. е. като нас. Следова-
телно, когато Исус умря, все едно ние
умряхме. Той умря за греха и разреши це-
лия този проблем веднъЖ завинаги. Всич-
ки, които са в Христос, се виЖдат от
Бога като умрели за греха.
Това не означава, че вярващият е без-
грешен. Това означава, че той се отъЖ-
дествява с Христос в Неговата смърт
и във всичко, което тя означава.
6'3 Първата клк>чова дума в аргумен-
тирането на Павел е думата „ЗНАЕТЕ".
Тук той започва да говори за кръщение-
то, за да покаЖе колко е невъзмоЖно за
вярващите да продълЖат да съгреша-
ват от морална гледна точка. МоЖе би
някой ще попита: „За кое кръщение ста-
6а въпрос?" Нека да дадем няколко обяс-
нителни забелеЖки.
Когато един човек се спаси, той се
кръщава в Христос Исус в смисъл, че се
отъЖдествява с Него в Неговата
смърт и възкресение. Това не е същото
като кръщението във (или със) Духа, ма-
кар че и двете стават едновременно.
Второто кръщение поставя вярващия в
тялото на Христос (1 Кор. 12:13). То не
е кръщение в смърт. Кръщението в
Христос означава, че от гледна точка на

Бога вярващият е умрял с Христос и е
възкръснал заедно с Него.
Когато Павел говори за кръщение, той
има предвид както нашето духовно
отъЖдествяване с Христос, така и не-
говото олицетворяване във водното
кръщение. Но с развитието на своя аргу-
мент апостолът като че ли премества
ударението повече към водното кръще-
ние, напомняйки на читателите си, че те
са били „погребани" и „съединени" в
смърт, „подобна" на Неговата.
НЗ никъде не препоръчва ненормална-
та ситуация на некръстения вярващ.
Според него кръщението следва обръще-
нието. Затова и нашият Господ говори
за вярата и кръщението в едно и също
изречение: „Който повярва и се кръсти,
ще бъде спасен" (Марко 16:16). Макар че
кръщението не е необходимо изискване
за спасението, то е необходимо като от-
крито признание на вярата пред общес-
твото.
6:4 Кръщението във вода е видим из-
раз на кръщението в Христос. То е кар-
тина на вярващия, който се потапя в
тъмните води на смъртта (в лицето на
Господ Исус), и на новия човек в Хрис-
тос, който възкръсва за нов Живот. Мо-
Же да се каЖе, че когато се кръщава, вяр-
ващият присъства на погребението на
своето собствено старо „аз". С потапя-
нето си във водата той все едно казва:
„Всичко, което аз бях като грешен син на
Адам, умря на кръста." С излизането си
от водата той казва: „Сега вече не аз
Живея, но Христос Живее в мен" (Гал.
2:20).
Коунибеър и Хаусън посочват, че „то-
зи пасаЖ не моЖе да бъде разбран, ако не
се вземе предвид фактът, че в ранната
църква кръщението се е извършвало чрез
потапяне".
По-нататък апостолът казва, че въз-
кресението на Христос ни дава възмоЖ-
ност да ходим в нов Живот и че Хрис-
тос е бил възкресен от мъртвите чрез
славата на Отца. Това означава, че
всички небесни съвършенства на Бога -

340

Римляни 6

Неговата праведност, лкзбов, справедли-
вост и др. - са довели естествено до въз-
кресението на Спасителя. На фона на
превъзходния характер на Личността на
Спасителя оставянето на Спасителя в
гроба не би било съвместимо с Бойкия ха-
рактер. Бог наистина Го е възкресил и
тъй като ние се отъждествяваме с
Христос в Неговото възкресение, ние
моЖем и трябва „да ходим в нов >ки-
вот".
6:5 Също както сме били съединени с
Христос в смърт, подобна на Неговата,
така ще се съединим с Него „и чрез въз-
кресение, подобно на Неговото". Изра-
зът „смърт, подобна на Неговата" се
отнася до потапянето на вярващия във
водата по време на кръщението. Дейст-
вителното съединение с Христос в Не-
говата смърт е станало преди около
2000 години, но кръщението е „подобие"
на това, което е станало тогава.
Но ние не само се потапяме във вода-
та, ние и излизаме от водата във „възк-
ресение, подобно на Неговото". И макар
че изразът „подобно на Неговото" в
края на стиха не е част от оригиналния
текст, неговото добавяне не е излишно,
тъй като изяснява смисъла.
Също както сме се съединили с Хрис-
тос в смърт, подобна на Неговата (ко-
гато се потапяме във водата), така ние
се съединяваме с Него във възкресение,
подобно на Неговото (когато излизаме
от водата). Втората част на този стих
не предполага непременно бъдещо дейс-
твие. Както казва ХодЖ:
„ Тук не става въпрос за това, което ще
се случи в бъдеще, а за сигурността на
следствието, запричинно-следствената
Връзка. Ако едното нещо стане, другото
със сигурност ще последва."18
6:6 Чрез кръщението ние признаваме,
че нашето старо естество е било раз-
пънато с Христос. „Нашето старо ес-
тество" вклк>чва всичко, което сме би-
ли като деца на Адам - нашата стара,
зла и пропаднала природа с всичките ii
стари навици и Желания. При кръщение-

то ние събличаме стария човек и слага-
ме, новия човек - така както събличаме
старите си и окъсани дрехи и обличаме
нови и абсолкотно чисти дрехи (Кол. 3:9,
10).
Разпъването на стария човек на Гол-
гота означава, че тялото на греха е би-
ло „извадено от употреба". „Тялото на
греха" не означава физическото тяло.
По-скоро то означава обитаващия в нас
грях, който владее над човека като ти-
ранин. Това тяло на греха е унищоЖено,
т. е. направено негодно да управлява. Пос-
ледната част на стиха показва, че това
е правилното значение, защото там се
казва: „.. та да не робуваме вече на гре-
ха." Грехът вече няма власт над човека.
6:7 „Защото, който е умрял, той вече
е оправдан от греха." Да вземем напри-
мер един човек, който е осъден да умре
на електрическия стол за това, че е убил
един полицейски слуЖител. След като
умре, той е освободен (буквално „оправ-
дан") от този грях. Наказанието е пла-
тено и случаят е приклкочен.
Ние сме умрели с Христос на Голгота.
И това не само означава, че нашето на-
казание е било платено, но и че връзките,
с които грехът дърЖи нашия Живот, са
били скъсани. Ние вече не сме безпомощ-
ни пленници на греха.
6:8 Това, че ние сме умрели с Христос,
е само едната страна на истината. Дру-
гата е, че ние „ще и да Живеем с Него".
Ние сме умрели за греха, за да Живеем за
правдата. Грехът вече не господства
над нас. Ние получаваме Живота на Хрис-
товото възкресение още тук и още сега
и ще го имаме през цялата вечност. Сла-
ва да бъде на името Му!
6:9 Нашата увереност се основава на
факта, че възкръсналият Христос нико-
га няма да умре отново. „Смъртта ня-
ма вече власт над Него." Смъртта има-
ше власт над Него в продълЖение на три
дни и три нощи, но тази власт си отиде
завинаги. Христос никога няма да умре
отново!

341

Римляни 6

6:10 Когато Господ Исус умря, Той ум-
ря за греха веднъЖ завинаги. Умря за
претенциите на греха, за заплатата на
греха, за изискванията на греха и за нака-
занието на греха. Той изпълни делото и
заплати дълга по такъв съвършен начин,
че никога няма да Му се налоЖи да го зап-
лаща отново. И сега това, че Той Живее,
Живее го за Бога. В известен смисъл Той
винаги е Живял за Бога. Но сега Той Жи-
вее за Бога в един нов смисъл - като Въз-
кръсналия Христос - 8 една нова сфера,
където грехът никога няма да влезе.
Преди да продълЖим, нека си припом-
ним първите десет стиха. Главната те-
ма на тези стихове беше освещението -
БоЖият начин за Живеене на свят Жи-
вот. Що се отнася до нашето полоЖение
пред Бога, Бог ни виЖда като умрели с
Христос и като възкръснали с Него. То-
ва олицетворява кръщението. Нашата
смърт с Христос завършва историята
на Живота ни като Адамови потомци.
БоЖията присъда над нашето старо ес-
тество в нас не е преустройство, а
смърт. Тази присъда е изпълнена в
смъртта ни с Христос. Сега ние сме въз-
кръснали с Христос, за да ходим в нов Жи-
вот. Господството на греха над нас е
унищоЖено, защото грехът не моЖе да
каЖе нищо на един мъртвец. Сега ние сме
свободни да Живеем за Христос.
6:11 Павел току-що ни описа истината
за нашето полоЖение пред Бога. Сега
той иска да ни каЖе какво трябва да бъ-
де практическото изявление на тази ис-
тина в нашия Живот. Ние трябва да
СЧИТАМЕ себе си мъртви за греха, а
Живи за Бога в Христос Исус, нашия
Господ.
„Да считаме" тук означава да прие-
мем това, което Бог казва за нас като
истинно, и да Живеем според неговата
светлина. Рут Пексън пише така:
„[Това означава] да повярваме на то-
ва, което Бог казва в Римляни 6:6 и да го
признаем като факт в личното спасение
на всеки един от нас. Това изисква опре-
делен акт на вяра, който води до едно ре-

алистично отношение към „стария чо-
век" в нас. Тогава ние ще го видим там,
където го вшкда и Бог - на Кръста, умрял
с Христос. Вярата ще действа в нас неп-
рекъснато, така че той ще стои там, къ-
дето го е поставила благодатта. Това
означава едно много дълбоко осъзнаване
от наша страна, в смисъл че всеки един
от нас трябва да каЖе „Да!" на Бозкието
осъЖдение и присъда над това старо „аз"
и да признае, че то изобщо не е достойно
да Живее и да има каквито и да било пре-
тенции към нас. Първата стъпка в Живо-
та на практическата святост е това
съгласие за разпъване на „стария чо-
век".19
Ние считаме себе си мъртви за греха,
когато отговаряме на изкушението та-
ка, както би отговорил един мъртвец.
Има един епизод от Живота на Авгус-
тин, който разказва как един ден, кога-
то се разхоЖдал, Августин срещнал на
улицата една Жена, която му била лк>-
бовница преди неговото обръщение. Сре-
щата накарала Августин да се обърне и
да тръгне бързо в обратна посока. Като
видяла това, Жената започнала да вика:
„Августине, не ме ли позна? Това съм
аз!" Ускорявайки още повече крачките
си, Августин извърнал глава и казал през
рамо: „Да, знам, че си ти, но това вече не
съм аз!"20 Августин е искал да каЖе, че
вече е мъртъв за греха и Жив за Бога.
Мъртвият човек няма нищо общо с раз-
врата, лъЖата, измамата, клкЖата и
който и да било друг грях.
Сега ние сме Живи за Бога в Христос
Исус. Това означава, че сме призовани да
Живеем 6 святост, поклонение, молит-
ва, слуЖение и принасяне на плод.
6:12 В 6:6 видяхме, че нашето старо ес-
тество бе разпънато, така че грехът
повече да не моЖе да владее над нас и ние
да не сме безпомощни пленници на греха.
Увещанието как практически да стане
това се основава на тази именно исти-
на за нашето полоЖение. Ние трябва да
не позволяваме на греха да царува в на-
шите смъртни тела, като не се подчи-

342

Римляни 6

няваме на неговите зли Желания. На Гол-
гота бе слоЖен край на царството на
греха чрез смъртта. Сега ние трябва да
прилоЖим тази истина на практика.
НуЖно е нашето сътрудничество. Само
Бог моЖе да ни направи свети, но Той ня-
ма да направи това без нашето добро-
волно участие.
6:13 Това ни доВеЖда до третата клк>
чова дума в тази глава - „ПРЕДСТА-
ВЯЙТЕ". Ние не трябва да представяме
частите на нашето тяло на греха, за да
бъдат използвани като оръЖия или инс-
трументи на злото. Ние сме задълЖени
да предоставим управлението на наши-
те части на Бога, за да бъдат използва-
ни като „оръЖия на правдата". В края на
краищата ние сме Възкресени от смърт-
та в Живота и затова, както ни напом-
ня 6:4, трябва да ходим в нов Живот.
6:14 Тук се дава още една причина защо
грехът няма да има власт над вярващи-
те. Първата причина беше, че нашето
старо естество е било разпънато с
Христос (6:6). Втората причина е, че ние
не сме под закон, а под благодат.
Грехът наистина господства над чове-
ка, който е под закон. Защо? Защото за-
конът му казва какво да прави, но не му
дава силата да го прави. Освен това за-
конът събуЖда скрити Желания в падна-
лата природа на човека да прави това,
което е забранено. Както казва стара-
та поговорка: „Забраненият плод е най-
сладък."
Грехът няма власт над човека, който
е под благодат. Вярващият е умрял за
греха. Той е получил сила за свят Живот
чрез обитаващия в него Свети Дух. И ос-
вен това е мотивиран да Живее свято от
лк>бов към Спасителя, а не от страх да
не бъде наказан. Благодатта е единст-
веното нещо, което произвеЖда свя-
тост. Както казва Дени: „Това, което
ни освобоЖдава от греха, не е ограниче-
нието, а вдъхновението. Светиите се
раЖдат не на планината Синай, а на хъл-
ма Голгота."21

6:15 Онези, които се страхуват от
благодатта, казват, че тя дава възмоЖ-
ност на човека да съгрешава. Павел ре-
шително изобличава това твърдение,
като най-напред поставя проблема, а
след това твърдо отрича ВъзмоЖност-
та за такова нещо. Ние сме без закон, но
не сме беззаконни. Благодатта означава
свобода да слуЖиш на Господа, а не сво-
бода да съгрешаваш против Него.
В 6:1 бе зададен въпросът :"Ще продъл-
Жим ли да съгрешаваме?" Тук се задава
въпросът: „Ще продълзким ли да съгре-
шаваме поне малко?" Отговорът и в
двата случая е едно решително: „Да не
бъде!" Бог не моЖе да насърчи какъвто и
да било грях.
6:16 Всеки знае, че когато се покори на
някого като на свой господар, става не-
гов слуга. По същия начин, ако ние се про-
дадем на греха, ставаме негови слуги и
тръгваме по пътя, който води до вечна-
та смърт. И от друга страна, ако ние из-
берем да се покорим на Бога, нашият Жи-
вот ще бъде свят. Слугите на греха са
свързани с веригите на вината, страха и
нещастието, а БоЖиите слуги са свобод-
ни да вършат това, което обича новото
им естество. И така, защо да бъдем слу-
ги, когато моЖем да бъдем свободни?
6:17 „Да благодарим на Бога, че вие, ко-
ито бяхте едно време слуги на греха, се
покорихте от сърце на въздействието
на Христовото учение, когато попаднах-
те под неговото влияние" (ПБДЖБф).
Християните от Рим са се подчинили с
цялото си сърце на благодатта, под чи-
ето въздействие са попаднали, вклкти-
телно и на учението, проповядвано от
Павел в това Писмо.
6:18 Правилното учение води и до пра-
вилно поведение. Подчинението на исти-
ната е довело до освобождението на те-
зи християни от греха като техен госпо-
дар, така че те са станали слуги на
правдата. Изразът „освободени от гре-
ха" не означава, че те вече не са имали
грешна природа, нито пък означава, че
те повече не са извършвали грешни дейс-

343

Римляни 6, 7

тбия. Целият контекст показва, че тук
става Въпрос за освобождение от греха
като господстваща сила в техния Жи-
вот.
6:19 В 18 cm. апостолът говори за слу-
гите на правдата, като той много доб-
ре разбира, че тези, които Живеят пра-
ведно, всъщност не са слуги. „Практи-
ческата праведност не е робство, освен
когато говорим за нея като човеци."22
Преди своето обръщение вярващите
са предавали телата си като слуги на
всякакъв вид нечистота и беззаконие.
Сега те трябва да посветят същите
тези тела като слуги на правдата, та-
ка че да Живеят свят Живот.
6:20 Когато са били слуги на греха,
единствената свобода, която са позна-
вали, е била свободата да не се подчиня-
ват на правдата. Това е било едно от-
чайващо състояние - да бъдеш вързан от
всякакво зло и свободен от всякакво доб-
ро!
6:21 Павел ги предизвиква (и нас също)
да направят „инвентаризация" на плодо-
вете на Живота си като неспасени - пло-
довете на тези действия, за които вяр-
ващите сега се срамуват. Маркъс Рейн-
зфорд е направил такава инвентариза-
ция и е съставил следния списък:
„ 1. Злоупотреба със способностите. 2.
Уншкение на чувствата. 3. Пропиляваш
на времето. 4. Спекулиране с влиянието.
5. Онеправдаване на най-добрите ни при-
ятели. 6. Проиграване на най-добрите ни
интереси. 7. Оскърбяване на лЬбовта и
особено на БоЖията лЬбов. Или - ако
трябва да обобщим всичко с една дума -
СРАМ."23
Краят на всички тези неща е смърт.
„Всеки грях - казва А. Т. Пиърсън - води
към смъртта и ако ние упорито продъл-
Жаваме да го извършваме, стигаме до
нея и като цел, и като плод."24
6:22 Обръщението променя изцяло по-
лоЖението на човека. Сега той е освобо-
ден от греха като господар, на който
слуЖи, и е станал доброволен слуга на Бо-
га. В резултат на това той има за плод

светостта и за край - вечния Живот.
Вярващият, разбира се, има вечен Жи-
вот още сега, но в този стих се говори за
получаването на вечния Живот в негова-
та пълнота, включително и за получава-
нето на прославеното възкресено тяло.
6:23 Апостолът обобщава темата
чрез едно трикратно противопоставя-
не:
Двама господари - грехът и Бог.
Два пътя - заплащането на греха и
благодатта.
Две последствия - смъртта и вечни-
ят Живот.
И. Мястото на закона в Живота на
вярващия (7 гл.)
В тази глава апостолът започва да от-
говаря на един въпрос, който той неиз-
беЖно очаква да му бъде зададен: „Каква
е връзката мезкду християнина и зако-
на?" МоЖе би, когато е отговарял на то-
зи въпрос, Павел е имал предвид най-ве-
че вярващите евреи, тъй като законът
е бил даден на Израел, но принципите, ко-
ито той разглеЖда, могат да се прило-
Жат също толкова успешно и към вярва-
щите езичници, които биха имали глу-
постта да Желаят да Живеят под зако-
на като начин на Живот, след като са би-
ли оправдани.
В 6 глава видяхме, че смъртта е слоЖи-
ла край на тиранията на греховната при-
рода в Живота на БоЖиите деца. Сега ще
видим, че смъртта също така слага край
на господството на закона над всички,
които са му подвластни.
7:1 Този стих е свързан с 6:14: „...не сте
под закон, а под благодат." Връзката е
следната: „Вие трябва да знаете, че не
сте под закон - или да не би да не съзна-
вате факта, че законът има власт над
човека само докато той е Жив?" Павел
говори на тези, които познават фунда-
менталните принципи на закона и следо-
вателно знаят, че законът няма какво
да каЖе на един мъртвец.
7:2 За илк>страция на тия думи Павел
дава пример с това как смъртта прекъс-

344

Римляни 7

6а брачния договор меЖду мъЖа и Жена-
та. Жената е свързана с мъЖа си чрез
брачния закон само докато той е Жив.
Но когато мъЖът и умре, тя се осво-
боЖдава от този закон.
7:3 Ако мъЖът и е Жив и Жената се
омъЖи за друг мъЖ, тя става прелкзбо-
дейка. Но ако мъЖът й умре, тя е сво-
бодна да се омъЖи отново, без изобщо да
извършва каквото и да било престъпле-
ние.
7:4 При разглеЖдане прилоЖението на
този пример не е необходимо да приема-
ме всяка подробност буквално. Така нап-
ример нито мъЖът, нито Жената пред-
ставляват закона. Смисълът на приме-
ра е, че както смъртта прекъсва брачни-
те отношения, така и смъртта на вяр-
ващия с Христос слага край на властта
на закона над него.
ЗабелеЖете, че Павел не казва, че зако-
нът е мъртъв. Законът продълЖава да
изпълнява функцията си на изобличител
на хората в грях. И освен това, когато
Павел употребява местоимението „ние"
в този пасаЖ, той има предвид онези вяр-
ващи, които са били logeu, преди да дой-
дат при Христос.
Ние сме умрели спрямо закона чрез
Христовото тяло, което Той отдаде на
смърт. И вече не сме свързани със зако-
на, а сме свързани с възкръсналия Хрис-
тос. Единият брак е прекъснат от
смъртта и сега е скл1очен нов брак. Се-
га, когато сме освободени от закона, ние
моЖем „да принасяме плод на Бога".
7:5 Това споменаване на плода е повод
да си спомним какъв беше плодът, кой-
то принасяхме, когато бяхме плътски.
Думата „плътски" или „в плътта" явно
не означава „телесни" или „в тялото".
«Плътски" е начин да се опише полоЖе-
нието ни преди спасението. Плътта то-
гава е била основата на нашето полоЖе-
ние пред Бога. Ние сме разчитали на то-
ва, което сме били, или на това, което
сме правели, за да спечелим БоЖието
благоволение. „Плътски" е точно обрат-
ното на „Христови".

Преди обръщението си ние сме били
ръководени от греховните страсти, ко-
ито са се възбуЖдали чрез закона. Това
не означава, че законът ги е породил, а че
като ги е назовал и след това забранил,
законът е възбудил у нас силното Жела-
ние да ги вършим!
Тези греховни страсти са намерили
израз във физическите ни части, така че,
когато се поддадем на изкушение, ние да-
ваме отровния плод, който води в
смъртта. На едно друго място апосто-
лът нарича този плод „делата на плът-
та": „... блудство, нечистота, сладост-
растие, идолопоклонство, чародейство,
враЖди, разпри, ревнования, ярости, пар-
тизанства, раздори, разцепления, завис-
ти, пиянства, пирувания" (Гал. 5:19-21).
7:6 Сред многото чудесни неща, които
ни се случват при обръщението, е и то-
ва, че ние „се освободихме от закона".
Това е резултат от умирането ни с
Христос. Тъй като Той е умрял като
наш Представител, и ние сме умрели с
Него. В смъртта Си Христос е задово-
лил всички изисквания на закона, като е
заплатил уЖасното наказание, до което
води неспазването на закона. Затова ние
сме освободени от закона и от неговото
неизбеЖно проклятие. Наказанието е
платено веднъЖ завинаги.
Бог няма да иска друг да Му плати -
Господ Исус веднъЖ
и още веднъЖ -аз и ти.
Огастъс М. Топлейди
Сега ние сме свободни, за да слуЖим
поновому, в Духа, а не постарому, по
буквата. Нашето слуЖение е мотивира-
но от л!обо8та, а не от страха; то е слу-
Жение на свободата, а не на робството.
Вече не трябва да се подчиняваме робс-
ки на всяка дребна подробност, свързана
с различни ритуали и церемонии, а моЖем
радостно да излеем себе си за БоЖията
слава и за благословение на другите.
7:7 От всичко това моЖе да изглеЖда,
че Павел критикува закона. Той вече ка-
за, че вярващите са мъртви за греха и че
са мъртви и за закона, и това моЖе би

345

Римляни 7

сьздаВа Впечатлението, че законът е не-
що лошо. Но това не е така.
В 7:7-13 ПаВел описва ваЖната роля,
която законът е изиграл в собствения
му Живот, преди да бъде спасен. Той под-
чертава, че законът сам по себе си не е
грешен, но че той изявява греха в човека.
Законът го е изобличил и му е показал ог-
ромната порочност на неговото сърце.
Докато се е сравнявал с другите хора,
Павел се е чувствал сравнително почтен
човек. Но в момента, В който изисквани-
ята на БоЖия закон са дошли Върху него
с огромната си изобличителна мощ, той
е застанал безмълвен и е бил осъден.
Заповедта, която е открила с особена
сила греха в него, е десетата заповед:
„Не погкелавай." Човек поЖелава в ума
си. И въпреки че Павел моЖе би не е бил
извършил нито един от по-теЖките и
сериозни грехове, в този момент той е
разбрал колко покварен е бил неговият
мисловен Живот. Той е разбрал, че злите
мисли са също толкова грешни, колкото
и злите дела. Животът на неговите
мисли е бил омърсен. Неговият външен
Живот моЖе да е бил и сигурно е бил от-
носително чист, но вътрешният му Жи-
вот е бил като един филм на уЖасшпе.
7:8 „Но грехът, понеЖе взе повод от
заповедта, произведе в мене всякакво
тикелание." Когато законът забранява
всякакво поЖелание, покварената човеш-
ка природа изпитва още по-голямо Жела-
ние да върши забраненото. Така напри-
мер законът всъщност казва: „Ти не
трябва да си представяш в своя ум ни-
какви незаконни сексуални връзки. Не
трябва да Живееш в свят, пълен с греш-
ни фантазии." Законът забранява мръс-
ния, извикващ неприлични асоциации мис-
ловен Живот, но за съЖаление той не ни
дава силата да се справим с този проб-
лем. В резултат на това хората, които
Живеят под закона, все повече и повече се
отдават на един нечист сексуален мис-
ловен Живот в сравнение с времето пре-
ди получаването на закона. Те разбират,
че когато едно нещо се забранява, падна-

лата природа на човека все повече го по-
Желава. „Крадените води са сладки и
хляб, който се яде скришом, е вкусен"
(Пр.9:17).
„Без закон грехът е мъртъв" (отно-
сително погледнато). Грешната приро-
да е като спящо куче. Когато законът
дойде и каЖе: „Недей!", кучето се събуЖ-
да и започва да вилнее и да прави точно
това, което не трябва да прави.
7:9 Преди да бъде изобличен от закона,
Павел е бил Жив - т. е. неговата грешна
природа е била сравнително неизявена и
той е Живял в блаЖено невеЖество по
отношение на огромната яма от нечис-
тота в сърцето си.
„Но когато дойде заповедта...", т. е.
когато заповедта го е изобличила с голя-
ма сила, неговата грешна природа е оЖи-
Вяла напълно и той е разбрал, че колкото
повече се опитва да се подчини, толкова
по-малко успява да стори това. Той е ум-
рял в смисъл, че е загубил всякаква надеЖ-
да да постигне спасение със собствени
сили или благодарение на собствения си
характер. Умрял е за всяка мисъл, която
му е говорела за неговата собствена при-
съща доброта. Умрял е за всяка надеЖда,
че ще моЖе да се оправдае, като спазва
закона.
7:10 Така Павел е открил, че самата
заповед, която трябва да докарва Жи-
вот, всъщност му докарва смърт. Как-
во има предвид Павел, когато казва, че
заповедта е била назначена да докарва
Живот? МоЖе би тези думи ни препра-
щат към Левит 18:5, където Бог казва:
„Затова пазете повеленията Ми и съд-
бите Ми, чрез които, ако човек прави
това, ще Живее. Аз съм Йеова, вашият
Бог." В идеалния случай законът обеща-
ва Живот на тези, които го спазват.
Предупредителният надпис на клетка-
та на лъва гласи: „Стой по-далече от
мреЖата!" Ако човек послуша предуп-
реЖдението, ще остане Жив. Но ако не
послуша и протегне ръка, за да погали лъ-
ва, ще умре.

346

Римляни 7

7:11 И отново Павел подчертава ис-
тината, че вината не е в закона. Вината
е в обитаващия в човека грях, който го
насьсква да прави това, което законът
забранява. Грехът измами човека така,
че той повярва, че забраненият плод не е
толкова лош в края на краищата, че ще
му донесе щастие и че той ще моЖе да се
справи с него. Той му внуши да повярва,
че Бог крие от него удоволствия, които
са за негово добро. По този начин грехът
го уби, в смисъл че вдъхна смърт на най-
големите му надеЖди да заслуЖи или да
спечели някога спасението си.
7:12 Законът сам по себе си е свят и
всяка заповед е свята, справедлива и
добра. Когато си мислим за това, ние
непрекъснато трябва да си спомняме, че
законът е добър. Законът е бил даден от
Бога и е следователно съвършен като из-
раз на волята Му за Неговите хора. Сла-
бостта на закона се крие в „суровината",
с която той има работа: той е бил даден
на хора, които вече са били грешници. Те
са имали нуЖда от закона, за да им даде
познанието за греха, но освен това са
имали нуЖда и от Спасител, Който да ги
избави от наказанието и силата на гре-
ха.
7:13 „Това, което е добро", се отнася
до закона, както изрично се казва и в пре-
дишния стих. Павел задава въпроса: „За-
конът ли стана смърт за мен?", което
означава: „Законът ли е виновникът,
който осъЖда Павел (и всеки един от
нас) на смърт?" Отговорът, разбира се,
е: „Да не бъде!" Виновникът е грехът. За-
конът не е породил греха, но го е показал
в цялата му грешност. „Чрез закона ста-
ва само познанието на греха" (3:206). Но
това не е всичко! Каква е реакцията на
грешната човешка природа, когато све-
тият БоЖий закон й забрани да прави не-
Що? Отговорът ни е добре познат. То-
ва, което до този момент е спяло като
скрито Желание, сега се събуЖда и става
изгаряща страст! По този начин чрез
заповедта грехът става изключително
грешен.

7:14 До този момент апостолът опис-
ва едно минало събитие в своя Живот, а
именно - драматичното преЖивяване,
при което той е изпитал дълбокото
изобличение в грях под действието на за-
кона.
Сега той започва да говори в сегашно
време, за да опише едно преЖивяване, ко-
ето е имал, след като се е новородил, а
именно - конфликта меЖду двете приро-
ди и невъзможността да намери избав-
ление от силата на обитаващия 6 него
грях със собствени сили. Павел признава,
че „законът е духовен", т. е. свят сам по
себе си и приспособен за духовното доб-
ро на човека. Но апостолът също така
разбира, че той самият е плътски, тъй
като не е преЖивял победа над властта
на обитаващия грях в неговия Живот.
Той е „продаден под греха". Апостолът
се чувства продаден като роб, чийто
господар е грехът.
7:15 Сега Павел описва борбата, която
става във вярващия, който не знае исти-
ната за своето отъЖдествяване с Хрис-
тос в смъртта и възкресението. Това е
борбата меЖду двете естества в чове-
ка, който е тръгнал да изкачва планина-
та Синай, за да търси светостта. Хари
фостър обяснява това така:
„Тук вшкдаме един човек, който се
опитва да постигне светостта със соб-
ствениусилия, борейки се с всички сили да
изпълни светите и праведни Ъсакии запо-
веди (12 спи), и който в края на краища-
та разбира, че колкото повече се бори,
толкова състоянието му става по-лошо.
Той е като войник, който участва в губе-
ща битка, и това не бива да ни изненадва,
тъй като падналата човешка природа
няма сила да победи греха и да Аивее свя-
то."25
ЗабелеЖете колко често се употребя-
ва местоимението в 1 л. eg. ч. - аз, мене,
ми, ме: повече от четиридесет пъти в
пасаЖа от 9 до 25 стих! Хората, които
преЖивяват това, което Павел е преЖи-
вял в Римляни 7 глава, са поели свръхдо-
за от „витамин Аз". Те непрекъснато се

347

Римляни 7

самонаблкодават, търсейки победа В сво-
ето „Аз" - където тя изобщо не може да
се намери.
За жалост, голяма част от съвремен-
ната християнска психологическа кон-
султация насочва вниманието на консул-
тиращия се върху самия него, като по
този начин утежнява неговото състоя-
ние, вместо да го облекчава. Хората
имат нужда да знаят, че са умрели с
Христос и са възкръснали с Него, за да
вървят В нов живот. И тогава, вместо
да се опитват да се усъвършенстват в
плътта, те ще я оставят в гроба на
Христос.
Когато описва борбата между двете
природи, Павел казва „не зная какво пра-
вя". Той е една раздвоена личност - и раз-
бойник, и почтен гражданин едновремен-
но. Той открива, че се наслаждава на не-
ща, които не желае да върши, и че прави
онова, което мрази да прави;
7:16 Когато по този начин върши не-
ща, които неговото добро естество
осъжда, апостолът застава на едно мне-
ние със закона и осъжда себе си, защото
законът също ги осъжда. Така той се съг-
ласява вътрешно, че законът е добър.
7:17 Това го довежда до заклк>чението,
че обвиняемият не е новият човек в
Христос, а старото, покварено естест-
во, което живее в него. Тук ние трябва да
бъдем много внимателни и да не се опит-
ваме да извиняваме нашето съгрешава-
не, като го приписваме на живеещия в нас
грях. Ние сме отговорни за това, което
правим, и не трябва да използваме този
стих, за да се отърваваме от отговор-
ността. Целта на Павел тук е да прос-
леди източника на своето грешно пове-
дение, а не да го извини.
7:18 Никой от нас не може да върви
напред по пътя на светостта, ако не
разбере това, което Павел е разбрал тук
- „че в мене, сиреч в плътта ми, не Жи-
вее доброто". Плътта тук означава
злата, покварена природа, която всеки
от нас е наследил от Адам и която все
още живее във всеки вярващ. Тя е източ-

никът на всяко зло дело, което извърш-
ваме. В нея няма нищо добро.
Това знание ще ни освободи от всеки
опит да търсим добро в старата си при-
рода, както и от разочарованието, кое-
то изпитваме, когато погледнем към
нея и не намерим никакво добро. Освен
това то ни освобождава и от прекалена
заетост със собственото ни „аз". Няма
особено голям смисъл от самонабл1оде-
нието. Както казва благочестивият
шотландец Робърт Мъри Мъкчейни,
добре е винаги, когато веднъж погледнем
към себе си, да погледнем десет пъти
към Христос.
За да подчертае още веднъж колко е
безнадеждно състоянието на нашата
плът, апостолът възкликва, че има же-
лание да върши това, което е добро, но
няма сили да го осъществи на практика.
Проблемът е в това, че той търси изхо-
да вътре в себе си.
7:19 Така конфликтът между двете
природи се задълбочава. Павел открива,
че не може да върши доброто, което ис-
ка да върши, а върши злото, което пре-
зира. Той е като едно огромно кълбо от
противоречия и парадокси.
7:20 Бихме могли да перифразираме
този стих така: „Но ако (старата ми
природа) върши това, което (новата ми
природа) не желае да върши, то вече не
го върша аз (моята личност), а грехът,
който Живее в мен." Нека подчертаем
още веднъж, че тук Павел нито се изви-
нява, нито иска да се отърве от отго-
ворност. Само казва, че не е могъл да се
освободи от силата на обитаващия в не-
го грях и че когато съгрешава, не прави
това с желанието на новия човек.
7:21 Павел открива, че в неговия жи-
вот действа един принцип или закон,
който проваля всички негови добри наме-
рения, така че, когато иска да прави то-
ва, което е добро, пак съгрешава.
7:22 Колкото до неговото ново естес-
тво, той се наслаждава в БоЖия закон.
Павел знае, че законът е свят и че изра-

348

Римляни 7,8

зяВа БоЖията Воля, а той Желае да бър-
ши БоЖията Воля.
7:23 Но апостолът виЖда действието
на един противоположен закон 8 своя Жи-
вот, който вок>Ва срещу новото му ес-
тество и го прави пленник на обитава-
щия 8 него грях. ДЖордЖ Кътинг обясня-
Ва това така:
„Макар и Павел да се наслаждава на за-
кона във вътрешния си човек, той не му
дава сила; с други думи, Павел се опитва
да извърши това, което Бог е заявил, че
е абсолЬтно невъзможно да се извърши -
т. е. да подчини плътта на БоЖия свят
закон. И той открива, че плътта обича
плътските неща и е враЖдебна сама по
себе си на БоЖия закон и дори на Самия
Бог."26
7:24 На това място Павел произнася
своя изВестен и красноречив Вик. Той се
чувства като човек, който носи на гър-
ба си едно теЖко, разлагащо се тяло. То-
ва тяло е старото му естество в цяла-
та негова поквареност. В своята безпо-
мощност Павел признава, че е неспосо-
бен да се освободи от това теЖко и от-
вратително робство и че има нуЖда от
помощ, която идва отвън.
7:25 Избликът от благодарност, с кой-
то започва този стих, моЖе да се разбе-
ре най-малкото по два начина. Той моЖе
да означава: „Благодаря на Бога, че из-
бавлението идва чрез Исус Христос, на-
шия Господ", и моЖе да бъде израз, с кой-
то Павел благодари на Бога чрез Господ
Исус, че вече не е окаяният човек от
предходния стих.
Останалата част от стиха обобщава
конфликта меЖду двете естества пре-
ди избавлението. С обновения си ум,, то-
ест с новото си естество, вярващият
слуЖи на Бшкия закон, но с плътта (то-
ест със старото си естество) той слу-
Жи на закона на греха. Начинът, по кой-
то става това избавление, се обяснява В
следващата глава.

Й. Светият Дух-източникът на сила
за свят Живот (8 гл.)
Темата за светия Живот продълЖава и
В тази глава. В 6 гл. Павел ни дава отго-
вор на въпроса: „Учението на благовес-
тието (спасение единствено чрез вяра)
позволява ли и дори насърчава ли Живота
в грях?" В 7 гл. той разглеЖда въпроса:
„Евангелието налага ли на християните
да спазват закона, за да Живеят свят Жи-
вот?" А тук Павел отговаря на въпроса:
„Как християнинът става способен да
Живее свят Живот?"
Още от самото начало на главата за-
белязваме, че личните местоимения,
толкова често срещани в 7 глава, до го-
ляма степен изчезват в 8 глава и че до-
миниращата Личност в този пасаЖ ста-
ва Светият Дух. Това е едно много ваЖ-
но наблюдение за разбирането на пасаЖа.
Победата не трябва да се търси в сами-
те нас, а в Светия Дух, Който обитава
в нас. А. ДЖ. Гордън изброява седем
страни на помощта на Духа: свобода в
слуЖението (2 cm.); свобода за слуЖени-
ето (11 cm.); победа над греха (13 cm.); во-
дителство в слуЖението (14 cm.); свиде-
телството на родителско-синовната
връзка (16 cm.); помощ 6 слуЖението (26
cm.); помощ в молитвата (26 cm.).
8:1 От дълбините на отчаянието и по-
раЖението сега апостолът се изкачва на
гребена на вълната на победата и извик-
ва ликуващо: „Сега прочее няма никакво
осьЖдане на тия, които са в Христа
Исуса!" Това моЖе да се разбира по два
начина.
От една страна, няма никакво боЖес-
твено осъЖдане за нашия грях, тъй ка-
то ние сме в Христос. Ние бяхме осъде-
ни, докато бяхме в главата на първото
създание - Адам. Но сега сме в Христос
и следователно сме толкова свободни
от осъЖдане, колкото е и Той. Затова
моЖем да отправим и следното предиз-
викателство към света:
Погледнете най-напред моя Спасител
и виЖте БоЖията оценка за Него.
Назовете поне един грях на Този мой

349

Римляни 8

Избавител
и докшкете, че и аз не съм чист като
Него.
У. Н. Топкинз
Но то също така моЖе да означава, че
няма никаква нуЖда от самоосъЖдане-
то, описано в 7 глава. Човек моЖе да пре-
Живее състоянието, описано там, за да
разбере, че не е способен да изпълни изис-
кванията на закона със собствени уси-
лия, но«е е налоЖително да остава в то-
ва състояние. Втори стих ни обяснява
защо няма никакво осъЖдане.27
8:2 Законът на животворящия Дух в
Христос Исус ни е освободил от закона
на греха и смъртта. Има два противо-
полоЖни закона или принципи. Характер-
ният закон на Светия Дух е да дава сили
на вярващите, за да Живеят свят Живот.
Характерният закон на обитаващия в
нас грях е да дърпа хората към смъртта.
Също като закона на гравитацията. Ко-
гато хвърлим една топка нагоре, тя се
връща обратно, защото е по-теЖка от
въздуха. Птиците са също по-теЖки от
въздуха, в който летят, но когато хвър-
лим една птица нагоре, тя отлита. Зако-
нът на Живота в птичката и дава сили
да преодолее закона на гравитацията.
Така и Светият Дух ни дава Живота на
възкресението на Господ Исус Христос,
освобождавайки ни „от закона на греха
и на смъртта".
8:3 Законът никога не моЖа да даде си-
ла на хората да изпълнят неговите све-
щени изисквания, но това, което зако-
нът не моЖа да направи, го направи бла-
годатта. Да видим как!
Законът не можа да произведе свят
Живот, защото беше слаб чрез плътта.
Причината за това не беше в закона, а в
падналата човешка природа. Законът го-
вореше на хора, които вече бяха грешни-
ци и които нямаха сила да му се подчи-
нят. Но Бог се намеси, „като изпрати
Сина Си в плът, подобна на греховната
плът". ЗабелеЖете, че Господ Исус не
дойде в греховната плът, а „в плът, по-
добна на греховната плът". Той не сто-

ри никакъв грях (1 Петр. 2:22), не знаеше
грях (2 Кор. 5:21) и „в Него няма грях" (1
Йоан. 3:5). Но идвайки в този свят в чо-
вешки образ, Господ Исус приличаше на
грешното човечество. Принасяйки се в
Жертва за грях, Христос „осъди греха в
плътта". Той умря не само за греховете,
които извършваме (1 Петр. 3:18), но и за
нашата собствена грешна природа. С
други думи, Той умря колкото за това,
което сме, толкова и за това, което сме
направили. Като направи това, Христос
„осъди греха в плътта". Никъде не се
казва, че нашата грешна природа е опрос-
тена; тя е осъдена. Опростени са ни са-
мо греховете, които сме извършили.
8:4 И така, изискванията на закона се
изпълняват в „нас, които ходим не по
плът, но по Дух". Когато предадем уп-
равлението на Живота си на Светия Дух,
Той ни дава сили да Възлкзбим Бога и да
Възл1обим блшкния си, което 8 края на
краищата се изисква и от закона.
В тези четири стиха апостолът съби-
ра заедно всички свои аргументи от 5:12
до 7:25. В 5 глава от 12 до 21 стих Павел
разгледа темата за двете глави - Адам
и Христос. Тук, в 8:1, той показва, че
осъЖдението, което сме наследили от
отъЖдествяването си с Адам, се отне-
ма чрез отъЖдествяването ни с Хрис-
тос. В 6 и 7 гл. Павел обсъди уЖасния
проблем за греха в природата на човека.
Сега той заявява тържествуващо, че за-
конът на Животворящия Дух в Христос
Исус ни е освободил от закона на греха и
смъртта. В 7 глава апостол Павел разг-
леда обстойно темата за греха, а тук
ние научаваме, че изискванията на зако-
на се удовлетворяват от управлявания
от Духа Живот.
8:5 „Тия, които са плътски", тоест
тия, които не са се обърнали, се стре-
мят към плътското. Те се подчиняват
на импулсите на плътта и Живеят, за да
задоволяват Желанията на покварената
си природа. Те се гриЖат да угодят на
тялото, което след няколко краткот-
райни години ще се върне в пръстта.

350

Римляни 8

Но „тия, които са духовни", тоест
истинските вярващи, се издигат над
плътта и живеят за вечните неща. Тех-
ният живот е изпълнен с Божието сло-
во, молитвата, поклонението на Бога и
християнското служение.
8:6 „КопнеЖът на плътта", тоест
мисловното предразположение на падна-
лата природа, е смърт. Смърт както за
настоящия, пълен с „удоволствия" жи-
вот, така и за окончателната съдба. В
него се крие един огромен потенциал за
смърт, също като съдържанието на
свръхдопустимото количество отрова.
Но „копнеЖът на Духа значи Живот
и мир". Божият Дух е гаранцията за жи-
вот, който е истинският живот - жи-
вот на мир с Бога и на спокойствие.
8:7 Копнежът на плътта е смърт, за-
щото е враЖдебен на Бога. Грешникът
е човек, който се е разбунтувал срещу
Бога и има активно враждебно отноше-
ние към Него. Ако някой има нужда от
доказателство, може съвсем ясно да го
види в разпъването на Господ Исус Хрис-
тос. Стремежът на плътта „не се поко-
рява на БоЖия закон". Този копнеж не
търси Божията воля, а своята собстве-
на воля. Той не иска да се подчини на Бо-
жиите правила, а иска да бъде свой собс-
твен господар. Неговата природа е та-
кава, че не може да се подчини на Божия
закон. Липсва му не само преразполаЖе-
нието, но и силата да направи това.
Плътта е мъртва спрямо Бога.
8:8 Затова не е изненадващо, че „тия,
които са плътски, не могат да угодят
на Бога". Помислете си само! Няма та-
кова нещо, с което неспасеният човек
може да угоди на Бога - никакви добри
дела, никакви религиозни церемонии, аб-
солкяпно нищо! Най-напред той трябва
да заеме положението на виновен греш-
ник и да приеме Христос чрез определен
акт на вяра и едва след това ще може да
спечели Божията одобрителна усмивка.
8:9 След като се новороди, човек вече
не е плътски, а духовен. Той живее в ед-
на друга сфера. Също както рибата жи-

вее във водата, а човекът живее във въз-
духа, така и вярващият живее в Духа. И
не само живее в Духа, но и Духът живее
в него. И по-точно, ако в него не живее
Христовият Дух, той не принадлежи на
Христос. И макар че се спори дали Хрис-
товият Дух е същото като Светия Дух,
положителният отговор на този въпрос
най-добре приляга на контекста.
8:10 Чрез служението на Духа Христос
всъщност е във вярващия. Мисълта, че
Господът на живота и славата живее в
нашите тела, е изумителна, особено ко-
гато си спомним, че тези тела подлежат
да умрат поради греха. Някой би могъл
да каже, че телата ни все още не са мър-
тви, според както твърди този стих.
Да, те наистина все още не са мъртви,
но силите на смъртта вече работят в
тях и те неизбежно ще умрат, ако Гос-
под не се върне междувременно.
За разлика от тялото „духът28 е Жив
поради правдата". Макар и веднъж ум-
рял за Бога, той отново е бил съживен
чрез праведното дело на Господ Исус
Христос в Неговата смърт и възкресе-
ние и защото правдата от Бога е била
приписана на наша сметка.
8:11 Но напомнянето, че тялото ни е
все още подвластно на смъртта, не
трябва да ни хвърля в тревога или отча-
яние, фактът, че Светият Дух живее 8
нашите тела, е гаранция, че също както
Той е възкресил Христос от мъртвите,
така ще съЖиви и нашите смъртни те-
ла. Това ще бъде последният етап на на-
шето изкупление - когато и телата ни
ще бъдат прославени като тялото на
Спасителя в слава.
8:12 И така, когато видим огромната
разлика между плътта и Духа, какъв из-
вод можем да направим? Изводът, че ние
не дължим нищо на плътта, за да Живе-
ем според както тя ни заповяда. Наше-
то старо, зло и покварено същество не
е нищо друго освен едно бреме. Ако Хрис-
тос не ни беше спасил, плътта щеше да
ни завлече в най-дълбоките, тъмни и го-

351

Римляни 8

рещи места на ада. Защо да се чувства-
ме задълЖени към такъв враг?
8:13 Онези, които Живеят според
плътта, трябва да умрат - не само фи-
зически, но и за вечността. Да Живееш
плътски, означава да бъдеш неспасен.
Това се вшкда съвсем ясно в 8:4,5. Но за-
що Павел се обръща към тези, които ве-
че са християни? Да не би да иска да ка-
Же, че някои от тях биха могли да бъдат
изгубени най-накрая? Едва ли. Много чес-
то апостолът използВа В своите Писма
предупреждения, с които кара читатели-
те си да проверят сами себе си, тъй ка-
то добре разбира, че във Всяко събрание
моЖе да има хора, които никога не са би-
ли действително новородени.
Останалата част от стиха описва
онова, което е характерно за истински-
те вярващи. След като са получили спо-
собността от Светия Дух, те умърт-
вяват действията на тялото. Те се
наслаЖдават на Вечен Живот още сега и
когато напуснат тази земя, ще влязат
в неговата пълнота.
8:14 Друг начин на описване на истин-
ските Вярващи е да се каЖе, че те са уп-
равлявани от БоЖия Дух. Павел не гово-
ри тук за грандиозните случаи на боЖес-
твено водшпелство в Живота на извес-
тни християни, а говори за това, което
засяга всички БоЖии синове, а именно, че
те са управлявани от БоЖия Дух. Тук не
става въпрос за степента, до която те
се предават на Светия Дух, а за едно от-
ношение, което започва от момента на
обръщението.
Родителско-синовната връзка означа-
ва приемане в БоЖието семейство с
Всички произтичащи от това привиле-
гии и отговорности на възрастни сино-
ве. Новоповярвалият не трябва да чака
някакво време, преди да Влезе в духовно-
то си наследство: то е негово още от
момента на спасението и това се отна-
ся за Всички Вярващи - както мъЖе, та-
ка и Жени, както момчета, така и моми-
чета.

8:15 Тези, които Живеят под закон, са
като малки деца, които се лутат насам-
натам и Живеят под непрекъснат страх
да не бъдат наказани. Но когато един чо-
век се новороди, той не се раЖда за роб-
ство; не влиза в БоЖието семейство, за
да бъде слуга, а получава „дух на осинове-
ние" - тоест той е като един възрастен
син в БоЖието семейство. Неговият ис-
тински духовен инстинкт го кара да пог-
ледне към Бога и да извика към Него:
„Авва, Отче!" „Авва" е арамейска дума,
която доста е пострадала при превеЖда-
нето. Тя е умалителната форма на дума-
та „татко" - нещо като „татенце". И
макар че ние едва ли трябва да използва-
ме един толкова фамилиарен начин на об-
ръщение към Бога, добре е да знаем, че
Един, Който е толкова безкрайно висо-
ко, е едновременно с това и толкова
близко.
Изразът „дух29 на осиновение" моЖе
да се отнася до Светия Дух, Който дава
на вярващия особеното самочувствие на
син, а така също и осъзнаване или отно-
шение на синовност в противовес на ду-
ха на робство.
В Посланието към римляните думата
„осиновение" се споменава три пъти.
Тук тя се отнася до осъзнаването на по-
лоЖението на син, което Светият Дух
произвеЖда в Живота на вярващия. Оси-
новението, за което става въпрос в 8:23,
се отнася за времето, когато тялото на
вярващия ще бъде изкупено или прославе-
но. Осиновението, за което се говори в
9:4, се отнася за един минал момент, в
който Бог е определил Израел за Свой
син (Изх. 4:22).
В Галатяни 4:5 и Ефесяни 1:5 думата
означава „поставяне в полоЖението на
синове", тоест поставяне на всички вяр-
ващи в полоЖението на зрели, възраст-
ни синове с всички привилегии и отговор-
ности, които произлизат от това поло-
Жение. Всеки вярващ е дете на Бога в
смисъл, че се раЖда в едно семейство, в
което Бог е Бащата. Но всеки вярващ е
и син - една специална връзка, която съ-

352

Римляни 8

дърЖа привилегиите на чоВек, достигнал
до зрелостта на мъЖеството.
В НЗ думата „осиновение" никога не
означава това, което тя означава 8 на-
шето общество - „да приемеш едно де-
те от други родители за свое собстве-
но".
8:16 Всеки новороден вярващ притежа-
ва един духовен инстинкт, който му каз-
ва, че той е БоЖие дете. Светият Дух
му казва, че това е така: Самият Дух
свидетелства заедно с духа на вярва-
щия, че той е член на БоЖието семейст-
во. Той прави това главно чрез БоЖието
слово. Когато един християнин чете
Библията, Духът потвърждава истина-
та, че той сега е БоЖие дете, тъй като
се е доверил на Спасителя.
8:17 Принадлежността към БоЖието
семейство носи привилегии, които ни ка-
рат да се удивляваме. Всички Бюкии де-
ца са и Бгокии наследници. Наследникът
наследява имота на баща си. Точно то-
ва се има предвид и тук. Всичко, което
притеЖава Отец, е наше. Ние все още не
сме дошли до положението да притеЖа-
ваме и да се наслаЖдаВаме на наследст-
вото си, но нищо няма да моЖе да ни поп-
речи да направим това в бъдеще. И освен
това ние сме сънаследници с Христос.
Когато Христос се върне, за да поеме
скиптъра на вселенското управление,
ние ще поделим с Него нотариалния акт
за собственост над всичкото богатст-
во на Отца.
Когато Павел казва „та ако страда-
ме с Него, да се и прославяме с Него",
той не поставя героичното страдание
като условие за спасението, нито пък го-
вори за някакъв елитен кръг от избрани,
които преодоляват големи страдания, а
виЖда всички християни като състра-
далци с Христос и прославени с Христос.
Ськозът „ако" тук има значение на „тъй
като". Разбира се, има някои, които
страдат повече за Христовото дело, ко-
ето означава, че в небето ще има различ-
ни степени на награди и слава. Но всички,
които признават Исус като Господ и

Спасител, ще трябва да изтърпят враЖ-
дебното отношение на света с целия
срам и укоряване, които то носи.
8:18 Най-големият срам, който моЖе
да се налоЖи да изтърпим заради Хрис-
тос тук на земята, ще бъде нещо много
дребно, когато Той ни призове и публич-
но ни признае пред цялото небесно войн-
ство. Дори и уЖасните болки на мъчени-
ците ще изглеЖдат като убоЖдания с иг-
ла, когато Спасителят постави на тех-
ните чела короната на Живота. На едно
друго място Павел говори за настоящи-
те ни страдания като за лека скръб, ко-
ято е само временна, описвайки славата
като една изключително голяма и вечна
теЖина (2 Кор. 4:17). Винаги, когато
описва идещата слава, думите като че
ли се огъват под теЖестта на тази
представа.30 Ако само бихме могли да
оценим славата, която ще придобием,
ще моЖем да погледнем на „сегашните
временни страдания" по пътя към нея
като на нещо много дребно!
8:19 Използвайки една смела стилис-
тична фигура, Павел описва цялото тво-
рение като Живо същество, което очак-
ва с коинегк времето на откриването ни
като БоЯши синове. Това ще стане, ко-
гато Господ Исус се върне да царува и ко-
гато ние се върнем заедно с Него.
Ние вече сме Бозкии синове, но светът
нито ни виЖда, нито ни признава за та-
кива. И все пак светът очаква един по-
добър ден, който обаче няма да дойде, до-
като Царят не се върне, за да владее с
всички Свои светии. „Цялото творение
с нетърпение очаква да види чудната
гледка на влизането на БоЖиите синове
в наследство" (ПБДЖБф).
8:20 Последствието от съгрешаване-
то на Адам засегна не само човечество-
то, но и цялото творение - както Жива-
та, така и неЖивата природа. Земята е
прокълната. Много диви Животни уми-
рат от насилствена смърт. Болестите
засягат не само Животните и птиците,
но и рибите и змиите. Последиците от
съгрешаването на човека се наслагват

353

Римляни 8

като ударни Вълни Върху цялото творе-
ние.
Итака, както Павел ни обяснява, тво-
рението е било подчинено на немощ, су-
ета и безредие не по свой собствен избор,
а по БоЖията наредба заради непослуша-
нието на първия човек Адам.
8:21 Има надеЖда, че самото творе-
ние също ще се освободи. Творението
познава идеалните условия, които са съ-
ществували в Едемската градина, и вшк-
да опустошението, причинено от влиза-
нето на греха. Винаги е имало надеЖда за
връщане към едно идилично състояние,
когато самото творение също ще бъде
освободено от робството на тлението,
за да се наслаждава на свободата на он-
зи златен век, в който ние като БоЖии
деца ще бъдем разкрити в слава.
8:22 Ние Живеем в един Въздишащ, ри-
даещ и страдащ свят. Цялото творение
въздиша и се мъчи като Жена, която
раЖда. Музиката на природата звучи
тъЖно. Земята се измъчва от катаклиз-
ми. Вирусът на смъртта е заразил всич-
ко Живо.
8:23 Вярващите също не правят изк-
лкзчение. Макар и да имат първите пло-
дове на Духа, които са гаранция за окон-
чателното им избавление, те все още
въздишат за този ден на славата. Пър-
вите плодове са Самият Свети Дух. Та-
ка както първата ръкойка зряло Жито е
обещание за цялата бъдеща реколта, та-
ка и Светият Дух е обещание или гаран-
ция, че един ден цялото наследство ще
бъде наше.
И по-точно, Той е гаранция за идещо-
то ни осиновение, за изкуплението на
тялото (Еф. 1:14). В известен смисъл
ние вече сме осиновени, което означава,
че сме приети в БоЖието семейство ка-
то синове. Но в пълния смисъл нашето
осиновение ще бъде завършено, когато
получим прославените си тела. Тогава
ще се състои изкуплението на нашето
тяло. Нашите духове и души са вече из-
купени, но телата ни ще бъдат изкупени
по време на Грабването (1 Сол. 4:13-18).

8:24 Ние сме спасени в това отноше-
ние на надегкда. Вярващите не получа-
ват всички благословения на спасението
си 6 момента на обръщението. Още от
самото начало те очакват с нетърпение
своето пълно и окончателно избавление
от греха, страданието, болестите и
смъртта. Ако вече сме получили тези
благословения, няма да имаме надеЖда за
тях. ЧоВек се надява само за нещо, кое-
то ще получи в бъдеще.
8:25 НадеЖдата ни за избавление от
присъствието на греха и всички негови
уЖасни последици се основава върху Бо-
Жието обещание и следователно е тол-
кова сигурна, колкото като че ли вече
сме го получили. Затова ние „с търпение
го чакаме".
8:26 Така както тази надеЖда ни под-
крепя, така и „Духът ни помага в наша-
та немощ". Често пъти ние се обърква-
ме в нашите молитви. Не знаем да се мо-
лим както трябва. Молитвите ни са
егоистични, невеЖи, тесногръди. Но и
тогава Духът идва, за да ни помогне в на-
шата слабост и да се застъпи за нас в не-
изговорими стенания. Духът е, Който
стене, а не ние, макар че второто също
е вярно.
Тези думи крият една тайна. Ние над-
никваме в невидимото, духовното царс-
тво, в което една велика Личност и ед-
ни Велики сили работят за нас. И макар
че не сме в състояние да разберем всич-
ко, моЖем поне да се насърчим от факта,
че едно стенание моЖе да бъде понякога
най-духовната молитва.
8:27 Щом Бог изпитва сърцата, Той
също така моЖе да тълкува какъв е и
умът на Духа, дори когато този ум се
изразява само в стенания. ВаЖното тук
е, че молитвите на Светия Дух са вина-
ги по БоЖията воля. И понеЖе са винаги
по БоЖията воля, те са винаги за наше
добро. Това обяснява много неща, както
показва и следващият стих.
8:28 Бог прави така, че всичко да съ-
действа за доброто на тия, които Го
обичат - тия, които са призовани спо-

354

Римляни 8

peg Неговото намерение. Ние не Винаги
гледаме на нещастията по този начин!
Понякога, когато преЖивяваме някаква
голяма мъка или трагедия, или разочаро-
вание, или неуспех, или загуба, ние започ-
ваме да се питаме какво добро моЖе да
излезе от Всичко това, но този стих ни
дава отговора: Всяко нещо, на което Бог
е позволил да дойде 8 нашия Живот, има
за цел да ни направи съобразни с образа на
Неговия Син. Когато разберем това,
преставаме да задаваме въпроси в наши-
те молитви. Нашият Живот не се упраВ-
ляба от безлични сили като шанс, къс-
мбт или съдба, а от чудесния и личнос-
тен Бог, Който е „прекалено л1обящ, за
да бъде немилостив, и прекалено мъдър,
за да греши".
8:29 Сега ПаВел проследява величест-
вения обхват на божествената програ-
ма, която има за цел да доведе много си-
нове в слава.
Най-напред Бог ни е предузнал в мина-
лата вечност. Това не е едно обикновено
интелектуално знание. Що се отнася до
знанието, Бог е знаел всеки човек, който
някога ще се роди. Но Той е предузнал са-
мо онези, които е предопределил да бъ-
дат „съобразни... с образа на Сина Му".
Следователно тук става въпрос за едно
знание с цел, която никога няма да бъде
осуетена Не е достатъчно да се каЖе, че
Бог е предузнал онези, за които е разбрал,
че един ден ще се покаят и ще повярват.
Всъщност именно Неговото предузна-
ние осигурява евентуалното покаяние и
поВярване.
Това, че безбоЖншпе грешници един
ден ще бъдат преобразени в образа на
Христос чрез чудото на благодатта, е
една от най-поразителните истини на
боЖественото откровение. Работата
не е 6 това, че ние ще приличаме на Хрис-
тос на външен вид, а че ще бъдем в мо-
рално отношение като Него - абсолкнп-
но свободни от грях - и ще имаме просла-
вени тела като Него.
В този ден на славата Той ще бъде
„първороден   мезкду   много   братя".

„Първороден" означава пръв по ранг или
почести. Той няма да бъде Един измеЖ-
ду равни, а Един, Който има върховното
място на почит меЖду Своите братя и
сестри.
8:30 Всеки, които е бил предопределен
във вечността, ще бъде също призован
във времето. Това означава, че този чо-
век не само чува евангелието, но и отк-
ликва на него. Това е едно призоваване с
полоЖителен резултат. Всички са призо-
вани: това е общият (също така вали-
ден) призив на Бога. Но само някои отго-
варят на този призив: това е резултат-
ният (който произвеЖда обръщение)
призив на Бога.
Всички, които отговорят на призива,
също така биват и оправдани или полу-
чават полоЖение на абсолкмпна правед-
ност пред Бога. Те се обличат с БоЖия-
та правда благодарение заслугите на
Христос и по този начин стават дос-
тойни за Господното присъствие.
Оправданите биват също така и
прославени. Всъщност ние все още не сме
прославени, но това е толкова сигурно,
че когато го описва, Бог използва мина-
ло време. Ние сме толкова уверени в
прославянето си, че като че ли вече сме
го получили!
Това е един от най-силните пасаЖи в
НЗ върху вечната сигурност на вярва-
щия. От Всеки един милион души, които
са предузнати и предопределени от Бо-
га, всеки човек от този милион ще бъде
призован, оправдан и прославен. Няма
да липсва нито един човек! (Сравнете с
„всичко" от Йоан 6:37.)
8:31 Когато размислим за тези здраво
свързани една с друга връзки в златната
верига на изкуплението, изводът е неиз-
беЖен! „Ако Бог е откъм нас", в смисъл
ако Бог ни е белязал за Себе Си, тогава
никой не моЖе да постигне успех против
нас31 Ако Всемогъщият Бог действа на
наша страна, нито една по-малка сила
от Него не моЖе да осуети Неговия план.
8:32 „Оня, Който не поскали Своя Син,
но Го предаде за всички ни." Какви уди-

355

Римляни 8

Вшпелни думи! Никога не позволявайте
на навика или свикването с тях да за-
тъмни техния блясък или да намали си-
лата им да ни вдъхновяват за преклоне-
ние. Когато светът на загубеното чове-
чество се нуЖдаеше да бъде спасен от
Един безгрешен Заместник, великият
Бог на вселената не запази за Себе Си
Своето най-голямо Богатство, но Го
предаде на една срамна смърт и загуба
заради нас.
Логиката, която следва всичко това,
е необорима. Ако Бог Вече ни е дал най-го-
лемия дар, нима има по-малки дарове, ко-
ито Той няма да ни даде? Ако Вече е пла-
тил най-високата цена, нима ще се поко-
лебае да плати каквато и да било по-нис-
ка цена? Ако Вече е полоЖил такива ог-
ромни усилия, за да осигури нашето спа-
сение, нима някога ще ни остави да се за-
губим? Как би могъл с Него да не ни да-
де и всичко останало?
„Езикът на неверието - пише Макин-
тош - казва: „Как Бог ще направи всич-
ко това?" Езикът на вярата казва: „Как
няма да го направи?"32
8-33 Ние все още се намираме в съдеб-
ната зала, но вече има една забележител-
на промяна. Докато оправданият греш-
ник все още стои на подсъдимата ска-
мейка, се чува следният призив: „Ако още
има някой, който моЖе да го обвини, не-
ка излезе отпред!" Такъв обаче няма! И
как моЖе да има? Ако Бог вече е оправ-
дал Своите избрани, кой моЖе да ги об-
вини?
Аргументът в този и следващия стих
става по-ясен, когато към второто из-
речение се прибавят думите „Никой, за-
щото..."* Тогава стихът би изглеЖдал
така: „Кой ще обвини Бшкиите избра-
* В текста на НИПБКДЖ второто изрече-
ние не е въпросително. Същото се отнася и
за отговора на въпроса в следващия стих. В
българския превод това необичайно звучене
на положителното изречение е избегнато
чрез употребата на въпросителната части-
ца „ли", която не е част от оригиналния
текст. - Бел. на прев.

ни? Никой, защото Бог е, Който ги оп-
равдава." Ако не добавим тези думи, би
могло да се предполоЖи, че Бог ще обви-
ни Своите избрани - това, което Павел
Всъщност отрича!
8:34 Сега се чува още едно предизвика-
телство: „Има ли тук някой, който да го
осъЖда?" Никой, защото Христос Исус
е, Който умря за обвиняемия и беше въз-
кресен от мъртвите и сега е от дясна-
та страна на Бога и се застъпва за не-
го. Ако Господ Исус? на Когото е преда-
ден целият съд, не осъЖда обвиняемия, но
се моли за него, тогава няма никой друг,
който да моЖе да покаЖе валидна причи-
на за неговото осъЖдение.
8:35 И сега вярата изваЖда последно-
то си предизвикателство. Има ли някой,
който моЖе да ни отлъчи от Христова-
та лк>бов? Има ли такива враЖдебни об-
стоятелства, които предизвикват раз-
дяла в други области от Живота ни и ко-
ито могат да ни отделят от Христова-
та л!обов? Няма. Нито едно. Нищо не
моЖе да ни отлъчи от Христовата л1о-
бов - нито скръбта с теЖкия товар на
утеснението и страха; нито чудовищни-
те мъки, носещи болка и на ума, и на тя-
лото; нито Жестокостта на гоненията,
причиняващи страдания и смърт на оне-
зи, които се осмелят да се противопос-
тавят; нито мършавият призрак на гла-
да, който изяЖда и изпива плътта, дока-
то се превърне на скелет; нито голота-
та с всичките и лишения, излагане на по-
каз и безпомощност; нито бедите - не-
посредствената и уЖасяваща опасност;
нито ноЖът - студеното, немилостиво
и смъртоносно оръЖие.
8:36 Ако някое от тези неща моЖе да
отдели вярващия от лк>бо8та на Хрис-
тос, то това фатално отделяне тряб-
ваше да е станало много отдавна, защо-
то Животът на християнина е една Жи-
ва смърт. Точно това е имал предвид и
псалмистът, когато е писал, че заради
отъЖдествяването ни с Господа ние сме
убивани цял ден, считани сме като овце,
определени за клане (Пс. 44:22).

356

Римляни 8,9

8:37 Вместо да ни отдели от Христо-
вата л1обов, Всичко това само ни прибли-
Жава още no-силно към Него. Ние сме не
само победители, но и повече от победи-
тели.33 Не само тържествуваме над те-
зи уЖасни сили, но и принасяме слава на"
Бога, благословение на другите и добро
на себе си. Ние превръщаме враговете си
в слуги и използваме препятствията за
стартови площадки.
Но това става не благодарение на соб-
ствените ни сили, а единствено чрез То-
зи, Който ни е възлк)бил. Единствено
мощта на Христос моЖе да извлече сла-
дост от горчивината, сила от слабост-
та, победа от неуспеха и благословение
от сърдечната болка.
8 :38 Апостолът все още не е приклю-
чил своето дирене. Той претърсва цяла-
та вселена, за да види дали ще открие не-
що, което моЖе евентуално да ни отлъ-
чи от БоЖията лкЯюб, и като изброява
възмоЖностите една по една, доказва, че
такова нещо няма:
нито смъртта с всички нейни уЖаси;
нито Животът с всички негови изку-
шения;
нито ангели, нито власти със свръхес-
тествена сила и познание;
нито сили - било то човешки тирани,
или ангелски неприятели;
нито сегашните неща, които идват
върху нас;
нито бъдещите неща, които предиз-
викват у нас страшни предчувствия;
8:39 нито височина, нито дълбочина,
т. е. онези неща, които са в извънмерно-
то пространство и вклк>чват окултни-
те сили.34 И накрая, за да ни увери окон-
чателно, че нищо не е изпуснал, Павел до-
бавя:
„нито кое да било друго създание".
Резултатът от този преглед на Па-
вел е, че няма нищо 6 цялата вселена, ко-
ето моЖе да ни „отлъчи от БоЖията
л1обов, която е в Христа Исуса, нашия
Господ".
Няма защо да се учудваме тогава, че
тези търЖествуващи думи са се чували

в песните на много хора, които са заги-
нали с мъченическа смърт, както и на
такива, които са Живели мъченически
Живот!
П. Диспенсационна страна:
благовестието и Израел (9-11 гл.)
А. Израел в миналото (9 гл.)
В пасаЖа от 9 go 11 глава Павел отгова-
ря на своя еврейски опонент, който го
пита: „ Това, че евангелието обещава спа-
сение и наезичници, и на Ьдеи, означава
ли, че Бог е нарушил обещанията Си към
Своя земен народ Израел?" В отговора си
Павел разглеЖда Израел в неговото ми-
нало (9 гл.), в неговото настояще (10 гл.)
и в неговото бъдеще (11 гл.).
Тази глава съдърЖа истини, които пос-
тавят особено голямо ударение върху
боЖествения суверенитет и човешката
отговорност. Римляни 9 е един от клк>
човите пасаЖи в Библията върху суве-
реннвто право на избор от страна на Бо-
га. Следващата глава ни разкрива с ед-
наква сила уравновесяващата го истина
- личната отговорност на всеки отде-
лен човек.
Божественият суверенитет и
човешката отговорност
Когато казваме, че Бог е суверен, ние
имаме предвид това, че Той управлява
цялата вселена и че моЖе да прави какво-
то си иска. Казвайки това обаче, ние зна-
ем, че като Бог Той никога няма да нап-
рави нищо погрешно, несправедливо или
неправедно. Затова, когато казваме, че
Бог е суверен, ние просто Му признаваме
правото да бъде Бог. Никой не трябва да
се страхува от тази истина, нито да се
извинява заради нея. Това е една славна
истина, която трябва да предизвиква у
нас единствено Желание за преклонение.
В своя суверенитет Бог е избрал някои
хора, за да Му принадлеЖат. Но същата
тази Библия, която проповядва истина-
та за суверенното право на Бога за из-

357

Римляни 9

бор, проповядва също и истината за чо-
вешката отговорност. И както е вярно,
че Бог избира хора за спасение, така съ-
що е вярно, че и те трябва да изберат да
бъдат спасени чрез един определен акт
на своята воля. Божествената страна
на спасението се вижда в думите: „Всич-
ко, което Ми дава Отец, ще дойде при
Мене." Човешката му страна се откри-
ва в думите, които идват веднага след
това: „... и който дойде при Мене, никак
няма да го изпъдя" (Йоан 6:37). Ние като
вярващи се радваме, че Бог ни е избрал в
Христос още преди основаването на све-
та (Еф. 1:4), но също толкова уверено
вярваме, че всеки, който пожелае, може
да вземе даром от водата на живота
(Откр. 22:17). Д. Л. Муди илкхтрира те-
зи две истини по следния начин. Когато
застанем пред вратата на спасението,
можем да прочетем следния надпис:
„Всеки, който желае, може да влезе." Но
когато влезем през нея и се обърнем на-
зад, ще прочетем думите: „Избрани по
Божието предузнание." И така, когато
дойде до вратата на спасението, човек
застава лице в лице с истината за своя-
та лична отговорност. След като влезе
през нея, той става участник в семейна-
та истина за суверенния Божий избор.
Как може Бог да избере хора, които да
Му принадлежат, и в същото време да
направи едно истинско предложение за
спасение на всички хора от всички наро-
ди? Има ли съответствие между тези
две истини? Бедата е там, че що се от-
нася до човешкия ум, такова съответс-
твие няма. Що се отнася до човека, те
се противопоставят една на друга. Но
тъй като Библията ни учи и на двете
доктрини, ние трябва да им повярваме,
като се задоволим със знанието, че
трудността за тяхното разбиране се
крие в нашите умове, а не в Божия ум. Те-
зи две истини-близнаци са като две успо-
редни линии, които се срещат едва във
вечността.
Някои са се опитали да намерят отго-
вора на проблема за суверенния избор на

Бога и човешката отговорност в обяс-
нението, че Бог предварително е предуз-
нал хората, които ще се доверят на Спа-
сителя, и че те са тези, които Той е из-
брал, за да бъдат спасени. Те базират то-
ва свое твърдение на текста в Римляни
8:29 („които предузна, тях и предопреде-
ли") и в 1 Петрово 1:2 („избрани по пре-
дузнанието на Бога Отца"). Но това
твърдение игнорира факта, че Божието
предузнание е определящо. Бог не само
знае предварително кой ще се довери на
Спасителя, но и предварително определя
този резултат, като привлича определе-
ни хора към Себе Си.
И макар че Бог избира някои хора за
спасение, Той никога не избира някого за
осъждение. Или, както може да се каже
по друг начин: макар че Библията пропо-
вядва доктрината за Божия избор, тя
никъде не проповядва доктрината за бо-
жественото осъждение. Някой би могъл
да каже: „Ако Бог избира някои за благос-
ловение, то Той непременно избира дру-
ги за унищожение." Но това изобщо не е
така! Цялото човечество се осъжда на
унищожение чрез своя собствен грях, а не
поради някакво произволно нареждане на
Бога. Ако Бог беше позволил на всички да
отидат в ада (а Той с пълно основание
можеше да направи това), хората щяха
да получат точно това, което заслужа-
ват. Въпросът е: „Има ли суверенният
Бог право да прояви снизхождение и да из-
бере една шепа хора, които иначе са осъ-
дени, за да станат невяста на Неговия
Син?" И отговорът е: „Разбира се, че
има." И така, изводът е следният: ако
хората са изгубени, те са такива заради
своя собствен грях и бунт; ако хората са
спасени, те са такива заради суверенна-
та, избираща Божия благодат.
За спасения човек темата за суверен-
ния избор на Бога трябва да бъде обект
на непрекъснато удивление. Когато вяр-
ващият се огледа, той ще види много хо-
ра с по-добри характери, с по-добри лич-
ностни характеристики и с по-добри
наклонности. И тогава не може да не си

358

Римляни 9

зададе Въпроса: „Защо Бог е избрал точ-
но мен?"
Защо точно аз чух Твоя глас
и влязох вътре в определения час?
А толкоз много останаха вън,
където няма ни смях, ни звън?
Айзък Уотс
Истината за БоЖия избор не трябВа
да се използва от неспасените за извине-
ние на тяхното неВерие. Те не трябва да
казват: „Ако Бог не ме е избрал, какво
мога да направя аз?" Единственият на-
чин, по който те могат да узнаят дали
са избрани, е като се покаят за грехове-
те си и приемат Господ Исус Христос за
свой Спасител (1 Сол. 1:4-7).
Освен това истината за БоЖия избор
не трябва да се използва от християни-
те като извинение на липсата на еванге-
лизаторски плам. Ние не трябва да каз-
ваме: „Ако тези хора са избрани, то Бог
все някак ще ги спаси." Само Бог знае кои
са избраните. Той ни е дал заповед да про-
повядваме евангелието на целия свят,
тъй като БоЖието предложение за спа-
сение е една искрена покана, която се от-
нася до Всички хора. Хората отхвърлят
евангелието поради коравосърдечието
на своите сърца, а не защото БоЖията
всеобща покана не е искрена.
Във връзка с тази тема има две опас-
ности, които трябва да се избягват.
При първата хората дърЖат само на ед-
ната страна на истината. Така напри-
мер те вярват в суверенното БоЖие пра-
во на избор и отричат, че човек има от-
говорност да избере дали да бъде спасен,
или не. Другата опасност е, когато хора-
та обръщат прекалено голямо внимание
на едната истина за сметка на другата.
Библейският подход е да вярваме в една
и съща степен както В суверенното Бо-
Жие право на избор, така и в човешката
отговорност. Само по този начин мо-
Жем да спазим правилното библейско
равновесие меЖду тези две доктрини.

Нека се върнем сега на Римляни 9 гла-
ва, за да проследим начина, по който въз-
лкзбеният ни апостол развива тази те-
ма.
9:1 Когато казва, че спасението е как-
то за logeume, така и за езичниците, Па-
вел създава впечатлението на човек от-
стъпник, ренегат и изменник, що се от-
нася до Израел. Затова той тук заявява
дълбоката си преданост към еврейския
народ, като изрича едно търЖествено
свидетелство. Той говори истината и
не лтоке. Неговата съвест заедно със
Светия Дух свидетелства, че това, ко-
ето казва, е истина.
9:2 Когато помисли първо за славното
призвание на Израел, а след това и за от-
хвърлянето му от Бога, защото той
най-напред е отхвърлил Месията, сърце-
то на Павел се изпълва с голяма скръб и
непрестанна мъка.
9:3 Апостолът дори Желае да бъде
„анатема", т. е. да бъде отлъчен от
Христос, стига това негово лишаване
от спасение да помогне за спасението на
неговите еврейски братя. Този напълно
искрен изблик на самоотричане е израз на
най-висшата форма на човешка лк>бов -
лкЯювта, която кара един човек да даде
Живота си за приятелите си (Йоан
15:13). В него моЖе да се види и огром-
ният товар, който обърналите се евреи
носят във Връзка с обръщението на сво-
ите „роднини". Той ни напомня за мо-
литвата на Мойсей за неговия народ :
„Но сега, ако щеш, прости греха им, но
ако не - моля Ти се, мене изличи от кни-
гата, която си написал" (Изх. 32:32).
9:4 Докато плаче за своите сънародни-
ци, Павел не моЖе да не си спомни слав-
ните привилегии, които те имат. Те са
израилтяни - членове на древния, избран
от Бога народ.
Бог е осиновил този народ за Свой син
(Изх. 4:22) и го е избавил от Египет (Ос.
11:1). Той е бил баща на Израел (Второ-
зак. 14:1) и Ефрем е Неговият първоро-
ден (Ер. 31:9)). (Ефрем тук се използва
като още едно име на израелския народ.)

359

Римляни 9

Скинията и облакът на славата сим-
волизират БоЖието присъствие сред ев-
реите, което ги боди и пази.
Именно с Израел, а не с езическите на-
роди Бог склкочи СВоите завети. С Из-
раел Той склкочи например палестинския
завет, В който им обеща земята от еги-
петската река до Ефрат (Бит. 15:18).
Със същия този Израел Той ще потвър-
ди и Новия Завет, в който им обещава
„Вечността, бъдещото обръщение и бла-
гословението на един покайващ се Изра-
ел (Ер. 31:31-40)".35
На Израел беше даден и законът. Те и
само те са хората, които са го получи-
ли.
СлоЖните ритуали и,богослужението,
свързани със скинията и храма, също са
били дадени на Израел, и по-точно на све-
щеничеството.
В допълнение на гореспоменатите за-
вети Бог е дал на Израел и неизброими
обещания за защита, мир и процъфтява-
не.
9:5 Еврейският народ правилно смята
патриарсите за свои - Авраам, Исаак,
Яков u дванадесетте синове на Яков. То-
ва са праотците на нацията, които са
имали най-голямата привилегия - от тях
да се роди Месията, Който е израилтя-
нин, що се отнася до човешкия Му прои-
зход, и Който е също така Суверенният
Владетел на вселената - „над Всички Бог,
благословен до века". Тук ние имаме ед-
но положително твърдение за божест-
веността и човечността на Спасителя.
(Някои преводи на Библията намаляват
силата на това твърдение, като напри-
мер РИСПБ, който казва: „...и от който
народ по плът е Христос. Бог, Който е
над всички, да бъде благословен до Века.
Амин." Гръцкият текст не изклк>чва Ва-
рианта, предлоЖен от РИСПБ, като
неправилен от строго граматическа
гледна точка, но духовното проникнове-
ние при сравняване на Писание с Писание
говори в полза на прочита на ПБКДЖ и
НИПБКДЖ u други консервативни пре-
води.)36

9:6 Сега вече апостолът се обръща ли-
це с лице към един сериозен теологичен
въпрос. Ако Бог е дал обещания на Изра-
ел като на Свой избран земен народ, как
моЖе да се обясни тогава настоящото
му отхвърляне и заемане на мястото на
благословението от езичниците? Павел
заявява, че това не говори за никакво на-
рушение на обещанието от БоЖия стра-
на, и след това казва, че Бог винаги е из-
вършвал един общ процес на избор, бази-
ращ се на обещание, а не на национална
принадлеЖност. Простият факт, че чо-
век е роден като израилтянин, не озна-
чава, че той автоматично става наслед-
ник на обещанията! Но и в народа на Из-
раел има остатък от хора, които вяр-
ват истински.
9:7 Не всички АвраамоВи потомци са
считани за негови деца. Така например
Исмаил е един от потомците на Авра-
ам, но обещанията се осъществяват в
потомците на Исаак, а не в потомците
на Исмаил. БоЖието обещание е „по Иса-
ака ще се наименува Твоето потомст-
во" (Бит. 21:12). Както вече посочихме в
белеЖките към 4:12, Господ Исус също
подчертава тази интересна разлика в
разговора Си с невярващите kxjeu в Йо-
ан 8:33-39. Там те Му казват: „Ние сме
АВраамово потомство..." (33 cm.). Исус
потвърЖдава истинността на казаното
от тях, като им казва: „Зная, че сте Ав-
раамово потомство" (37 cm.). Ho кога-
то те посочват: „Наш баща е Авраам";
Господ им отговаря: „Ако бяхте Авраа-
мови чада, АвраамоВите дела щяхте да
Вършите" (39 cm.). C други думи, те са
потомци на Авраам, но нямат Авраамо-
вата вяра и следователно не са негови
духовни деца.
9:8 физическото родство не е ваЖно.
Истинският Израел се състои от онези
togeu, които са били избрани от Бога и на
които Той е дал едно определено обеща-
ние, отделяйки ги като Негови деца. То-
зи принцип на суверенен избор моЖе да се
види и в случаите с Исаак и Яков.

360

Римляни 9

9:9 Бог се яВи на АВраам и му обеща, че
ще се Върне на определеното Време и Са-
ра ще има син. Този син, разбира се, бе-
ше Исаак. Той наистина беше син на обе-
щание и дете на едно свръхестествено
раЖдане.
9:10 Друг пример за суверенен избор е
случаят с Яков. Разбира се, негобуте ро-
дители бяха Исаак и Ревека, но в утро-
бата на Ревека имаше не едно, а две бе-
бета.
9:11 Още преди да се родят децата, на
РеВека и беше казано едно решение. Това
решение нямаше нищо общо с делата или
заслугите на кое и да било от двете де-
ца. То беше изцяло Въпрос на БоЖия из-
бор, който се основаваше на Неговата
Собствена воля, а не на характера или
постиженията на децата. „БоЖието по
избор намерение" означава НегоВото ре-
шение да разпределя Своите благослове-
ния според суверенната Си воля и добро-
желателство.
МеЖду другото този стих опроверга-
ва идеята, че избирането на Яков от Бо-
га се основава на предузнаването Му на
това, което той ще направи. Тук изрич-
но се казва, че неговото избиране почива
„не на дела"!
9:12 Според БоЖия избор по-старият
е трябвало да слугки на по-младия. Исав
е трябвало да се подчинява на Яков, кой-
то е бил избран за земна слава и приви-
легии. Исав е бил роден пръв от двама-
та близнаци и според обичая е трябвало
да бъде носител на почестите и приви-
легиите, които е давало първородство-
то. Но БоЖият избор го е отминал и се
е спрял на Яков.
9:13 За да подчертае още по-силно су-
веренното БоЖие право на избор, Павел
цитира Малахия 1:2,3: „Якоба възлкЯшх,
а Исава намразих." Тук Бог говори за
двата народа - Израел и Едом, на които
Яков и Исав са родоначалниците. Бог бе-
леЖи Израел като народ, на който Той е
обещал Месията и месианското царст-
во. Едом не получава такова обещание.
Точно обратното, неговите планини и

наследство запустяват и са за чакалите
на пустинята (Мал. 1:3; 8Ж. също Ер.
49:17,18; Езек. 35:7-9).
И макар че цитатът от Малахия 1:2,
3 описва БоЖиите отношения с народи-
те, а не с отделните хора, той моЖе да
се използва и в подкрепа на Неговото су-
веренно право да избира отделни хора.
Думите „Якова възл1обих, а Исава
намразих" трябва да се разбират в свет-
лината на суверенното БоЖие нареЖда-
не, според което „по-големият ще слугу-
ва на по-малкия". „Предпочитането" на
ЯкоВ е един акт на л1обоВ, в сравнение с
който „пренебрегването" на Исав изг-
леЖда като омраза. Не че Бог е намразил
Исав с дива, отмъстителна ненавист,
но Той го е възлкобил по-малко от Яков,
което се виЖда от суверенното Му изби-
ране на Яков.
Този пасаЖ говори за земните благос-
ловения, а не за вечния Живот. Намразва-
нето на Едом от Бога не означава, че от-
делни хора от едомците няма да могат
да се спасят, нито пък възл1обването на
Израел означава, че отделните евреи ня-
мат нуЖда от спасение. (ЗабелеЖете съ-
що, че Исав все пак получава някои зем-
ни благословения, както и самият той
свидетелства за това В Бит. 33:9.)
9:14 Апостолът с основание очаква, че
неговото учение за суверенния избор ще
предизвика всякакъв вид възраЖения. Хо-
рата и досега не са престанали да обви-
няват Бога в несправедливост. Те каз-
ват, че ако Бог избира някои, то Той неп-
ременно осъЖда останалите. Смятат,
че ако Бог е определил всичко предвари-
телно, тогава нищо не моЖе да се нап-
рави, и че Той не е прав да осъЖда хора-
та.
Павел запалено отрича всяка възмоЖ-
ност за неправда от БоЖия страна, но
вместо да се опитва да даде още обясне-
ния за тази истина, за да я направи по-
лесна за възприемане от нейните опонен-
ти, той продълЖава да я заявява още по-
разпалено и без да търси каквито и да би-
ло извинения.

361

Римляни 9

9:15 Най-напред той цитира думите,
които Бог казва на Мойсей: „...ще пока-
jka милост към когото ще покаЖа, и ще
шикаля когото ще шикаля" (Изх. 33:19).
Кой моЖе да каЖе, че ВсеВишният, Гос-
подът на небето и земята, няма право да
покаЖе милост и съжаление?
Всички хора се осъЖдат от сВоя собс-
твен грях и неВерие. ОстаВени сами на
себе си, те всички ще погинат. ОсВен че
отправя една истинска покана към Всич-
ки хора чрез евангелието, Бог избира ня-
кои от тези осъдени хора за специални
обекти на Своята благодат. Но това не
означава, че Той своеволно избира други-
те, за да бъдат осъдени. Те вече са осъ-
дени, защото са били грешници през це-
лия, си Живот и защото са отхвърлили
евангелието. Избраните могат да благо-
дарят на Бога за Неговата благодат.
Изгубените не могат да обвинят никой
друг освен себе си.
9:16 И така, изводът е, че окончател-
ната съдба на хората или на народите не
леЖи във властта на тяхната воля или в
силата на техните усилия, а в Бюкията
благодат.
Когато казва „не зависи от този, кой-
то иска", Павел не иска да каЖе, че чо-
вешката воля не участва в спасението
на човека, защото поканата на евангели-
ето е насочена съвсем ясно към човешка-
та воля, както се вшкда и от Открове-
ние 22:17: „Който иска, нека вземе даром
от водата на Живота." Исус изобличава
невярващите logeu, като казва, че те не
Желаят да дойдат при Него (Йоан 5:40).
Когато казва „нито от този, който
тича", Павел не отрича, че ние трябва
да се борим, за да влезем през тясната
порта (Лука 13:24). На нас наистина са
ни необходими известно количество ду-
ховно усърдие и Желание. Но човешката
воля и човешките усилия не са първични-
те, определящите фактори за спасение-
то: спасението е от Господа. Морган
казва така:
„Никакво Желание от наша страна, ни-
какви лични усилия не могат да ни осигу-

рят спасението, от което се нуЖдаем,
нито да ни направят способни да влезем
в благословенията, които то дава... Са-
ми по себе си ние не моЖем да имаме ни-
каква воля за спасение и не моЖем да нап-
равим никакви усилия, за да се прибли-
Жим към него. Всичко, което се отнася
до човецлкото спасение, започва най-нап-
ред в Бога."37
9:17 БоЖията суверенност се проявя-
ва не само в показването на милост към
някои, но и в закоравяването на други.
Пример за това е случаят с фараона.
В текста няма дори и намек за това,
че съдбата на египетския монарх е била
предопределена още от самото му раЖ-
дане. Истината е следната. Вече възрас-
тен човек, фараонът се е показал като
един зъл, Жесток и изклкочително неп-
реклонен човек. Въпреки всичките сери-
озни предупреждения той е продълЖил да
закоравява сърцето си. Бог е могъл да гр
унищоЖи в един миг, но не е направил то-
ва, а го е запазил Жив, за да моЖе да пока-
Же 8 него силата Си и името Му да се
прочуе по целия свят чрез него.
9:18 фараонът неколкократно закора-
вява сърцето си, като след всеки такъв
случай Бог допълнително му закоравява
сърцето като един вид присъда над него.
Същото слънце, което стопява леда,
втвърдява и глината. Същото слънце,
което избелва дрехите, потъмнява и чо-
вешката коЖа. Един и Същ Бог показва
милост към покайващите се и закоравя-
ва непреклонните. Отхвърлената ми-
лост е и отказана милост.
Бог има право да показва милост към
когото иска и да закоравява когото Же-
лае. Но тъй като е Бог, Той никога не
постъпва несправедливо.
9:19 Изводът на Павел, че Бог има пра-
во да върши това, което иска, предизвик-
ва възраЖението, че ако това е така,
Той няма право да обвинява никого, тъй
като никой не моЖе да противостои на
волята Му. За автора на това възраЖе-
ние човекът е като една безпомощна пи-
онка върху табла за шах. Нищо от това,

362

Римляни 9

което той моЖе да направи или каЖе, ня-
ма да промени неговата съдба.
9:20 Апостолът отговаря на това въз-
ражение, като най-напред смъмря нахал-
ството на всяко същество, което се ос-
мелява да обвинява своя Създател. Огра-
ниченият човек, натоварен с грях, неве-
Жество и немощ, не е в състояние нито
да отговаря на Бога, нито да поставя
под въпрос мъдростта или справедли-
востта на Неговите пътища.
9:21 След това, за да защити БоЖия су-
веренитет, Павел използва един пример
с грънчаря и глината. Влизайки в рабо-
тилницата си един ден, грънчарят виЖ-
да на пода купчина безформена глина. Той
взима глината и извайва от нея красив
съд. МоЖе ли някой да обвини грънчаря и
да каЖе, че няма право да направи това?
Грънчарят, разбира се, е Бог. Глината
- грешното и загубено човечество. Ако
грънчарят беше оставил глината на по-
да, тя цялата щеше да бъде изметена и
хвърлена в ада. Това щеше да бъде едно
абсолкмпно справедливо и правдиво дело.
Но Вместо това Той прави един суверен
избор и отделя от „глината" шепа греш-
ници, които спасява чрез Своята благо-
дат и ги прави съобразни на образа на Не-
говия Син. Има ли Той праВо да прави то-
ва? Спомнете си, че Той не осъЖда свое-
волно другите на ада. Те вече са се осъди-
ли сами чрез своето собствено непокор-
ство и неверие.
Бог има абсолютната сила и власт да
направи с част от глината съд за почит,
а с друга част - съд за непочтена упот-
реба. В полоЖение, в което всички са не-
достойни, Той моЖе да излее Своите
благословения върху когото си избере и
да задърЖи онези, които си иска. „Там,
където всички са недостойни - казва
Барнс - най-многото, което моЖе да се
изисква, е да не се прояви към никого нес-
праведливост."38
9:22 Тук Павел представя Бога, най-ве-
ликия Грънчар, като Един, Който се из-
правя пред същия конфликт на интереси.
От една страна, Той Желае да покаЖе

гнева Си и да изяви силата Си, като на-
каЖе греха; а, от друга, Желае да прояви
голямо дълготърпение към тези съдове
на гнева, приготвени за погибел. Това е
конфликтът меЖду праведната стро-
гост на Бога, от една страна, и Негово-
то милостиво дълготърпение, от друга.
А аргументът се състои в следното:
„Ако Бог, Който има пълното права да
накаЖе злите хора незабавно, вместо
това показва голямо търпение към тях,
кой моЖе да Го обвини за това?"
Обърнете Внимание на израза „съдове-
те... на гнева Си, приготвени за поги-
бел". Съдовете на гнева са онези хора,
чиито грехове предизвикват БоЖия
гняв. Те се приготвят за погибел чрез
своите собствени грехове, непослушание
и бунт, а не поради някаква произволна
заповед на Бога.
9:23 Кой моЖе да се противопостави,
ако Бог Желае „да изяви богатството на
славата Си" на хората, на които иска да
покаЖе милост - хората, които Той е из-
брал предварително за вечна слава? Тук
коментарът на Чарлз Ердмън изглеЖда
особено подходящ:
„Бсакият суверенитет никога не се из-
разява в осъзкдането на тези, които
трябва да бъдат спасени, а се изявява в
спасението на онези, които трябва да бъ-
дат погубени." 39
Бог не приготвя съдове на гнева за по-
гибел, но приготвя съдове на милостта
за слава.
9:24 Павел отъждествява съдовете на
милостта с онези от нас, които са хрис-
тияни и които Бог призовава както от
еврейския, така и от езическите народи.
Това е основата и на голяма част от ис-
тината, която скоро ще научим - исти-
ната за оттеглянето на БоЖието бла-
говоление от народа на Израел, с изклю-
чение на един малък негов остатък, и
призоваването на езичниците към едно
привилегировано място.
9:25 За да покаЖе, че призоваването на
езичниците не трябва да бъде изненада
за logeume, апостолът цитира два сти-

363

Римляни 9,10

ха от Осия. Първият е от Осия 2:23: „Ще
нарека Мои лк>де ония, които не бяха
Мои л1оде, и тая възлк)бена, която не
беше възлк>бена." Всъщност в книгата
на пророк Осия тези думи не се отнасят
за езичниците, а за Израел. Те говорят за
едно време в бъдещето, когато Израел
отново ще заеме мястото си на Божий
народ и на Негова възлкзбена. Но когато
ги цитира тук, в Римляни, Павел ги при-
лага за времето на призоваването на
езичниците. Има ли право апостолът да
прави тази съществена промяна? Отго-
ворът е, че Светият Дух, Който е вдъх-
новил думите най-напред, има право да ги
използва повторно или да гй приложи по
един нов начин след това.
9:26 Вторият цитат от Осия е паса-
жът в 1:10: „И на същото място, къде-
то им се каза: „Не сте Мои л1оде", там
ще се нарекат чада на Живия Бог." И
още веднъж в СЗ този стих не се отнася
за езичниците, а описва бъдещото възс-
тановяване на Израел по отношение на
Божието благоволение. Но Павел го при-
лага за Божието признаване на езичници-
те като Негови синове. Това е още една
илкхтрация на факта, че когато Свети-
ят Дух цитира стихове от Стария За-
вет в Новия, Той съвсем основателно
може да ги прилага както Той желае.
9:27 Отхвърлянето на целия Израел, с
изклкзчение на един остатък от него, е
описано в 9:27-29. Исая беше предрекъл,
че само едно малцинство от децата на
Израел ще бъде спасено, независимо че
самият народ може да нарасне на брой
като морския пясък (Ис. 10:22).
9:28 Когато Исая казва: „Господ ще из-
пълни на земята казаното [по правда]
от Него, като го извърши и свърши ско-
ро" (Ис. 10:23); той има предвид вавилон-
ското нашествие на Палестина и пос-
ледвалото го изгнаничество на Израел.
Делото, което Господ ще извърши, е Бо-
жието дело на съда. Цитирайки тези ду-
ми, Павел всъщност казва, че това, кое-
то се е случило на Израел в миналото,

може да се случи отново и наистина ще
се случи отново в настоящето.
9:29 А както Исая е казал no-преди (в
една по-ранна част на своето пророчес-
тво), ако ГОСПОДЪТ на небесното
войнство не бе оставил някои да оцеле-
ят, Израел щеше да бъде унищожен ка-
то Содом и Гомор (Ис. 1:9).
9:30 И така, какъв е изводът, пита
Павел, от всичко това, що се отнася до
настоящия Век на църквата? От една
страна, това, че езичниците, които по
принцип не са търсели правда, а по-ско-
ро злина, и които със сигурност не са се
стремели към своя собствена правда, са
получили правда чрез вяра в Господ Исус
Христос. Не всички езичници са оправда-
ни, разбира се, а само онези, които вяр-
ват в Христос.
9:31 И, от друга страна, това, че Из-
раел, който е търсел оправдание на осно-
вание на пазенето на закона, никога не е
намерил закон, чрез който да придобие
правда.
9:32 Причината е ясна. Те са отказали
да повярват, че оправданието е чрез вя-
ра в Христос, и са продължили неумоли-
мо да се опитват да изработят своя соб-
ствена правда, базираща се на лични зас-
луги. Те са се препънали в Камъка за пре-
пъване - Христос Исус, нашия Господ.
9:33 Същото е предсказано и от Госпо-
да чрез Исая. Идването на Месията в
Ерусалим ще има две последици. За едни
хора Той ще бъде „камък, о който да се
спъват, и канара, в която да се съблаз-
няват" (Ис. 8:14); а за други (онези, кои-
то ще повярват в Него) „камък избран,
скъпоценен, крайъгълен, за твърда осно-
ва", който няма да им даде повод нито да
се посрамят, нито да се наскърбят, ни-
то да се разочароват (Ис. 28:16).
Б. Израел в сегашното (10 гл.)
10:1 Поученията на Павел са най-непри-
ятното нещо за необърналите се к>деи,
които го считат за изменник и враг на
Израел. Но тук той уверява своите хрис-
тиянски братя, на които пише, че това,

364

Римляни 10

което ще донесе най-голяма радост на
неговото сърце и за което той се моли
най-усърдно на Бога, е Израел - неговото
спасение.
10:2 Вместо да ги осъди като безбож-
ни и невярващи хора, апостолът свиде-
телства, че „те имат ревност за Бога".
Това личи по Внимателното съблкздаВа-
не на ритуалите и церемониите на kxje-
изма и по нетърпимостта, с която те се
отнасят към всяка чуЖда доктрина. Но
ревността сама по себе си не е доста-
тъчна; тя трябва да се съчетае с исти-
ната. В противен случай моЖе да роди
повече зло, отколкото добро.
МкЗ И точно там е и грешката на kxje-
ите. Те не знаят БоЖията правда; не
разбират, че Бог вменява или приписва
правда на основание на вяра, а не на дела,
и се опитват да постановят една своя
правда чрез спазване на закона. Опит-
ват се да спечелят БоЖието благоволе-
ние със собствените си усилия, със собс-
твения си характер и със собствените
си дела. Упорито отказват да се подчи-
нят на БоЖия план за оправдаване на оне-
зи безбожни грешници, които вярват в
Неговия Син.
10:4 Ако само биха повярвали в Хрис-
тос, те биха видели, че Той „изпълнява
целта на закона". Целта на закона е да
изяви греха, да изобличи и да осъди прес-
тъпниците. Законът никога не моЖе да
даде оправдание. Наказанието за нару-
шението на закона е смърт. В Своята
смърт Христос плати наказанието на
закона, който хората бяха нарушили. Ко-
гато един грешник приеме Господ Исус
Христос за свой Спасител, законът Вече
няма Власт над него. Той е умрял за за-
кона чрез смъртта на своя Заместник.
Поставил е точка на закона и на напраз-
ните си опити да постигне правда чрез
него.
10:5 Дори и на езика на СЗ моЖе да се
забелеЖи разликата меЖду начина, по
който говори законът, и начина, по кой-
то говори вярата. Така например в Ле-
вит 18:5 Мойсей пише, че човекът, кой-

то върши правдата, изисквана от зако-
на, ще Живее, като постигне това. Тук
ударението пада върху вършенето и Вър-
ху постигането на правдата от закона.
Разбира се, този стих посочва един
идеал, който нито един грешен човек не
моЖе да постигне. Той просто казва, че
ако един човек би могъл да пази закона съ-
вършено и вечно, той не би бил осъден на
смърт. Но законът е бил даден на хора,
които вече са били грешници и които ве-
че са били осъдени на смърт. Дори и да са
могли да спазват закона съвършено от
този момент нататък, те пак са били
загубени, тъй като Бог изисква заплаща-
не на греховете, които те са били извър-
шили в миналото. Всякакви надеЖди за
придобиване правда чрез закона, които
хората могат да имат, са обречени на
неуспех още от самото начало.
10:6 За да покаЖе, че езикът на вярата
е съвсем различен от езика на закона, Па-
вел най-напред ни дава един цитат от
Второзаконие 30:12, 13, който казва
следното:
„Не е на небето, та да каЖеш: Кой ще
се възкачи за нас на небето, та да ни я до-
несе, за да я чуем идая изпълняваме? Ни-
то е оттатък морето, та да ксикеш: Кой
ще премине морето за нас дания донесе,
за да я чуем идая изпълняваме?"
Интересното е това, че в контекста
на Второзаконие тези стихове изобщо
не се отнасят за вярата и за евангелие-
то. Те говорят за закона и по-точно за
заповедта: обърни се към Господа, твоя
Бог, с цялото си сърце и с цялата си ду-
ша (Второзак. 30:106). Бог казва, че зако-
нът не е нещо скрито, далечно или непос-
тиЖимо. Човек не трябва да отиде до
небето или да прекоси морето, за да го
открие. Той е съвсем близо до хората и
чака те да му се подчинят.
Но апостол Павел взима тези думи и
ги прилага отново към евангелието. Той
казва, че езикът на вярата не кара човек
да се качи до небето, за да свали Хрис-
тос долу. Най-малкото това би било аб-
солкшно невъзмоЖно. Но освен това би

365

Римляни 10

било и абсолкипно ненуЖно, тъй като
Христос Вече е слязъл веднъЖ на земята
по Време на СВоето превъплъщение!
10:7 Когато апостолът цитира Вто-
розаконие 30:13, Вместо да каЖе: „Кой ще
премине морето?", той казва: „Кой ще
слезе в бездната?" Неговата идея е, че
евангелието не кара хората да слизат в
гроба, за да изведат Христос от мър-
твите. Освен че е невъзмоЖно, това съ-
що така не е и нуЖно, тъй като Христос
вече беше възкресен от мъртвите.
Обърнете внимание, че пасаЖът в 10:6,7
съдърЖа две доктрини относно Хрис-
тос, които са най-трудни за приемане
от Ьдеина - доктрината за Неговото
превъплъщение и доктрината за Негово-
то възкресение. Но той трябва да ги
приеме, ако иска да бъде спасен. Ние ще
се срещнем с тези две доктрини съвсем
скоро-в 10:9,10.
10:8 Ако евангелието не казва на хора-
та да правят това, което е невъзмоЖно
да направят по човешки, нито това, ко-
ето вече е било направено от Господа,
то тогава какво казва то?
Тук Павел отново приспособява един
стих от Второзаконие 30, за да каЖе, че
евангелието е нещо много близко, дос-
тъпно, разбираемо и лесно за получаване;
то моЖе да бъде изразено с познати ду-
ми („в устата ти"); и лесно моЖе да бъ-
де разбрано с ума („в сърцето ти")
(Второзак. 30:14). То е добрата вест за
спасение чрез вяра, която Павел и други-
те апостоли проповядват.
10:9 Ето го казано кратко и ясно: най-
напред ти трябва да приемеш истината
за Неговото превъплъщение, която гла-
си, че Детето, родено в яслите на Вит-
леем, е Господът на Живота и на слава-
та, че Исус от НЗ е Господ (Йехова) от
Стария.
След това трябва да приемеш истина-
та за Неговото възкресение в нейната
пълнота. „Бог Го е възкресил от мърт-
вите" като доказателство, че Христос
е извършил съвършено необходимото де-
ло за нашето спасение и че Бог е удов-

летворен от това дело. Да повярваш
това със сърцето си, означава да повяр-
ваш с умствените си, емоционалните си
и волевите си възмоЖности.
И така, човек изповядва с устата си,
че Исус е Господ, и повярва в сърцето си,
че Бог Го е възкресил от мъртвите. По
този начин той лично приема Личност-
та и делото на Господ Исус Христос. То-
ва е спасителната вяра.
Често пъти се задава въпросът: „Мо-
Же ли човек да се спаси, като приеме Исус
за Спасител, но не Го признае за Гос-
под?" Библията не казва нищо насърчи-
телно за хората, които вярват с таки-
ва интелектуални резерви: „Аз мога да
приема Исус като свой Спасител, но не
искам да Го призная за Господ над всич-
ко." Но хората, които се съгласяват да
приемат признаването на Исус за Гос-
под катоусловие за спасението, също мо-
гат да имат проблеми. Те пък си задават
въпроса: „До каква степен трябва да Го
призная за Господ, за да бъда спасен?"
Малко са християните, които могат да
твърдят, че са се отдали на Христос
пълно и абсолкяшю по този начин. Кога-
то представяме евангелието, трябва да
подчертаваме, че вярата е единствено-
то условие за оправдание. И освен това
трябва непрекъснато да напомняме на
грешниците и светиите, че Исус Хрис-
тос е Господ (Йехова-Бог) u че трябва да
бъде признат като такъв.
10:10 По-нататък Павел казва „.. със
сърце вярва човек и се оправдава." Тук
не става въпрос за едно обикновено ин-
телектуално съгласие, а за искрено при-
емане, в което участва цялото вътреш-
но същество на човека. Когато един чо-
век направи това, той незабавно бива оп-
равдан.
След това човек прави изповед с уста
за спасение. Това означава, че вярващи-
ят публично признава спасението, което
вече е получил. Изповедта не е условие за
спасението, а неизбеЖен външен израз на
това, което вече се е случило: „Ако си се
доверил на Христос, трябва и да гово-

366

Римляни 10

риш за Него." Когато един чоВек наисти-
на вярва в нещо, той иска да го сподели и
с другите. Затова, когато един човек на-
истина е новороден, той се чувства пре-
калено добре, за да го пази в тайна, и за-
почва да изповядва Христос.
Според Библията, когато един човек
бъде спасен, той признава публично сво-
ето спасение. Тези две неща вървят ръ-
ка за ръка. Кели казва така: „Ако няма
изповядване на Господ Исус Христос с
уста, не моЖем да говорим за спасение.
И Сам Господ казва: „Който повярва и се
кръсти, ще бъде спасен."40 А комента-
рът на Дени е следният:
„Сърцето, което вярва за правда, и ус-
тата, която прави изповед за спасение,
не са две отделни неща, а две страни на
едно и също нещо." 41
Въпросът е: Защо в 10:9 първо се спо-
менава изповедта и след това вярата, а
в 10:10 първо се споменава вярата, а след
това - изповедта? Да се отговори на то-
зи въпрос не е трудно. В 9 стих ударени-
ето пада върху превъплъщението и въз-
кресението, като и двете доктрини са
споменати в хронологически ред. Най-
напред идва превъплъщението: Исус е
Господ. След това идва възкресението:
Бог Го е възкресил от мъртвите. В 10
стих ударението пада върху последова-
телността на събитията при спасение-
то на един грешник. Най-напред той по-
вярва, а след това прави публична изпо-
вед на своето спасение.
10:11 Сега апостолът цитира Исая
28:16, за да подчертае истината, че ни-
кой, който вярва в Него, няма да се пос-
рами. Мисълта за публичното признава-
не на Христос мозке да породи у човека
страх, че моЖе да бъде засрамен, но ние
не трябва да се страхуваме от това:
вярно е точно обратното. Ако ние изпо-
вядваме Христос на земята, то и Хрис-
тос ще изповяда нас в небесата. Той ни-
кога няма да ни разочарова в тази наша
надеЖда.
Обещанието, че „никой, който вярва
в Него, няма да се посрами", слуЖи за

връзка с истината, която следва, а имен-
но: че БоЖието славно спасение е за всич-
ки - и за езичници, и за евреи.
10:12 В Римляни 3:23 научихме, че що се
отнася до необходимостта от спасение,
няма разлика меЖду евреи и езичници. Тук
ние научаваме, че също така няма разли-
ка и по отношение на достъпността на
спасението. Господ не е Бог само на оп-
ределен народ, а е Господ на всички наро-
ди, богат на милост и благодат „към
всички, които Го призовават".
10:13 За да потвърди универсалността
на евангелието, тук Павел цитира Йоил
2:32. Едва ли моЖем да Желаем по-прос-
то изразяване на пътя на спасението от
тези думи: „Всеки, който призове Гос-
подното име, ще се спаси." „ГОСПОД-
НОТО име" означава Самия ГОСПОД.
10:14 Но евангелието предполага все-
общото му разпространение. Каква пол-
за от спасение и за logeume, и за езични-
ците, ако те никога не са чули за него?
Този стих ни показва какво огромно зна-
чение има християнското мисионерст-
во.
В следващите три изречения, които
започват с въпросителното местоиме-
ние „как" („как... ще призоват"; „как ще
повярват" и „как ще чуят"), апосто-
лът проследява в обратна последова-
телност стъпките, които водят до спа-
сението и на евреите, и на езичниците.
За по-голяма яснота ние ще обърнем пос-
ледователността:
Бог изпраща Своите слуЖители.
Те проповядват благата вест за спасе-
нието.
Грешниците чуват БоЖието предло-
Жение за Живот в Христос.
Тези, които повярват, призовават
Господа.
Тези, които Го призовават, се спася-
ват.
ХодЖ посочва, че това е един аргу-
мент, които се основава на принципа, че
ако Бог Желае едно нещо, Той също така
ще намери и начина за неговото изпълне-
ние.42 Това, както казахме, е и основата

367

Римляни 10

на християнското мисионерско двшке-
ние. Тук Павел намира и своето оправда-
ние за проповядването на евангелието на
езичниците - политика, която невярва-
щите кздеи намират за неоправдана.
10:15 Бог е Онзи, Който изпраща, а ние
сме изпратените. Какво е нашето учас-
тие в това изпращане? Дали ние имаме
прекрасните крака на тия, които спо-
ред Исая притеЖават хората, които
благовестват доброто (Ис. 52:7)? Прек-
расните крака, за които пише Исая, са
на Него - на Месията. Тук, в Римляни
10:15, вместо „онзи" се казва „тези". Той
дойде с прекрасни нозе преди 1900 годи-
ни. Сега ние имаме привилегията и отго-
ворността да отидем с прекрасни нозе
при един изгубен и умиращ свят.
10:16 Но никога непресъхващата скръб
на Павел е, че не всички от народа на Из-
раел са послушали благовестието. Съ-
щото беше пророкувал и Исая, когато
каза: „Господи, кой от нас е повярвал на
онова, което сме чули?" (Ис. 53:1). Явни-
ят отговор на този въпрос е: „Много
малко от нас." Когато бе предизвесте-
но Първото идване на Месията, много
малко хора откликнаха на него.
10:17 В този цитат от Исая Павел за-
белязва, че вестта, за която говори про-
рокът, идва чрез посланието, което се
слуша, а посланието пък идва чрез слово-
то за Месията. Оттук той прави и зак-
лючението, че вярата идва от слушане,
а слушането - от Христовото слово.
Вярата идва в хората, когато чуят на-
шата проповед за Господ Исус Христос.
А нашата проповед за Господ Исус Хрис-
тос се основава на писаното Христово
слово.
Но само слушането с ушите не е дос-
татъчно. Човек трябва да слуша с отво-
рено сърце и ум и с Желание да види БоЖи-
ята истина. Ако той слуша така, ще от-
крие, че словото говори истината и че
истината доказва сама себе си. И тога-
ва ще повярва. Трябва да ни бъде ясно,
разбира се, че слушането, за което ста-
ва въпрос в този стих, не се отнася изк-

лючително до чуването с ушите. Така
например посланието моЖе да бъде про-
четено, а не чуто. Така че „слушането"
означава „приемане на словото по няка-
къв начин".
10:18 Какъв е проблемът тогава? Ни-
ма и logeume, и езичниците не са чули да
се проповядва словото? Да, чули са. За да
ни докаЖе това, Павел ни предлага един
цитат от Псалм 19:4: Той казва: „Наис-
тина, чули са:
„По цялата земя е излязъл гласът им,
и думите им до краищата на вселена-
та."
Но това, което ни изненадва, е, че в
този цитат от Псалм 19 не се говори за
евангелието. Там no-скоро се говори за
слънцето, луната и звездите, които сви-
детелстват общо за БоЖията слава. Но,
както вече казахме, използвайки тези ду-
ми, Павел всъщност показва, че те мо-
гат да се прилоЖат със същата сила и за
разгласяване на евангелието по целия
свят във времето, в което той Живее.
Под вдъхновението на БоЖия Дух апос-
толът често взима някой пасаЖ от СЗ,
за да го прилоЖи по различен начин в Но-
вия. Ние сме убедени обаче, че Същият
Този Дух, Който е дал думите най-нап-
ред, има пълното право да ги прилоЖи по
нов начин след това.
10:19 Призоваването на езичниците и
отхвърлянето на евангелието от мно-
зинството от logeume не трябва да пре-
дизвиква изненада у народа на Израел, за-
щото това е предсказано съвсем точно
в собствените му Писания. Така напри-
мер Бог е предупредил Израел, че ще ги
раздразни „до ревнуване с тия, които не
са народ"; ще ги разгневи „с народ нес-
мислен", който се покланя на идоли
(Второзак. 32:21).
10:20 Използвайки един дори още по-
смел език, Исая казва, че Господ е бил на-
мерен от езичниците и е бил изявен на
тези, които не са питали за Него (Ис.
65:1). Като цяло езичниците не са тър-
сели Бога. Те са се задоволявали със соб-
ствените си езически религии. Но кога-

368

Римляни 10,11

mo са чули благовестието, много от тях
са откликнали на неговата покана. С
други думи, в сравнение с евреите езични-
ците са откликнали на благовестието в
много по-голяма степен.
10:21 На фона на тази група от езични-
ци, които се трупат около Йехова, Исая
рисува самотната фигура на Господ,
простиращ цял ден ръце към народа на
Израел, който отказва Неговата пока-
на с непокорство и опакост.
В. Израел в бъдещето (11 гл.)
11:1 Какво ще бъде бъдещето на Израел?
Бог наистина ли е приклк>чил отношени-
ята Си с Израел, както поучават някои,
и наистина ли църквата е Бойкият Изра-
ел сега, така че всички обещания за Из-
раел вече се отнасят за църквата?43 11
глава на Посланието към римляните е
едно от най-силните опровержения на
това мнение в цялата Библия.
Въпросът, с който Павел започва та-
зи глава, всъщност означава: „Отхвър-
лил ли е Бог Своите л1оде напълно?"; или:
„Отхвърлил ли е Бог всеки отделен изра-
илтянин напълно?" Отговорът е: „Да не
бъде!" Работата е в това, че макар и Бог
да е отхвърлил Своя народ, както това
става съвсем ясно от 11:15, това не оз-
начава, че е отхвърлил всички израилтя-
ни. Самият Павел е едно доказателство,
че Бог не е отхвърлил всички израилтя-
ни напълно. Защото той самият е изра-
илтянин, от Авраамовото семе, от Ве-
ниаминовото племе. Неговите акреди-
тиви като евреин са безукорни.
11:2 И така, първата част от този
стих ни казва, че Бог не е отхвърлил на-
пълно Своя народ, който е предузнал.
Положението в този момент е анало-
гично на полоЖението, което е същест-
вувало по времето на Илия. Тогава голя-
мата част от народа е обърнала гръб на
Бога, за да се покланя на идоли. ПолоЖе-
нието е било толкова лошо, че Илия е
трябвало да се моли против Израил,
вместо да се моли за него!

11:3 Трябвало е да напомни на ГОС-
ПОД, че народът е принудил пророците
да замълчат, като ги е избил, и че е уни-
щоЖил Бчикишпе олтари, като ги е раз-
копал. Струвало му се е, че единствени-
ят верен на Бога глас е неговият и че Жи-
вотът му е в огромна опасност.
11:4 Оказало се е обаче, че полоЖение-
то не е било толкова отчайващо, колко-
то е смятал Илия. Бог е казал на проро-
ка, че е оставил за Себе Си седем хиляди
мъЖе, които твърдо са отказали да пос-
ледват масите и да се поклонят на Ваа-
ла.
11:5 Това, което е било вярно за тога-
ва, е вярно и за сега: Бог никога не оста-
ва без Свои свидетели. Той винаги има
един верен остатък, избран от Него ка-
то специален обект на Неговата благо-
дат.
11:6 Бог не избира този остатък на ос-
нование на делата на хората, а чрез Сво-
ята суверенна, избираща благодат. Тези
два принципа - благодатта и делата - са
взаимноизклЬчващи се. Дарът не моЖе
да бъде заработен. Това, което получа-
ваме като подарък, не моЖе да бъде ку-
пено. НезаслуЖеното не моЖе да бъде
заслуЖено. За щастие БоЖият избор се
основава на благодат, а не на дела; в про-
тивен случай никой никога нямаше да бъ-
де избран.
11:7 И така, заключението е, че Изра-
ел не е успял да получи оправдание, защо-
то го е търсел със собствени усилия, а не
чрез съвършеното дело на Христос. Ос-
татъкът, избран от Бога, е успял да по-
лучи оправдание чрез вяра 6 Господ Исус
Народът е пострадал от така наречена-
та умствена слепота. Отказът да при-
еме Месията е довел до намаляване на
неговите способности и предразполоЖе-
ние да Го приеме.
11:8 Това е било предсказано и в СЗ, че
ще се случи (Ис. 29:10; Второзак. 29:4).
Бог е оставил тези хора, за да изпаднат
в едно състояние на безчувственост, в
което да станат неспособни да възпри-
емат духовните реалности. Тъй като

369

Римляни 11

отказваш да видят Господ Исус като
Месия и Спасител, те вече загубват и
способността да Го вшкдат. Тъй като
не Желаят да чуят умоляващия ги БоЖий
глас, Бог ги поразява с духовна слепота.
Това уЖасно наказание продълЖава и до
днес.
11:9 Давид също е предусещал БоЖие-
то наказание върху Израел. В Псалм
69:22, 23 той е описал отхвърления Ме-
сия като Един, Който призовава Бога да
обърне трапезата им в „примка и улов-
ка". Тук „трапезата" означава всички
привилегии и благословения, които са би-
ли излети върху Израел чрез Христос.
Това, което е трябвало да бъде благос-
ловение, се е превърнало в проклетия.
11:10 В този пасаЖ от Псалмите
страдащият Спасител също призовава
Бога да направи така, че да се помрачат
очите им и слабините им непрестанно
да се тресат.
11:11 Сега Павел задава един друг въп-
рос: „Спънаха ли се, та да паднат?" Тук
ние моЖем да добавим думата оконча-
телно или завинаги. Спънаха ли се, за да
паднат и никога повече да не се вдигнат?
Апостолът решително отрича такова
едно твърдение. Целта на Бога е да въз-
станови. Според нея вследствие на това
падане спасението ще дойде на езичници-
те, което ще възбуди Израел към рев-
ност. Тази ревност има за крайна цел
връщането на Израел при Бога.
Павел не отрича падането на Израел.
Точно обратното - той го признава как-
то в този стих: „„.чрез тяхното откло-
нение дойде спасението на езичници-
те..."; така ц в следващия: „...ако тяхно-
то отклонение значи богатство за све-
та." Но той горещо се противопоставя
на идеята, че Бог е приклк>чил отноше-
нията Си с Израел завинаги.
11:12 Вследствие на отхвърлянето на
евангелието от Израел народът е загу-
бил БоЖието благоволение и евангелие-
то е било дадено на езичниците. В този
смисъл отклонението на logeume озна-
чава „богатство за езичниците" и загу-

бата за Израел - придобивка за езичници-
те.
Но ако това е така, колко повече бла-
гословения на света ще донесе възстано-
вяването на Израел! Когато се обърне
към Господа в края на Скръбните годи-
ни, Израел ще стане проводник на благос-
ловения за другите народи.
11:13 Тук апостолът се обръща към
езичниците (11:13-24). Някои смятат,
че той се обръща към езичниците-хрис-
тияни в Рим, но ние мислим, че пасаЖът
е адресиран към един друг вид читатели
- към езическите народи като цяло. Чи-
тателят би могъл по-добре да разбере
този пасаЖ, ако види как Павел говори за
Израел като народ и за езичниците ка-
то едно цяло. Тук той не говори за БоЖи-
ята църква, защото в този случай ние се
изправяме пред ВъзмоЖността църква-
та да бъде отсечена (11:22), а това изоб-
що не се подкрепя от Библията.
Тъй като е апостол на езичниците, за
Павел е напълно естествено да им гово-
ри открито. Правейки това, той само
изпълнява своята слузкба.
11:14 Той се опитва по всякакъв начин
да подбуди към ревност тези, които са
негови сънародници, за да моЖе да бъде
използван да спаси някои от тях. Павел
знае, а и ние знаем, че той самият не мо-
Же да спаси никого. Но Бог на спасението
отъЖдествява Себе Си със Своите слу-
Жители толкова пълно, че им позволява
да казват, че правят нещо, което само
Той моЖе да прави.
11:15 Този стих разглеЖда в една по-
различна светлина аргумента от 11:12.
След отхвърлянето на Израел като Бо-
Жий избран, земен народ това привилеги-
ровано място е било дадено на езичници-
те. В преносен смисъл това означава
„примирение на света". Възстановяване-
то на Израел по време на хилядолетно-
то господство на Христос ще бъде като
едно оЖиВяване или възкресяване на све-
та.
Случилото се с Йона, който е един об-
раз на Израел, илкхтарира това събитие.

370

Римляни 11

Изхвърлянето на Йона от кораба по Вре-
ме на бурята е довело да избавлението
или спасението на натоварените на ко-
раба езичници. Възстановяването на Йо-
на и неговата проповед сред Жителите
на Ниневия са довели до спасението на
един град, пълен с езичници. Следовател-
но временното отхвърляне на Израел от
Бога води до проповядване на благовес-
тието на една шепа езичници, а възста-
новяването на Израел ще доведе до вли-
зането на огромни мноЖества от езич-
ници В БоЖието царство.
11:16 Тук Павел използва две метафо-
ри. Първата е свързана с идеята за пър-
вото от тестото и цялото тесто, а
втората - с корените и дървото. За
първото от тестото моЖем да проче-
тем в Числа 15:19-21, където се казва, че
от него се е правела пита, която се е при-
насяла като възвишаем принос на Госпо-
да. Идеята е, че ако част от тестото се
отдели за Господа, то и цялото тесто,
от което е направена тази част, е пос-
ветено на Господа.
Що се отнася до прилоЖението на та-
зи метафора, моЖе да се каЖе, че първо-
то от тестото е Авраам. Той е бил
свят В смисъл, че Бог го е отделил за Се-
бе Си. И това се отнася не само за него,
но и за цялото негово избрано потомст-
во. Това са хора, отделени от света, за
да бъдат в полоЖение на външна приви-
легированост пред Бога.
Втората метафора е свързана с идея-
та за корените и клоните. Ако коренът
е отделен, за да бъде свят, то и клоните
са отделени. Авраам е коренът в сми-
съл, че е първият, който е бил отделен
от Бога, за да образува едно ново общес-
тво, различно от другите народи. Щом
Авраам е бил отделен, то и тези, които
са произлезли от него като избрано по-
коление, също са отделени.
11:17 Тук апостолът продълЖава да
развива метафората с корените и кло-
ните.
Отрязаните клони са картина на оне-
зи от дванадесетте израелски племена,

които не са вярващи. Поради това че са
отхвърлили Месията, те са били отст-
ранени от привилегированото място на
избран БоЖий народ. Но само някои от
клоните са били отрязани. Има един ос-
татък от Израел, в който влиза и Па-
вел, който е приел Господа.
Дивата маслина е образ на езичници-
те, които тук се разглеЖдат като един
народ. Те са присадени на маслината.
Заедно с тях те са споделили тлъсти-
ната и корена на маслината. Езичници-
те споделят привилегиите на полоЖени-
ето, което е било дадено на Израел пър-
воначално и което все още принадлеЖи
на вярващия остатък от Израел.
В тази илкгстрацця е ваЖно да се види,
че основният ствол на маслината не е
толкова Израел, колкото линията от
привилегировани пред Бога поколения
през различните векове. Ако стволът
беше Израел, тогава щеше да се получи
нелогичната картина на отрязване на
Израел от Израел, който отново ще се
присади пак към Израел.
ВаЖно е също така да се разбере, че ди-
вата маслина не е църквата, а езичници-
те, които се разглеЖдат като един на-
род. В противен случай има опасност да
се допусне възмоЖността за откъсване
на истински вярващи от БоЖието благо-
воление, а Павел вече показа, че това е
невъзмоЖно (Рим. 8:38,39).
Когато казваме, че стволът на масли-
ната са привилегированите пред Бога по-
коления през различните векове, какво
имаме предвид под „привилегировани по-
коления"? Имаме предвид това, че Бог е
решил да отдели някои хора, които да за-
емат едно място на специална близост
до Него. Те ще бъдат отделени от оста-
налия свят и ще имат специални приви-
легии. Ще имат един статут, който ние
наричаме „статут на облагодетелства-
на нация". През различните векове на чо-
вешката история Бог си има хора, които
образуват един специален вътрешен
кръг.

371

Римляни 11

Народът на Израел е първият от то-
зи привилегирован кръг от хора. Те са Бо-
жият древен, избран, земен народ. Но за-
ради това, че са отхвърлили Месията,
някои от тези клони са били отрязани
и са загубили своето положение на „сино-
ве-л1обимци". Езичниците са били приса-
дени на маслината и са споделили с вяр-
ващите юдеи корена и тлъстината. Ко-
ренът ни напомня за Авраам, с който за-
почва този привилегирован род. Тлъсти-
ната на маслината ни говори за негова-
та продуктивност - за богата реколта
от маслини и зехтин, който се произвеж-
да от тях. Тук тлъстината означава
привилегиите, които произтичат от
единението с маслината.
11:18 Но езичниците не трябва да се
държат към юдеите като хора, които се
смятат за по-свети от тях, нито да се
хвалят, че са no-висши от тях. Всяка та-
кава хвалба означава недоглеждане на
факта, че не езичниците са поставили
началото на линията от привилегирова-
ни поколения, а че линията от привиле-
гировани поколения е поставила тях
там, където са - в едно положение на
специално благоволение.
11:19 Павел очаква, че въображаемият
езичник, с който той „води" този спор,
може да каже: „Отрязаха се еврейски
клони, за да бъда присаден аз и други
езичници."
11:20 Апостолът признава, че до извес-
тна степен това твърдение е вярно. На-
истина са били отрязани еврейски клони
и наистина са били присадени езичници-
те. Но това е станало заради неверието
на Израел, а не защото езичниците са
имали някаква заслуга пред Бога. Езични-
ците са били присадени, защото като на-
род те са стояли поради вяра. Този израз
- ти стоиш поради вяра - създава впе-
чатлението, че Павел говори за истинс-
ки вярващи. Но това не е непременно та-
ка. Единственият начин, по който езич-
ниците стоят поради вяра, е, че те по-
казват повече вяра в сравнение с юдеи-
те. Нека да си припомним как Исус каза

на стотника-езичник: „Нито в Израил
съм намерил толкова вяра" (Лука 7:9). А
по-късно Павел каза на юдеите в Рим:
„Затуй да знаете, че това Божие спасе-
ние се изпрати на езичниците; и те ще
слушат" (Деян. 28:28). Обърнете внима-
ние на последните думи: „те ще слу-
шат". Като народ днес езичниците са
по-възприемчиви към евангелието, от-
колкото Израел. Тук „да стоиш" е об-
ратното на „дападнеш". Езичниците са
присадени на това място.
Но нека този, който стои, да внимава
да не падне. Езичниците не трябва да се
изпълват с гордост, а да се боят.
11:21 Щом Бог не се колебае да отре-
же естествените клони от привилеги-
рования род, няма причина да вярваме, че
Той ще пощади дивите маслинени клони
при подобни обстоятелства.
11:22 И така, в притчата за маслина-
та ние виждаме две противопоставящи
се страни на Божия характер - Негова-
та благост и Неговата строгост. Бо-
жията строгост се вижда в отстраня-
ването на Израел от положението на об-
лагодетелствана нация. Божията бла-
гост се изразява в даването на евангели-
ето на езичниците (вж. Деян. 13:46; 18:6).
Но Божията благост не трябва да се
приема като нещо неотменимо. Езични-
ците също могат да бъдат отрязани,
ако не поддържат тази относителна
възприемчивост, която Спасителят на-
мери у тях по време на земното Си слу-
жение (Мат. 8:10; Лука 7:9).
Добре е непрекъснато да си спомняме,
че Павел не говори за църквата или за
отделните вярващи, а за езичниците ка-
то такива. Няма такова нещо, което да
може някога да отдели Тялото на Хрис-
тос от Главата, и няма такова нещо, ко-
ето да може някога да отдели вярващия
от Божията любов, но езичниците мо-
гат да бъдат отстранени от сегашно-
то си положение на специални привиле-
гии.
11:23 Освен това отстраняването на
Израел от мястото им на привилегиро-

372

Римляни 11

бан народ не е окончателно. Ако те ка-
то нация не останат в неверие, няма ни-
каква причина Бог да не ги постави об-
ратно в първоначалното им привилеги-
ровано полоЖение. За Бога не е невъз-
можно да направи това.
11:24 Всъщност за Бога процесът на
възстановяването на Израел ще бъде
много по-лек, отколкото процесът на
поставянето на езичниците в това по-
ложение. Израилтяните са първоначал-
ните клони на дървото на БоЖието бла-
говоление и затова са наречени „естест-
вените клони". Езическите клони израс-
тват на една дива маслина. ПрисаЖда-
нето на едно диво маслинено клонче на
питомна маслина е нещо неестествено,
или - както казва Павел - нещо „против
естеството". ПрисаЖдането на естес-
твени клони на първоначалната питом-
на маслина е един напълно естествен
процес.
11:25 Сега апостолът ни открива, че
бъдещото възстановяване на Израел е
не само възмоЖност, но и сигурен факт.
Това, което Павел разкрива сега, е тай-
на - една истина, която не моЖе да бъде
позната от ограничения човешки инте-
лект, а трябва да му бъде известена. Па-
вел я открива сега, така че вярващите
езичници да не се мислят за мъдри и да
гледат на kxjeume от високо. Тази тай-
на гласи следното:
Частично закоравяване сполетя Из-
раил. То не засяга цялата нация, а само
невярващата й част.
Това закоравяване е временно. То ще
продълЖи само „докато влезе пълното
число на езичниците". „Пълното число
на езичниците" се отнася до времето,
когато последният вярващ ще бъде при-
бавен към църквата и когато завърше-
ното тяло на Христос ще бъде грабна-
то на небето. „Пълното число на езич-
ниците" е различно от „Времената на
езичниците" (Лука 21:24). „Пълното чис-
ло на езичниците" съвпада с времето на
Грабването. Изразът „времената на
езичниците" се отнася до целия период

на езическо владичество над евреите,
който започва с вавилонското робство
(2 Летоп. 6:1-21) и завършва с връщане-
то на Христос на земята, за да царува.
11:26 И макар че умствената слепота
на Израел ще бъде отмахната по време
на Грабването, това не означава, че це-
лият Израел ще бъде спасен веднага. Ще
има евреи, които ще се обръщат и по
време на Скръбните години, но целият
избран остатък няма да бъде спасен, до-
като Христос не се върне на земята ка-
то Цар на царете и Господ на господари-
те.
Когато казва, че „целият Израел ще се
спаси", Павел всъщност иска да каЖе, че
целият вярващ Израел ще се спаси. Не-
вярващата част от нацията ще бъде
уншцоЖена при Второто пришествие на
Христос (Зах. 13:8,9). Само тези, които
казват: „Благословен Царят, Който иде
в Господното име!", ще бъдат пощадени
и ще влязат в царството.
Това има предвид и Исая, когато гово-
ри за Избавителя, Който идва в Сион и
който ще отвърне нечестията от Яков
(Ис. 59:20). ЗабелеЖете, че Христос ид-
ва не във Витлеем, а в Сион, тоест тук
става въпрос не за Първото, а за Второ-
то Му пришествие.
11:27 Това е същото време, за което се
говори 6 Исая 27:9 и в Еремия 31:3, 34:
времето, когато Бог ще отнеме техни-
те грехове при условията на Новия За-
вет.
11:28 И така, като едно обобщение на
настоящото полоЖение на Израел моЖе
да се каЖе, че що се отнася до благовес-
тието, те са неприятели заради езич-
ниците. Те са неприятели в смисъл, че са
отрязани, отместени или отчуЖдени от
БоЖието благоволение, за да моЖе бла-
говестието да отиде сред езичниците.
Но това е само едната страна на мо-
нетата. Що се отнася до избирането,
те са възл)обени заради бащите, тоест
заради Авраам, Исаак u Яков.
11:29 Причината, поради която те все
още са възлк>бени, е, че БоЖиите дарове

373

Римляни 11

и призвание са неотменими. Бог никога
не взима обратно Своите дарове. След
като веднъЖ даде едно безусловно обе-
щание, Той никога не отстъпва от него.
Той даде на Израел специални привиле-
гии, които са изброени в 9:4, 5. Призова
го, за да бъде Негов земен народ (Ис.
48:12), отделен от всички останали на-
роди. Нищо не моЖе да промени БоЖии-
те цели.
11:30,32 Някога езичниците не бяха по-
корни на Бога, но когато Израел отхвър-
ли Месията и благовестието за спасени-
ето, Бог се обърна към езичниците с ми-
лост.
Нещо подобно ще се случи и в бъдеще.
Израел ще придобие милост, когато се
раздразни до ревност от показаната
към езичниците милост. Някои хора про-
повядват, че kxjeume ще бъдат възста-
новени чрез милостта, която им показ-
ват езичниците, но ние знаем, че това не
е вярно. Възстановяването на Израел ще
дойде чрез Второто пришествие на
Христос (вЖ. 11:26,27).
11:32 При първото четене на този па-
саЖ човек моЖе да получи погрешната
представа, че Бог своеволно осъЖда и
logeume, и езичниците на неверие, така
че да нямат никакъв избор. Но това не е
така. Неверието е тяхно собствено де-
ло. Смисълът на стиха е следният: след
като е намерил, че и logeume, и езичници-
те са непокорни, Бог ги „затваря" в то-
ва състояние, така че да не могат да из-
лязат от него по никакъв друг начин ос-
вен при Неговите условия.
Това непокорство дава Възможност
на Бога да покаЖе към всички милост -
и към kxjeu, и към езичници. Бог е показал
милост към езичниците и ще покаЖе ми-
лост и към logeume, но това не означа-
ва, че Той ще осигури спасението на всич-
ки. Тук се говори за милост, показана към
народите като цяло. ДЖордЖ Уилям каз-
ва така:
„След като Бог изпита и еврейския, и
езическите народи, и след като и двете
групи от народи не издърЖаха на провер-

ката, Той ги затвори в неверие, за да се
види, четене заслужават спасение и че са
загубили всички права и всички основания
да имат БоЖието благоволение. Както и
за да моЖе да покшке милост към всич-
ки тях чрез неизбродимите богатства на
Своята благодат." и
11:33 Това заключително славословие
е един кратък преглед на цялото Посла-
ние и на боЖествените истини, които
бяха разкрити до този момент. В свое-
то излоЖение Павел представя чудния
план за спасение, чрез който един спра-
ведлив Бог моЖе да спаси безбоЖните
грешници и едновременно с това да ос-
тане справедлив. Той показа как делото
на Христос донесе повече слава на Бога
и повече благословения на хората, от-
колкото слабата и благословенията, ко-
ито Адам загуби чрез своя грях. Обясни
как благодатта произвеЖда сбятост по
начин, по който законът никога не моЖе
да произведе. Проследи неразкъсваемата
верига от БоЖии намерения от предузна-
ването до окончателното прославяне.
Постанови доктрината за суверенния
избор и съпровождащата я доктрина за
човешката отговорност. И най-накрая,
проследи справедливостта и хармония-
та на БоЖиите диспенсационни взаимо-
отношения с Израел и езическите наро-
ди. Сега нищо не моЖе да бъде по-подхо-
дящо от един изблик на хВаление и прек-
лонение.
„О, колко е дълбоко богатството на
премъдростта и знанието на Бога!
Богатството на Бога! Бог е богат на
милост, лкзбов, благодат, вярност, сила
и благост.
Мъдростта на Бога! Неговата мъд-
рост е безкрайна, неизследима, несравни-
ма и непобедима.
Знанието на Бога! „Бог е всемогъщ -
казва Артър Пинк - Той знае всичко:
всичко възмоЖно, всичко актуално, всич-
ки събития, всички същества, всичко в
миналото, настоящето и бъдещето."45
Неговите решения са непостижими:
те са прекалено дълбоки, за да могат да

374

Римляни 11,12

бъдат разбрани напълно от човешкия
ум. Пътищата, по които Бог подреЖда
творението, историята, изкуплението
и провидението, надхвърлят ограничени-
те човешки възможности за разбиране.
11:34 Нито едно сътворено същество
не моЖе да познае ума на ГОСПОДА, с
изкл1очение на това, което Той избира да
му открие. И дори тогава то вшкда „не-
ясно, като в огледало" (1 Кор. 13:12). Ни-
кой няма право да съветва Бога. Бог ня-
ма нуЖда от нашите съвети и не би имал
никаква полза от тях (Ис. 40:13).
11:35 Никой никога не е направил нещо,
с което да задълЖи Бога (вЖ. Йов 41:11).
Нима има подаръци, които ние бихме
могли да дадем на Вечния и които да Го
поставят в полоЖение да трябва да ни
сеотплаща?
11:36 Всемогъщият не се нуЖдае от
нищо и от никого. Той е източникът на
всяко добро. Той е активният Агент,
Който поддърЖа и управлява цялата все-
лена. Той е Обектът, за Когото всичко
е било направено. Всичко е предназначе-
но да Му носи слава!
„Нему да бъде слава до векове. Амин."
Ш. Послушание: благовестието в
Живота (12-16 гл.)
Останалата част от Посланието към
римляните представлява отговор на
въпроса: „Какъв трябва да бъде всекид-
невният Живот на онези, които са били
оправдани по благодат?" В процеса на
отговора Павел разглеЖда нашите за-
дълЖения към другите вярващи, към об-
ществото, към враговете ни, към
властта и към по-слабите ни братя.
А. Лично освещение (12:1,2)
12:1 Сериозното и благочестиво раз-
мишление върху БоЖиите милости, ко-
ито бяха изявени в предхождащите гла-
ви, моЖе да доведе до едно-единстВено
заключение: ние трябва да представим
телата си „в Жертва Жива, свята, бла-
гоугодна на Бога". Телата ни означават

всички наши части и в преносен смисъл -
целия ни Живот.
Пълното отдаване е единственото
разумно* слуЖение. Това слуЖение е ра-
зумно 6 смисъл, че ако БоЖият Син е ум-
рял за мен, то най-малкото, което мога
да направя, е да Живея за Него. „Ако Исус
Христос е Бог и е умрял за мен - казва го-
лемият атлет Нормън Стъд - то няма
Жертва, която да не мога да направя, за-
щото е прекалено голяма за мен."46 В из-
вестния химн на Айзък Уотс се казва съ-
щото: „Л1обов така прекрасна и толко-
ва добра, си заслуЖава не само Живота,
душата, но и всичко мое на света."
Вместо „разумно слуЖение" моЖе да
се каЖе „духовно слуЖение". Като вярва-
щи-свещеници ние не идваме при Бога об-
лечени с телата на убитите Животни, а
с духовното слуЖение на посветения си
Живот. Освен че Му принасяме нашето
свещенослуЖение (Рим. 15:16), ние Му
принасяме и нашето хваление (Евр.
13:15), и нашите блага (Евр. 13:16).
12:2 На второ място Павел ни съвет-
ва да не бъдем съобразни с тоя свят или,
както Филипс перифразира този израз:
„Не позволявайте на света да ви модели-
ра по своя образец." Когато дойдем в Бо-
Жието царство, трябва напълно да се
откаЖем от светския начин на мислене
и на Живот.
Светът (буквално векът) в смисъла,
в който се употребява тук, означава об-
ществото или системата, която све-
тът е построил, за да се чувства щаст-
лив без Бога. Това е едно царство, което
е напълно антагонистично на Бога. „Бо-
гът" и „князът" на този свят е Сатана
(2 Кор. 4:4; Йоан 12:31; 14:30; 16:11). Всич-
ки невярващи са негови поданици. Той се
стреми да привлече и да задърЖи хората
чрез похотта на плътта, Желанието на
очите и тщеславието на Живота (1 Йо-
ан. 2:16). Светът има своя собствена по-
литика, изкуство, музика, религия, забав-
ления, начин на мислене и начин на Жи-
* Според текста на НИПБКДЖ. - Бел. на
прев.

375

Римляни 12

Bom, и се старае да накара Всеки чоВек да
стане съобразен на неговата култура и
обичаи. Той мрази свободомислещите хо-
ра като Христос и Неговите последова-
тели.
Христос умря, за да ни освободи от
този свят. Светът е разпънат на
кръст за нас и ние също сме разпънати
на кръст за него. Вярващият, който оби-
ча света, е предател за Господа. Всеки,
който обича света, е Враг на Бога.
Колкото Христос е от света, толко-
ва и Вярващите са от света. Но те се из-
пращат в света, за да свидетелстват,
че делата му са зли и че спасението мо-
Же да се придобие от всички, кошпо по-
вярват в Господ Исус Христос. Ние не
само трябва да бъдем отделени от све-
та, но трябва и да се преобразяваме чрез
обновяването на своя ум. Това означава,
че трябва да мислим по начина, по който
Бог мисли, който е разкрит в Библията.
Тогава ние ще моЖем да почувстваме
прякото водителство на Бога в собст-
вения ни Живот и ще открием, че Него-
вата воля не е неприятна и трудна за из-
пълнение, а добра, благоугодна и съвър-
шена.
И така, тук ние откриваме три кл1о-
ча за познаване на БоЖията воля. Първи-
ят е клк>чът на отдаденото тяло; вто-
рият - отделеният от "света Живот; и
третият - преобразеният ум.
Б. Слугкение чрез духовните дарби
(12:3-8)
12:3 Тук Павел говори чрез благодатта,
която му е била дадена като на апостол
на Господ Исус. Сега той ще ни покаЖе
различни видове правилно и неправилно
мислене.
Първото, което казва апостолът, е,
че в евангелието няма нищо, което да на-
сърчава чувството на превъзходство у
когото и да било, и ни съветва да бъдем
смирени, когато упраЖняваме дарбите
си. Ние никога не трябва да имаме прека-
лено високи представи за собствената
си ВаЖност, нито пък да заВиЖдаме на

другите. Трябва да разберем, че всеки чо-
век е уникален и че всеки от нас има ваЖ-
на функция, която трябва да изпълнява
за нашия Господ. Трябва да бъдем довол-
ни и щастливи от мястото, на което
Бог ни е разпределил в Тялото, и да се
стремим да упраЖняваме дарбите си с
всичката сила, която Бог ни дава.
12:4 Човешкото тяло има много час-
ти, но всяка от тях изпълнява уникална
функция. Здравето и благосъстоянието
на тялото зависят от правилното фун-
кциониране на всяка отделна част.
12:5 Същото се отнася и за тялото на
Христос. То се характеризира с единст-
во („едно тяло"), разнообразие („мнози-
ната") и взаимна зависимост („части...
един на друг"). Дарбите, които имаме,
не са ни дадени, за да ги използваме егои-
стично за себе си или за да парадираме с
тях пред другите, а за доброто на тяло-
то. Нито една дарба не е достатъчна са-
ма по себе си и нито една не е излишна.
Когато разберем всичко това, ние мис-
лим „скромно" (12:3).
12:6 Сега Павел ни дава наставления
как да използваме някои от дарбите. Из-
броените тук дарби не вклкочват всички
дарби. Това е no-скоро един представи-
телен, а не изчерпателен списък на дар-
бите.
Нашите дарби се различават сиоред
дадената ни благодат. С други думи, Бо-
Жията благодат разпределя различните
дарби на различни хора. А Бог ни дава не-
обходимата сила или способност да из-
ползваме онези дарби, които имаме. И
така, ние сме отговорни да използваме
тези дадени ни от Бога способности ка-
то добри настойници.
Тези, които имат дарбата да пророку-
ват, трябва да пророкуват „съразмер-
но с вярата*4. Пророкът е БоЖий говори-
тел, който прогласява Господното сло-
во. Предсказанието също моЖе да бъде
част от пророчеството, но това не е за-
дълЖшпелно. Според ХодЖ „6 ранната
църква пророците са били хора, които са
говорели под непосредственото влияние

376

Римляни 12

на БоЖия Дух, разкривайки някое божес-
твено послание, отнасящо се go gokmpu-
нална истина, настоящо задължение, или
бъдещо събитие 6 зависимост от слу-
чая".47
Тяхното слуЖение е документирано за
нас в НЗ. Днес не моЖе да има никакви бо-
говдъхновени, пророчески допълнения
към християнското учение, тъй като вя-
рата е била дадена на светиите веднъЖ
завинаги (8Ж. Юда 3). Следователно съв-
ременният пророк е просто човек, кой-
то изявява БоЖия ум така, както е раз-
крит в Библията. Стронг казва следно-
то:
„Всички съвременни пророчества, кои-
то са истинни, представляват едно пов-
торно издание на Христовото послание
-разгласяването и изясняването на ис-
тината, която вече е открита в Писани-
ята. " ^
Онези от нас, които имат дарбата да
пророкуват, трябва да пророкуват съ-
размерно с вярата. Това моЖе да озна-
чава „според правилата или нормите на
вярата", тоест според доктрините на
християнската вяра такива, каквито са
разкрити в Библията. И също така мо-
Же да означава „според мярката на наша-
та вяра", тоест според количеството
вяра, което Бог ни е дал. Повечето пре-
води добавят към думата „вяра" прила-
гателното „нашата", което обаче лип-
сва в оригинала.49
12:7 Слузкението е едно много широко
понятие, което означава слуЖба за Гос-
пода. То обаче не вклк)чва дейностите,
функциите и задълЖенията на съвремен-
ните свещеници (в смисъла, който хора-
та влагат в това днес). Човекът, който
има дарбата на слуАението, има сърце
на слуЖител. Той забелязва всяка въз-
моЖност да послуЖи на другите и ведна-
га я сграбчва.
Учителят е този, който моЖе да обяс-
нява БоЖието слово и да го влага в сър-
цата на своите слушатели. Независимо
каква е дарбата ни, ние трябва да ii се
отдаваме с цялото си сърце.

12:8 Дарбата на увещанието означа-
ва способност да убедиш светиите да ус-
тоят на всяко зло и да ги насърчиш да се
стремят да покорят нови върхове за
Христос в святост и слуЖение.
Раздаването е небесен дар, който дава
на един човек способности и сила да вшк-
да нуЖдите на другите и да им помага да
ги удовлетворят. Той трябва да прави
това „щедро".
Дарбата на управлението или водене-
то е свързана най-вече с работата на
старейшините (и моЖе би дяконите) в
местното събрание. Старейшината е
един „подовчар", който върви пред ста-
дото и го води гриЖливо и с усърдие.
Дарбата на милостта е свръхестест-
вена способност и талант за помагане
на хората, които са изпаднали в беда.
Онези, които имат тази дарба, трябва
да я показват доброволно. Всички ние,
разбира се, трябва да показваме милост
доброволно.
Една християнка разказва следното:
„Когато моята майка остаря и вече не
моЖеше да се гриЖи сама за себе си, мъ-
Жът ми и аз я поканихме да Живее с нас.
Аз правех всичко ВъзмоЖно, за да я нака-
рам да се чувства удобно. Готвех ii, пе-
рях я, извеЖдах я на разходка с колата и
изобщо стремях се да задоволя всичките
й нуЖди. Но макар и да вършех всичко то-
ва с готовност, вътрешно не се чувст-
вах щастлива. Някъде в подсъзнанието
си непрекъснато се бунтувах срещу та-
зи намеса в личния ми Живот. Понякога
майка ми ми казваше: „Ти вече не се сме-
еш. Защо?" Разбирате ли, аз показвах ми-
лост, но не я показвах с радост."
В. Взаимоотношения с обществото
(12:9-21)
12:9 След това Павел изреЖда някои ха-
рактеристики, които всеки вярващ
трябва да развива в отношенията си с
другите християни и с невярващите.
Л1обовта не трябва да бъде само една
маска, а да бъде нелицемерна - истинс-
ка, искрена и непресторена.

377

Римляни 12

Ние трябва да се отвращаваме от
всякакво зло и да се прилепваме към доб-
рото. В този контекст злото вероятно
означава „всички видове отношения и
действия на нелк>бов, злоба и ненавист".
За разлика от него доброто означава
„всяка проява на свръхестествена лк>-
бов".
12:10 В отношенията си с тези, които
са от домочадието на вярата, ние тряб-
ва да показваме своята л1обов с нежност
и внимание. Студеното безразличие или
обикновеното приемане не отговарят
на отношенията в семейството.
Трябва да предпочитаме да вшкдаме
как се оказва почит към другите, а не
към нас.
На една християнска среща няколко из-
вестни християни били застанали заед-
но в една малка стаичка в очакване да се
изкачат на сцената. Сред тях бил и един
възлк>бен слуЖител на Христос. Преди
да дойде неговият ред да се качи на сце-
ната, там вече имало няколко души. Ко-
гато застанал на вратата, публиката го
посрещнала с буря от аплодисменти.
Братът бързо отстъпил назад и се при-
съединил към аплодисментите, за които
той искрено смятал, че са предназначе-
ни за другите.
12:11 Живописният превод на Мофат
на този стих гласи следното: „Никога не
позволявайте на усърдието ви да свие
знамена, поддържайте пламъка на духа,
слуЖете на Господа." Тук апостолът ни
напомня думите на Еремия от 48:10:
„Проклет да бъде оня, който върши де-
лото Господно небреЖно."
Човече, не пилей Живота си!
Помни, грехът обграЖда те
отвсякъде!
Животът е като един изсъхнал лист,
като сълза, която капва в кратък
миг.
Човече, не хаби минутите!
Бъди светило и гори
като запален факел в тъмния всемир!
Хърейшиъс Боунър

12:12 Независимо от обстоятелства-
та, в които се намираме, ние моЖем и
трябва да се радваме в нашата надезк-
да - надеЖдата за идването на Спасите-
ля, за изкуплението на нашите тела и за
вечната ни слава. Освен това апосто-
лът ни казва, че трябва да бъдем твър-
ди в скръбта, тоест да моЖем да я по-
насяме смело. Тази всепобеЖдаваща
твърдост е единственото нещо, което
моЖе да обърне нещастието в слава Ние
трябва да постоянстваме в молитва-
та. Делата се вършат в молитва и по-
бедите също се постигат в молитва.
Молитвата носи сила в Живота ни и мир
в сърцата ни. Ние се приблиЖаваме най-
много до всемогъщието, което е въз-
моЖно за смъртния човек, когато се мо-
лим в Името на Господ Исус Христос.
Следователно всяко пренебрегване на
молитвата е в ущърб на самите нас.
12:13 НуЖдаещи се светии има нався-
къде: безработни; болни, които дават
огромни суми за лекарства; забравени
проповедници и мисионери в далечни
страни; възрастни граЖдани, чиито до-
ходи са намалели значително. Истински-
ят Живот в Тялото означава споделяне
на чуЖдите нуЖди.
„Никога не въздърЖайте ръката си да
даде храна на гладния и да приготви лег-
ло за нуЖдаещия се" (ПБДЖБф). Гос-
топриемството е един позабравен оби-
чай у християните. Много от нас се из-
виняват с малките си домове или апар-
таменти, за да не приемат гостуващи-
те си братя и сестри. Не трябва да заб-
равяме, че когато приемаме БоЖиите
деца, ние все едно приемаме Самия Гос-
под. Нашите домове трябва да бъдат
като дома на Лазар във Вшпания, къде-
то Исус обичаше да остава.
12:14 Тук апостолът ни призовава да
показваме милост към нашите преслед-
вачи, вместо да се опитваме да им вър-
нем това, което са ни сторили. За да мо-
Же да отвърне на Жестокостта с добро-
та и на обидата с внимание, човек наис-
тина има нуЖда от небесен Живот, за-

378

Римляни 12

щото естествената реакция на човека е
да проклина и да си отмъщава.
12:15 Сьпричастието е способност да
споделяш заедно с другите техните чув-
ства и преживявания. Ние сме склонни да
завшкдаме, когато другите се радват, и
да ги отминаваме с безразличие, когато
тъЖат. БоЖият път ни учи да влезем в
радостите и скърбите на онези, които
ни заобикалят.
12:16 Да бъдем единомислени един
към друг не означава, че трябва да мис-
лим еднакво за неща, които не са ваЖни.
Тук става въпрос не толкова за еднак-
вост на мисленето, колкото за хармск
ничност на взаимоотношенията.
Трябва да избягваме всякакъв сноби-
зъм и трябва да бъдем еднакво отзивчи-
ви както към богатите и известните
хора, така и към бедните и скромните.
Когато един виден християнин пристиг-
нал на гарата на едно градче, водачите
на местното християнско събрание дош-
ли да го посрещнат с разкошна лимузина,
която трябвало да го отведе в един лук-
созен хотел. „Къде обикновено отсядат
гостуващите проповедници при вас?" -
попитал християнинът. Отговорили му,
че недалеч от гарата Живеело възраст-
но семейство, в чийто дом обикновено
отсядали гостуващите проповедници.
„И аз предпочитам да отседна там" -
казал той.
И отново апостолът ни предупреЖда-
ва да не считаме себе си за мъдри. Съз-
нанието, че ние нямаме нищо, което да
не сме получили, трябва да ни предпазва
от прекалено високо мнение за собстве-
ното ни „аз".
12:17 Да отвръщат на злото със зло е
нещо обикновено за хората от света.
Хората казват: каквото повикало, та-
кова отговорило; каквото си е надробил,
това и ще сърба. Но това Желание за от-
мъстителност не трябва да има място
в Живота на изкупените. Те трябва да се
дърЖат достойно пред лицето на обида-
та и оскърбленията, както и при всички
останали обстоятелства на Живота.

„Промишлявайте" означава „мислете"
или „внимавайте да вършите".
12:18 Християните не трябва да ста-
ват причина за излишни караници и пре-
пирни. БоЖията праведност не се изра-
ботва с войнственост и гняв. Ние тряб-
ва да обичаме мира, да творим мир и да
Живеем в мир. Когато засегнем някого
или когато някой нас ни засегне, трябва
неуморно да работим за мирно разреше-
ние на конфликта.
12:19 Трябва да се противопоставяме
на склонността да си отмъщаваме за
злото, което са ни сторили. Изразът
„дайте място на БоЖия гняв" моЖе да
означава „позволете на Бога да се погри-
Жи за проблема вместо вас" или „остане-
те пасивен и не се съпротивлявайте".
Останалата част от стиха говори в
полза на първото тълкуване - оставете
проблема в БоЖиите ръце и позволете на
БоЖия гняв да се погриЖи за неговото
разрешение. Отмъщението е прерога-
тив на Бога. Ние не трябва да си присво-
яваме това, което е Негово право. Той
ще ни отплати в подходящото време и
по подходящия начин. Ленски пише след-
ното:
„Бог много отдавна е разрешил пробле-
ма за справедливото наказание на злот-
ворците. Нито един от тях няма да из-
бегне съда. Всеки отделен случай ще бъде
разгледан съвършено справедливо и ще бъ-
де наказан съвършено справедливо. Ако
някой от нас се опита да се намеси, то-
ва ще бъде абсолЬтна самонадеяност." -50
12:20 Християнството излиза извън
границите на несъпротивлението и нав-
лиза в сферата на активното доброт-
ворство. То не унищоЖава своите враго-
ве с насилие, а ги обръща чрез лкзбовта.
То храни врага, когато е гладен, и утоля-
ва ЖаЖдата му, когато е Жаден, като по
този начин трупа „Жар на главата му".
Ако някой смята, че трупането на Жар
на главата е Жестоко нещо, то той яв-
но не разбира правилно значението на
този израз. Да трупаш Жар на главата
на един човек означава да го накараш да

379

Римляни 12,13

се засрами за своята враждебност, като
се дърЖиш с него с необичайна топлота.
12:21 Дарби обяснява първата част на
този стих така: „Ако моята избухли-
вост стане причина за твоята избухли-
вост, то ти си бил победен от злото."51
Големият негърски учен ДЖордЖ
Уошингтън Карвър каза веднъЖ: „Нико-
га няма да позволя на някой човек да про-
вали Живота ми, като ме накара да го
мразя."52 Като вярващ човек той не ис-
ка да позволи на злото да го победи.
„Но ти побеждавай злото чрез добро-
то." За християнското учение е харак-
терно, че то не остава при забраната да
се прави нещо, а винаги предлага полоЖи-
телна алтернатива на тази забрана.
Злото моЖе да се победи чрез доброто.
Това е едно оръЖие, което ние трябва да
използваме по-често.
Стентън се е отнасял към Линкълн с
голяма злоба и омраза. Казвал е, че няма
нуЖда да ходят до Африка, за да намерят
горила, тъй като истинската горила мо-
Же да се намери в Спрингфилд, Илинойс.
Линкълн приел предизвикателството,
без да се обиЖда, и няколко години по-къс-
но назначил Стентън за министър на
войната, тъй като чувствал, че той е
най-подходящият за тази слуЖба. След
убийството на Линкълн Стентън зая-
вил, че Линкълн бил най-великият човек,
когото той познавал. Лкзбовта била по-
бедила омразата.53
Г. Взаимоотношения с управляващи-
те органи (13:1-7)
13:1 Оправданите чрез вяра са длъЖни да
се подчиняват на човешките власти.
Всъщност това задълЖение се отнася за
всички, но тук апостолът говори специ-
ално за вярващите. Бог е постановил чо-
вешките власти след потопа, като е ка-
зал: „Който пролее човешка кръв, и него-
вата кръв от човек ще се пролее"(Бит.
9:6). Това постановление е дало власт на
хората да съдят хора, извършили прес-
тъпления, и да наказват виновните.
Във всяко общество, в което същест-

вува ред, трябва да има управление и под-
чинение на това управление. В противен
случай то би изпаднало в едно състояние
на анархия, което не би му позволило да
оцелее. По-добре да има каквото и да би-
ло управление, отколкото да няма никак-
во. Затова Бог е постановил да има чо-
вешки власти и нито една човешка
власт не моЖе да съществува извън Не-
говата воля. Това не означава, че Бог
одобрява всичко, което правят човешки-
те властници. Той със сигурност не
одобрява корупцията, Жестокостта и
тиранията! Но факт е, че „колкото
власти има, те са отредени от Бога".
Вярващите могат да Живеят победо-
носен Живот както в демократично об-
щество, така и в конституционна мо-
нархия и дори в тоталитарен реЖим. Ни-
то едно земно управление не е по-добро
от хората, от които се състои. Затова
нито едно човешко управление не е съ-
вършено. Единственото идеално управ-
ление е благотворната монархия, управ-
лявана от Господ Исус Христос като
Цар. Добре е да припомним, че Павел е
написал тази глава за подчинението на
човешкото управление по време на уп-
равлението на вероломния Нерон. Това
са били много теЖки дни за християни-
те. Нерон ги е обвинил за подпалването
на един поЖар, който е унищоЖил поло-
вината Рим (и който моЖе би е бил под-
пален от самия него). Някои от вярващи-
те са били потапяни в катран и запалва-
ни като горящи факли, които са осветя-
вали неговите оргии. Други са били заши-
Вани в Животински коЖи и хвърляни на
дивите зверове, които са ги разкъсвали
на парчета.
13:2 И въпреки това е истина, че все-
ки, който не се подчинява или се бунту-
ва срещу властта, не се подчинява и се
бунтува срещу Бога, Който е постано-
вил тази власт. Който се противи на за-
конната власт, заслуЖава наказание.
Разбира се, има и едно изклктение. Ако
една власт нареди на християнина да съг-
реши или да направи компромис с вер-

380

Римляни 13

ността си към Исус Христос, тогава
той не е длъжен да ii се подчини (Деян.
5:29). Нито една власт няма право да за-
повядва на човешката съвест. Следова-
телно има случаи, когато вярващият
трябва да си навлече гнева на човеците,
като се подчини на Бога. В такива случаи
той трябва да бъде готов да заплати на-
казанието без излишни оплаквания. При
никакви обстоятелства вярващият не
трябва да се бунтува или да участва в
опити за свалянето на властта.
13:3 Като правило хората, които пра-
вят това, което е право, няма нужда да
се боят от властта. Само нарушители-
те на закона могат да се страхуват от
наказание. Затова, ако някой иска да жи-
вее, без да се бои, че ще бъде глобен, изп-
равен на съд или хвърлен в затвора,
трябва да живее като гражданин, който
спазва закона, и тогава ще получи не по-
рицание, а похвала от властта.
13:4 Владетелят - било то президент,
управител, кмет или съдия - е Божий слу-
жител и представител на Господа. Той
може да не познава Бога лично и въпреки
това официално той е Негов човек. Та-
ка например Давид няколко пъти нарича
злия Саул „Господния помазаник" (1 Ца-
ре 24:6,10; 26:9,11,16,23). Независимо от
неколкократните опити на Саул да от-
неме живота на Давид, Давид не позво-
лява на хората си да убият царя. Защо?
Защото Саул е цар и като такъв е Гос-
подният помазаник.
Като Божии служители владетелите
трябва да работят в полза на хората -
в полза на тяхната сигурност, спокойс-
твие и всеобщо добруване. Ако някой се
осмели да наруши закона, ще трябва да
плати за това, тъй като управлението
има власт да го изправи на съд и да го на-
каже. Изразът „той не носи напразно
сабята си" е едно сериозно предупрежде-
ние по отношение на властта, с която
Бог облича управлението. Сабята може
да се изтълкува като символ на най-вис-
шата власт на владетеля, тоест на не-
говото право да въздава смъртно нака-

зание. Затова не може да се каже, че
смъртното наказание е било валидно са-
мо за старозаветното време, но не и за
новозаветното. Тук имаме едно твърде-
ние в НЗ, което означава, че управление-
то има власт да отнеме живота на един
човек, който е извършил престъпление,
заслужаващо смъртно наказание. В под-
крепа на противното становище хората
използват текста от Изход 20:13, къде-
то се казва: „Не убивай." Но тази запо-
вед се отнася за убийството, а смъртно-
то наказание не е убийство. Староев-
рейската дума за „убивай" означава пре-
думишлено убийство, както е преведена
и в НИПБКДж.54 Смъртното наказание
се постановява в СЗ като необходимо
при някои особено сериозни престъпле-
ния.
И отново апостолът ни напомня, че
владетелят е Божий служител, като
този път добавя, че е и „мъздовъздател
за докарване гняв върху този, който
върши зло". С други думи, освен че е слу-
жител на Бога за наша полза, той също
така служи на Бога, като наказва нару-
шителите на закона.
13:5 Смисълът на този стих е, че ние
трябва да се подчиняваме на властта по
две причини - поради страх от наказание
и поради желание да пазим чиста своята
съвест.
13:6 Ние дължим на управлението не
само подчинение, но и финансова подкре-
па, като плащаме данъци. Ние имаме
полза да живеем в общество, в което
има законност и ред, полиция и пожарна
охрана, и трябва да си разделим разходи-
те за поддържането на всичко това. За
да се поддържа стабилността в едно об-
щество, правителствените чиновници
отдават своето време и способности и
затова имат право на подкрепа.
13:7 фактът, че вярващите са граж-
дани на небето (фил. 3:20), не ги осво-
бождава от отговорността към човеш-
ките власти. Те трябва да плащат всич-
ки данъци, с които се облагат техните
доходи, недвижимо имущество и лична

381

Римляни 13

собственост. ТрябВа да плащат и необ-
ходимите мита върху стоката, която
пренасят от една страна в друга. Тряб-
ва да се страхуват да не разсърдят оне-
зи, които имат за задача да следят спаз-
ването на закона; да показват почит
към имената и слуЖбите на всички граж-
дански слуЖшпели (дори и когато не мо-
гат да уваЖават личния им Живот).
В тази връзка християните никога не
трябва да се поддават на изкушението
да изричат обидни думи по адрес на пре-
зидента или министър-председателя.
Писано е: „Да не злословиш началника на
рода си" (Деян. 23:5).
Д. Благовестието във връзка
с бъдещето (13:8-14)
13:8 В основата си първата част на то-
зи стих означава: „Плащайте сметките
си навреме." Това не е забрана на каква-
то и да било форма на дългове. Има ня-
кои дългове в нашето общество, които
са неизбеЖни: повечето от нас непрекъс-
нато дълЖат пари за ежемесечните си
сметки за телефона, газта, електричес-
твото, водата и др. Не е възмоЖно да се
занимаваш с бизнес, без да теглиш заеми.
Този стих no-скоро ни предупреждава да
не натрупваме неизплатени дългове.
Но освен това има и някои принципи,
които трябва да ни водят в това отно-
шение. Ние не трябва да правим дългове
за маловаЖни неща. Също така не тряб-
ва да правим дългове, когато нямаме на-
деЖда да ги изплатим. Трябва да избягва-
ме да купуваме неща на изплащане, свър-
зани с натрупването на голяма лихва; да
избягваме да вземаме пари назаем, за да
купим нещо, чиято стойност се обезце-
нява. Като цяло трябва да носим финан-
сова отговорност, като Живеем скром-
но и се простираме според чергата си и
никога не забравяме, че „който взема на-
заем, е слуга на заемодавеца" (Пр. 22:7).
Единственото задълЖение, което ни-
кога не отпада, е задълЖението ни да се
обичаме. Гръцката дума за „лк>бо8", ко-
ято се използва в Посланието към рим-

ляните с едно-единствено изклкочение
(12:10), е „agape" и означава дълбока, нее-
гоистична и свръхестествена обич, коя-
то един човек има към друг човек. Тази
несветска лк>бов не се предизвиква от
някакво достойнство в обичания човек,
а е напълно незаслуЖена. Тя се различава
от всяка друга лк>бов в това, че е отп-
равена не само към приятелите, но и към
враговете.
Шобовта „agape" се изявява в даване-
то, и то най-често в Жертвоготовното
даване. Така например „Бог толкова въз-
лк>би света, че даде Своя Единороден
Син". Христос възлкоби църквата и даде
Себе си за нея.
„Agape" засяга no-скоро волята, от-
колкото емоциите, фактът, че има за-
повед да се обичаме, показва, че това е
нещо, което моЖем да изберем да пра-
вим или да не правим. Ако ставаше въп-
рос за една неуправляема емоция, която
връхлита върху нас неочаквано, ние едва
ли щяхме да носим някаква отговорност.
Това обаче не означава, че емоциите не
вземат никакво участие.
Нито един необърнал се човек не моЖе
да проявява тази небесна лкобов. Всъщ-
ност дори един вярващ не моЖе да я по-
каЖе със собствени сили. Тя моЖе да бъ-
де показана само чрез силата на обита-
ващия в нас Свети Дух.
Лк)бовта намери своето съвършено
изявление на земята в Лицето на Господ
Исус Христос.
Нашата лкзбов към Бога се изявява в
послушанието на Неговите заповеди.
Човекът, който обича своя блиЖен, е
изпълнил закона или най-малкото онази
част от закона, която ни учи да обича-
ме своите блиЖни.
13:9 Апостолът посочва онези запове-
ди, които забраняват действия на нелкь
бов към нашите блиЖни. Това са запове-
дите против прел1ободейството, убийс-
твото, краЖбата, лъЖесвидетелство-
то и поЖелаването. Л1обо8та не използ-
ва тялото на друг човек, докато блудс-
твото го използва. Л1обовта не отнема

382

Римляни 13,14

Живота на друг човек, а убийството го
отнема. Лкзбовта не краде имущество-
то на друг човек, а краЖбата го отнема.
Л1обовта не нарушава справедливостта
по отношение на друг човек, а лъжесви-
детелството го нарушава.55 Лк>бовта
не подхранва зли Желания по отношение
на собствеността на друг човек, а поЖе-
ланието ги подхранва.
„...и коя да било друга заповед." Която
и друга заповед да беше споменал Павел
(като например: „Почитай майка си и ба-
ща си"), пак щеше да стигне до същата
заповед: „Да обичаш ближния си както
себе си." Това означава да се отнасяш с
него със същата лк>бов, със същото вни-
мание и със същото уваЖение, с което се
отнасяш към себе си.
13:10 JDoooBma никога не се стреми да
върши зло на другия, а търси доброто и
уваЖението на всички. Следователно он-
зи, който действа в л1обов, действител-
но изпълнява изискванията на втората
плоча на закона.
13:11 Останалата част от главата
насърчава Живота на духовна будност и
морална чистота. Времето е кратко.
Диспенсацията на благодатта наблшка-
ва към своя край. Късният част налага
да отхвърлим от себе си всякаква сънли-
вост и бездействие. Спасението е по-
близо до нас сега, отколкото когато и да
било. Спасителят идва, за да ни отведе
в дома на Отца.
13:12 Настоящото време е като нощ
на греха, която току-що е изтекла. Де-
нят на вечната слава е на път да се за-
зори за вярващите. Това означава, че ние
трябва да отхвърлим от себе си всички
мръсни дрехи на това, което е от света
- тоест всичко свързано с неправдата и
злото, и „да се облечем в оръжието на
светлината" - тоест да слоЖим защит-
ната дреха на светия Живот. Съставни-
те части на БоЖието въоръЖение са
описани в Ефесяни 6:14-18. Те описват
елементите на истинския християнски
характер.
13:13 ЗабелеЖете, че ударението тук

пада на практическия християнски Жи-
вот. Тъй като сме деца на деня, ние
трябва да ходим като синове на светли-
ната. Какво общо има християнинът с
шумните гощавки, пиянските разправии,
сексуалните оргии, Жестокостите, пре-
пирните и завистта? Нищо общо.
13:14 Най-добрата линия, която мо-
Жем да следваме, е най-напред да се об-
лечем с Господ Исус Христос. Това озна-
чава, че трябва да възприемем Неговия
начин на Живот и да Живеем така, както
Той е Живял; да Го приемем като наш Во-
дач и Пример.
На второ място ние не трябва да се
грижим за страстите на плътта.
Плътта тук означава нашето старо,
покварено естество. Плътта непрекъс-
нато иска да й угаЖдаме с удобства, раз-
кош, непозволени сексуални преЖивява-
ния, празни развлечения, светски удовол-
ствия, разпуснатост, материализъм и
т. н. Ние се грижим за плътта, когато
купуваме неща, които са свързани с изку-
шенията; когато търсим леки пътища,
за да съгрешаваме; когато отдаваме
предимство на физическото пред духов-
ното. Ние не трябва ни най-малко да
угаЖдаме на плътта, а no-скоро да „не и
даваме никакви възмоЖности за изява"
(ПБДЖБф).
Това именно е и пасаЖът, който Бог
използва, за да обърне блестящия, но
много плътски Августин към Христос
и към чистотата. Когато стига до 14
cm., Августин се предава на Господа. От
този момент нататък той е познат в
историята като „свети" Августин.
Е. Взаимоотношения с другите
вярващи (14:1-15:13)
14:1 ПасаЖът от 14:1 до 15:13 разглеЖ-
да ваЖни принципи, които имат за цел да
ръководят БоЖиите хора при решаване-
то на въпроси от второстепенно значе-
ние. Това са и въпроси, които много чес-
то стават причина за конфликти сред
вярващите, както ще видим след малко.
Слабият християнин е християнинът,

383

Римляни 14

който има необосновани скрупули по от-
ношение на въпроси от второстепенно
значение. В конкретния случай той би
могъл да бъде един обърнал се к>деин,
който Все още изпитва угризения във
връзка с яденето на неотговаряща на ев-
рейските религиозни изисквания храна
или с работенето в събота.
Първият принцип е следният: слабият
християнин трябва да се приеме в мест-
ното събрание, но не за да се спори с не-
го заради необоснованите му скрупули.
Християните могат да общуват щаст-
ливо един с друг, без непременно да имат
еднакво мнение по въпроси от второс-
тепенна ВаЖност.
14:2 Вярващият, който Живее в пълно
наслаЖдение от християнската свобода,
има вяра, основаваща се на учението на
НЗ, че всички храни са чисти. Те са осве-
тени чрез БоЖието слово и молитва (1
Тим. 4:4,5). Вярващият със слаба съвест
моЖе да изпитва угризения, когато яде
свинско или някакво друго месо. Той мо-
Же да бъде вегетарианец.
14:3 СледоВателно Вторият принцип е,
че трябва да има взаимна търпимост.
Зрелият християнин не трябва да прези-
ра своя слаб брат. А слабият брат пък не
трябва да осьзкда като грешник някой,
който обича да яде шунка, скариди или
омари. Бог го е приел в Своето семейст-
во и неговото полоЖение е непроменли-
во.
14:4 Третият принцип е, че всеки вяр-
ващ е слузкител на Господа, и затова ние
нямаме никакво право да го съдим, като
че ли сме негови господари. Всеки слуЖи-
тел стои пред своя собствен Господар,
за да бъде одобрен или неодобрен. Един
човек моЖе да погледне на друг човек с
чувство на студено снизхоЖдение, мис-
лейки си колко скоро вярата му ще пре-
търпи корабокрушение заради неговите
разбирания по тези въпроси. Но това от-
ношение не е правилно. Бог ще направи да
стоят поддръЖниците и на двете стра-
ни на проблема. Той има достатъчно
власт да направи това.

14:5 Някои еврейски християни все още
гледат на пазенето на съботния ден ка-
то на задълЖение. Те чувстват угризе-
ния да вършат каквато и да било работа
в събота. В този смисъл те уваЖават
един ден повече от друг ден.
Други вярващи нямат тези к>дейски
скрупули. Те уваЖават всеки ден еднак-
во. Те не смятат, че шестте дни на сед-
мицата са обикновени, а само единият -
свещен; за тях всички дни са свещени.
Но какво трябва да бъде отношение-
то ни към Господния ден - първия ден на
седмицата? Той не трябва ли да има спе-
циално място в Живота на християни-
те? НЗ ни показва, че първият ден от
седмицата е денят на Господното възк-
ресение (Лука 24:1-9). През следващите
два Господни дни Христос се е срещал
със Своите ученици (Йоан 20:19,26). Све-
тият Дух е бил даден в деня на Петде-
сетница, който също е бил първият ден
на седмицата: празникът на Петдесет-
ница се е чествал седем недели след праз-
ника на Първите плодове (Лев. 23:15,16;
Деян. 2:1), който е символизирал Хрис-
товото възкресение (1 Кор. 15:20, 23).
Учениците са се събирали да разчупват
хляба в първия ден на седмицата (Деян.
20:7). Павел наставлява коринтяните да
събират милостиня в първия ден на сед-
мицата. Така че Господният ден наисти-
на изпъква като някакъв специален ден в
НЗ, но вместо да бъде ден на някакво за-
дълзкение, какъвто е съботата, той е
ден на привилегия. Освободени от еЖед-
неВните си задълЖения, ние моЖем да го
отделим за поклонение и слуЖение на на-
шия Господ.
Никъде в НЗ не се казва, че християни-
те трябва да пазят съботата. И в също-
то време ние ВиЖдаме принципа на отде-
ляне на един от седемте дни като ден на
почивка след шестте трудови дни.
Независимо от мнението, което чо-
век моЖе да има по този въпрос, принци-
път е следният: „... всеки да бъде напъл-
но уверен в своя ум". Нека да поясним
обаче, че този принцип моЖе да се при-

384

Римляни 14

лага само за случаи, които са неутрални
6 морално отношение. Когато става
Въпрос за фундаментални доктрини на
християнската Вяра, не моЖе да има мяс-
то за индивидуални мнения. Но там, къ-
дето нещата не са нито добри, нито ло-
ши сами по себе си, моЖе да има различ-
ни мнения и ние не трябва да позВоляВа-
ме на такива неща да пречат на нашето
общуване.
14:6 В този стих човекът, който пази
деня, е Вярващ евреин, който все още из-
питва угризения, когато работи в събо-
та. Той не гледа на съботата като на
средство за получаване или запазване на
спасението, а просто мисли, че прави не-
що, което се харесва на Господа. По съ-
щия начин човекът, който не пази деня,
прави това, за да почете Христос, Кой-
то е самото тяло, а не просто сянката
на вярата (Кол. 2:16,17).
Този, който се чувства свободен да яде
храни, непозволени от 1одейския закон,
навеЖда глава и благодари на Бога за то-
ва. Същото прави и вярващият, който
има слаба съвест и яде само кашер*. И
двамата търсят БоЖието благослове-
ние.
И в двата случая Бог се почита и полу-
чава благодарение. Тогава има ли смисъл
това да става причина за конфликти и
препирни?
14:7 Господството на Христос изпъл-
ва всеки елемент от Живота на вярва-
щия. Ние не Живеем за себе си, а за Госпо-
да. Не умираме за себе си, а за Господа.
Вярно е, че това, което правим и казва-
ме, засяга другите, но тук не се набляга
на този момент. Това, което Павел ис-
ка да подчертае, е, че Господ трябва да
бъде целта и обектът на Живота на
Всички Негови хора.
14:8 Всяко нещо, което вършим в Жи-
вота си, е обект на разглеждане и одоб-
рение от страна на Христос. Ние го про-
веряваме, като се опитваме да си предс-
тавим как би изглеЖдало то в Неговото
* Храни, отговарящи на еврейските религио-
зни изисквания. - Бел. на прев.

присъствие. Дори и в смъртта ние се
стремим да прославим Господа, докато
отиваме, за да бъдем с Него. Ние Му при-
надлеЖим както в Живота, така и в
смъртта.
14:9 Една от причините, поради която
Христос умря и о&ивя, е, за да бъде наш
Господар и ние да бъдем Негови добро-
волни поданици, посвещавайки Му с ра-
дост своите благодарни сърца. Негово-
то господство ще продълЖи дори и в
смъртта, когато телата ни ще леЖат в
гроба и духовете ни, а душите ни ще бъ-
дат в Неговото присъствие.
14:10 И защото това е така, наисти-
на е глупаво педантичният еврейски
християнин да осъЖда брат си, който не
спазва еврейския календар и религиозни-
те изисквания за храната. Също толко-
ва глупаво е, когато един силен брат пре-
зира своя слаб брат. Истината е, че все-
ки от нас ще застане пред Христовото
съдилище56 и че това ще бъде единстве-
ната оценка, която ще има значение.
Това съдилище ще се занимае със слу-
Жението на вярващия, а не с неговите
грехове (1 Кор. 3:11-15). Това ще бъде
един съд на оценка и раздаване на награ-
ди, който ще се различава от съда над
езическите народи (Мат. 25:31-46), а та-
ка също и от съда на Големия бял прес-
тол (Откр. 20:11-15). Последният е
окончателният съд над всички хора, ко-
ито са умрели като безбоЖници.
14:11 Сигурността на факта, че ние
наистина ще застанем пред този съд
(Ьета) на Христос, се подкрепя и от един
цитат от Исая 45:23, в който Самият
Йехова заявява твърдо, че всяко коляно
ще се преклони пред Него, признавайки
Неговата върховна власт.
14:12 И така, ясно е, че всеки от нас ще
отговаря пред Бога за себе си, а не за сво-
ите братя. Ние прекалено много съдим
един другиго, и то без да имаме нито
власт, нито знание за това.
14:13 Вместо да съдим своите братя
християни за неща, които нямат значе-
ние в морално отношение, ние трябва да
385

Римляни 14

решим да разсъждаваме така - никога
да не правим нещо, което ще попречи на
духовното развитие на нашия брат. Ни-
то едно от тези незначителни неща не е
достатъчно ВаЖно за нас, за да дадем по-
вод на брат си да се спъне или да се съб-
лазни.
14:14 Павел знае, а и ние знаем, че вече
няма нечисти храни, както са били нечис-
ти за logeume, Живеещи под закона. Хра-
ната, която ние ядем, е осветена от Бо-
Жието слово и молитва (1 Тим. 4:5). Тя е
осветена от словото в смисъл, че Библи-
ята специално я отделя като добра. И е
осветена от молитва, като помолим
Бога да я благослови за Своя слава и за ук-
репване на телата ни за Неговото слу-
Жение. Но ако един слаб брат смята, че
за него е грешно да яде например свинс-
ко месо, тогава за него това ще бъде неп-
равилно. Яденето на свинско месо за не-
го ще означава да насили своята отдаде-
на на Бога съвест.
Когато Павел казва, че „нищо не е са-
мо по себе си нечисто", трябва да раз-
берем, че той говори само за ония неща,
които нямат значение в морално отно-
шение. В Живота има много неща, които
са нечисти, като например порнографс-
ката литература, неприличните вицове,
сексфилмшпе и всякаква друга форма на
неморалност. Но християните не се ос-
кВерняват ритуално, като ядат храни,
които МойсееВият закон счита за нечис-
ти.
14:15 Когато аз седна да ям заедно с ня-
кой по-слаб брат, трябва ли непременно
да отстоявам законното си право да ям
раци или омари, когато той смята, че
това е грешно? Ако аз направя това, ве-
че не ходя в л1обовта, защото л1обовта
не търси своето, а мисли за другия. Лк>
бовта пренебрегва своите законни пра-
ва, за да съдейства за благополучието на
другия. Една чиния с храна не е толкова
ВаЖна, колкото духовното добруване на
„онзи, за когото е умрял Христос". И
ако аз егоистично демонстрирам своите
права в тези случаи, мога да нанеса не-

поправима вреда в Живота на по-слабия
си брат. Всеки от нас моЖе да разбере
колко безсмислени са тези конфликти,
когато си спомни, че душата на неговия
по-слаб брат е купена на такава висока
цена - скъпоценната кръв на Агнето.
14:16 И така, принципът тук е, че ние
не трябва да позволяваме на тези вто-
ростепенни неща, които са напълно неу-
трални сами по себе си, да стават причи-
на за другите да ни осъЖдат заради на-
шата „разпуснатост" или „липса на лкь
бов". Това е все едно да Жертваме добро-
то си име заради една чиния чорба.
14:17 Това, което действително има
значение в БоЖието царство, не са пра-
вилата за хранене, а духовните реалнос-
ти. БоЖието царство е сферата, в коя-
то Бог е признат за ВърховенТосподар.
В най-широк смисъл то вклк>чва всички,
които дори и само на думи изповядват
принадлежност към Бога. Но кръгът на
истинското царство вклк>чва само но-
вородените. Това е и смисълът на БоЖи-
ето царство тук.
От поданиците на царството не се
очаква да бъдат експерти по храненето,
гастрономи или познавачи на различни-
те марки вина. Техният Живот трябва
да се характеризира с практическа прав-
да, мир и хармония на характера и ум,
настроен за радост в .Светия Дух.
14:18 Няма значение какво яде или как-
во не яде човек. Това, което печели висо-
ката оценка на Бога и одобрението на
човеците, е светият Живот. Тези, кои-
то поставят ударението върху правда-
та, мира и радостта, слуЖат на Хрис-
тос, като се подчиняват на Неговите
поучения.
14:19 И така, тук ние виЖдаме още
един принцип: вместо да се караме за ма-
ловаЖни неща, трябва да полагаме всич-
ки усилия да поддърЖаме мира и хармо-
ничните отношения в християнското
събрание. Вместо да ставаме причина за
препъване на другите, като им налагаме
своите права, трябва да се стремим да
ги назидаваме в най-свята вяра.

386

Римляни 14,15

14:20 Бог върши работа в Живота на
всяко едно от Неговите деца. Страшно
е дори да си помислим, че заради някое на-
ше разбиране по такъв маловаЖен въп-
рос като яденето, пиенето или пазенето
на дните ние моЖем да възпрепятства-
ме това дело в Живота на някой по-слаб
брат. За едно БоЖие дете сега всички
храни са чисти. Но за него ще бъде пог-
решно да яде дадена храна, ако по този
начин съблазнява някой брат или става
причина той да се препъне в своя христи-
янски вървеЖ.
14:21 Хиляди пъти по-добре е да се въз-
дърЖим и да не ядем месо, нито да пием
вино, нито нещо друго, чрез което мо-
Жем да спънем брат си или да станем
причина той да се подхлъзне в духовно
отношение. Да се откаЖем от законни-
те си права в този случай означава да
платим една съвсем малка цена в гршки-
те си за слабия ни брат.
14:22 Аз мога да имам пълна свобода да
ям всякаква храна, знаейки, че Бог ни я е
дал, за да я приемаме с благодарение, но
не бива да парадирам лекомислено с та-
зи своя свобода пред по-слабите си бра-
тя. По-добре би било да я упраЖнявам
скрито, когато няма опасност да съблаз-
ня някого.
Добре е да ходим в пълно наслаЖдение
от своята християнска свобода, без да се
чувстваме ограничени от неосновател-
ни угризения. Но още по-добре е да пред-
почетем да пренебрегнем законните си
права, вместо да се осъЖдаме, че сме
станали причина за препъване на други-
те. Този, който избягва да съблазнява
другите, е блазкен човек.
14:23 Що се отнася до слабия брат, за
него е грешно да яде нещо, заради което
изпитва угризения на съвестта. Тогава
той не яде от убеЖдение, защото съ-
вестта му не е чиста А когато човек на-
силва съвестта си, той върши грях.
Наистина, човешката съвест не е не-
погрешим водач; тя трябва да бъде обу-
чавана от БоЖието слово. Но както пи-
ше Мерил Ангър, „Павел тук постановя-

ва един закон, според който човек тряб-
ва да следва гласа на своята съвест дори
когато тя не е достатъчно обучена; за-
щото в противен случай ще бъде разру-
шен моралът на личността."57
15:1 Първите тринайсет стиха от 15
глава продълЖават темата на предиш-
ната глава - проблема за отношението
ни към неутралните в морално отноше-
ние неща. Поводът за това е напреЖени-
ето, появило се меЖду вярващите, обър-
нали се от кздеизма и от езическите на-
роди. Затова тук Павел се обръща с мол-
ба за хармонични взаимоотношения
меЖду тези две групи християни.
Силните (тоест тези, които се чувс-
тват напълно свободни да вършат неща,
неутрални в морално отношение) не
трябва да си угагкдат, като егоистично
отстояват собствените си права, а да
се отнасят с внимание и загриЖеност
към слабите си братя, като носят тех-
ните немощи.
15:2 Тук принципът е следният: недей
да Живееш така, че да угаЖдаш на себе
си; Живей така, че да угагкдаш на блшк-
ния си - за негово добро и за негово изг-
раЖдане. Това е християнският подход.
15:3 Христос вече ни е дал пример за
това. Той е Живял така, че да угоди на
Своя Отец, а не на Себе Си. Казал е:
„Укорите на ония, които укоряваха Те-
бе, паднаха върху Мене" (Пс. 69:9). Това
означава, че Той е бил погълнат до така-
ва степен от мисълта за БоЖието име,
че когато хората са обиЖдали Бога, Той
е приемал думите им като лична обида
15:4 Този цитат от Псалмите ни на-
помня истината, че всички старозавет-
ни Писания са били написани за наша по-
ука. Макар и да не са били написани лич-
но до нас, те съдърЖат безценни поуки за
нас. Когато се сблъскваме с проблеми,
конфликти, беди и скърби, Писанията ни
учат да бъдем твърди и ни дават утеха.
По този начин, вместо да потънем под
вълните, ние се дърЖим над тях чрез на-
gejkgama, че Бог ще ни пренесе безопас-
но през всички беди.

387

Римляни 15

15:5 ТоВа съображение дава повод на
Павел да изрази Желанието Бог, Който
ни дава издръжливост и утеха, да даде
сила и на силните, и на слабите, и на хрис-
тияните-езичници, и нахристияните-ев-
реи, за да Живеят в единомислие според
учението и примера на Христос Исус.
15:6 Резултатът от всичко това ще
бъде, че светиите ще Живеят в единоду-
шие и единогласно ще славят Бога и От-
ца на нашия Господ Исус Христос Пред-
ставете си каква картина! Спасените
евреи и спасените езичници славят Гос-
пода „с едни уста"!
В Посланието към римляните думата
„уста" се споменава четири пъти. Тези
четири споменавания рисуват отделни
етапи от развитието на спасената ду-
ша. В началото устата на човека е пъл-
на с „клевета и горест" (3:14). След то-
ва устата му се затваря и човекът се до-
ВеЖда като подсъдим пред Бога (3:19).
После той изповядва с устата си, че
Исус е Господ (10:9). И накрая, с устата
си активно хвали и се прекланя пред Гос-
пода (15:9).
15:7 Всичко това води до появата на
още един принцип. Независимо от разли-
чията, които могат да съществуват по
въпроси от второстепенна ваЖност,
ние трябва да се приемаме един друг та-
ка, както и Христос ни прие. Това е и ис-
тинската основа за приемането на хрис-
тияните в местното събрание. Ние не се
приемаме един друг заради деноминаци-
онната си принадлежност, духовна зря-
лост или социално полоЖение, а се прие-
маме, защото Христос ни е приел, за Бо-
Жията слава.
15:8 В следващите няколко стиха апос-
толът напомня на своите читатели, че
слуЖението на Исус Христос се отнася
и за евреи, и за езичници, и че нашите сър-
ца трябва да бъдат достатъчно големи,
за да приемат и двете групи. Вярно е, че
Христос дойде, за да слуЖи на обрязани-
те - тоест на еврейския народ. Бог не-
колкократно обеща, че ще изпрати на
Израел Месия, и Христовото идване

потвърди истинността на тези обеща-
ния.
15:9 Но Христос носи благословения и
на езичниците. Целта на Бога беше и на-
родите да чуят евангелието и онези, ко-
ито повярват, да прославят Бога за Не-
говата велика милост. Това не трябва
да изненадва еврейските вярващи, тъй
като то е пророкувано многократно в
техните Писания. В Псалм 18:49 напри-
мер Давид предусеща деня, в който Ме-
сията ще пее хвала на Бога меЖду мно-
Жество вярващи от езическите народи.
15:10 Във Второзаконие 32:43 езични-
ците са представени като хора, които се
радват на благословенията на спасение-
то заедно с л1одете Му - Израел.
15:11 В Псалм 117:1 пък четем как Из-
раел призовава езичниците да хвалят
ГОСПОДА по време на хилядолетното
царство на Месията.
15:12 Последният, който добавя свое-
то свидетелство за вклкочването и на
езичниците към господството на Меси-
ята, е Исая (Ис. 11:1,10). Това, на което
най-вече се набляга тук, е истината, че
езичниците също ще участват в приви-
легиите на Месията и Неговото благо-
вестие.
Господ Исус е „Иесеевият корен" в
смисъл, че Той е Създателят на Иесей, а
не в смисъл, че е произлязъл от Иесей
(макар това също да е вярно). В Откро-
вение 22:16 Исус говори за Себе си като
за корена и потомъка на Давид. Що се
отнася до Неговото боЖествено естес-
тво, Той е Създателят на Давид, а що се
отнася до Неговото човешко естество,
Той е потомък на Давид.
15:13 И така, Павел завършва този па-
саЖ с една благословия, в която моли Бог,
Който дава добра надегкда чрез благо-
датта, да изпълни светиите с всякаква
радост и мир във вярата им в Него. Мо-
Же би тук той си мисли специално за вяр-
ващите езичници, но молитвата му мо-
Же да се прилоЖи към всички вярващи.
Истина е също така, че тези, чиято на-
деЖда се преумшикава чрез силата на

388

Римляни 15

Светия Дух, нямат време да се карат за
маловаЖни неща. Нашата обида надеЖда
е мощната обединяваща сила в христия-
нския Живот.
Ж. Благовестието в плановете
на Павел (15:14-33)
15:14 В останалите стихове до края на
15 глава Павел излага причината, заради
която той пише това Писмо до римля-
ните, и голямото си Желание да ги посе-
ти.
Макар и никога да не се е ВиЖдал с рим-
ските християни, Павел е уверен, че те
ще приемат с радост неговите настав-
ления. Тази негова увереност се основа-
ва на това, което апостолът е чул за
тяхната благост. Освен това той е уве-
рен и в тяхното познаване на християн-
ското учение, което ги прави способни да
се наставляват един друг.
15:15 Независимо от неговата увере-
ност в техния духовен напредък и неза-
висимо от факта, че той е чуЖденец за
тях, Павел не се колебае да им напомни
за някои техни привилегии и отговорнос-
ти. Дързостта, с която апостолът пи-
ше това Писмо, идва от дадената му от
Бога благодат - тоест от благодатта,
която го е определила за апостол.
15:16 Той е определен от Бога за слуЖи-
тел, който има за задача да свещенослу-
Жи на Исус Христос меАду езичниците.
Павел гледа на своята задача да слуЖи на
БоЖието благовестие като на свещени-
ческа слуЖба, в която той представя
спасените езичници като благоприятен
принос на Бога, защото те са били отде-
лени за Бога от Светия Дух чрез ново-
роЖдението. Г. Кемпбел Моргън възк-
ликва:
„Каква ярка светлина хвърлят тези ду-
ми върху всички наши евангелизаторски
и пастирски усилия! Всяка душа, спечеле-
на чрез проповядване на благовестието,
не само отива в едно място на сигурност
и благословение, но ей принос за Бога -
принос, който Му носи удовлетворение и
който Той иска да Му дадем. Всяка душа,

внимателно и търпеливо наставена в
Христовото учение и по този начин нап-
равена съобразна с Неговия образ, е душа,
която носи удоволствие на Отца. По то-
зи начин ние работим не само за спасени-
ето на хората, но и за да удовлетворим
сърцето на Бога. Това е най-силният мо-
тив за нашата работа." •**
15:17 Ако Павел реши да се хвали с не-
що, то това няма да бъде неговата соб-
ствена личност, а Христос Исус И той
няма да се похвали със своите собстве-
ни успехи, а с това, което Бог е благово-
лил да извърши чрез него. Един скромен
слуЖител на Христос не би се занимавал
с неподобаващи хвалби, а би Живял със
съзнанието, че Бог го използва, за да осъ-
ществи Своите цели. Всяко изкушение,
което подтиква човека към гордост, се
преодолява от съзнанието, че той е ни-
що сам по себе си, че няма нищо, което да
не е получил, и че не моЖе да направи ни-
що за Христос без силата на Светия
Дух.
15:18 Павел не се осмелява да говори за
това, което Христос е направил чрез
слуЖението на другите. Той си позволя-
ва да говори само за това, което Господ
е извършил чрез него, за да приведе езич-
ниците към покорност както чрез то-
ва, което е казал, така и чрез това, кое-
то е направил - тоест както чрез посла-
нието, което е проповядвал, така и чрез
чудесата, които е извършил.
15:19 Господ е потвърдил посланието
на апостола чрез чудесата, които са но-
сели духовни поуки и които са предизвик-
вали удивление, а така също и чрез раз-
личните проявления на силата на Духа. В
резултат на това Павел напълно е про-
повядвал благовестието в една област,
която представлява окръЖност с цен-
тър Ерусалим и една от крайните й точ-
ки е Илирик (на север от Македония, на
Адриатическо море). Изразът „от Еру-
салим... до Илирик" описва не толкова
хронологическата последователност на
слуЖението на Павел, колкото географ-
ския му обхват.

389

Римляни 15

15:20 Когато е следвал този маршрут,
целта на апостола е била да проповядва
благовестието в недостигнати от дру-
гите проповедници места. Неговите
слушатели са били главно езичници, кои-
то никога преди това не са били чували
за Христос. Следователно апостолът
не е градял на нечия чуЖда основа. При-
мерът на Павел, който е слуЖел като пи-
онер в нови места, не налага непременно
на всички други слуЖители на Господа да
вършат абсолкотно същото. Има служи-
тели, които Господ призовава да дойдат
след това и да бъдат учители след осно-
ваването на новите църкви.
15:21 Тази основополагаща дейност
сред езичниците изпълнява пророчество-
то на Исая (52:15), според което езични-
ците, които никога преди това не са би-
ли евангелизирани, ще видят, и онези, ко-
ито никога преди това не са чули блага-
та вест, ще разберат и ще откликнат
с истинска вяра.
15:22, 23 В Желанието си да разорява
„неразорани целини" Павел е бил прека-
лено зает, за да отиде в Рим до този мо-
мент. Но сега вече основата е полоЖена
в областта, за която той говори в 15:19,
и други могат да дойдат и да градят на
тази основа. Затова Павел е свободен да
изпълни отдавнашното си Желание - да
посети Рим.
15:24 Според плана си апостолът въз-
намерява да спре в Рим на път за Испа-
ния. Той няма да има възмоЖност да ос-
тане толкова, че да моЖе да се насити
на общението със своите братя колко-
то Желае, но Желанието му ще бъде задо-
волено поне до известна степен. И той
знае, че тогава те ще го изпратят, за да
завърши пътуването си до Испания.
15:25 А меЖдувременно апостолът ще
отиде в Ерусалим, за да предаде помощ-
та, събрана от езическите църкви, за
нуЖдаещите се светии в Юдея. Това е
„милостинята", за която се говори в 1
Коринтяни 16:1 и във 2 Коринтяни 8 и 9
глава.
15:26, 27 Вярващите в Македония и

Ахая са дали с радост своя принос за по-
мощта, предназначена да облекчи поло-
Жението на бедните християни в Еруса-
лим. Тази помощ е била събрана на добро-
волни начала и нейното събиране е напъл-
но естествено. Езичниците са облагоде-
телствани чрез идването на благовес-
тието от еврейските вярващи и зато-
ва е напълно естествено сега те да пос-
луЖат на своите еврейски братя в ма-
териалните неща.
15:28, 29 Веднага след като изпълни
тази своя мисия и предаде обещаната по-
мощ, Павел ще отиде 8 Рим на път за
Испания. Той е напълно уверен, че него-
вото пътуване до Рим ще бъде придру-
Жено от изобилно благословение от бла-
говестването, което Христос винаги
излива, когато БоЖието слово се пропо-
вядва в силата на Светия Дух.
15:30 Апостолът приклЬчва този па-
раграф, като се обръща към братята с
пламенен призив за молитва. Основани-
ето за този призив е тяхното единство
в Господ Исус Христос и л1обовта, коя-
то идва от Светия Дух. Той ги моли да
го придруЖават в усърдна молитва към
Бога за него. Както казва Ленски: „Това
е един призив за борба в молитва, в коя-
то вярващият влага цялото си сърце и
душа, както правят състезателите на
арената."59
15:31 Дадени са четири специфични по-
вода за молитва. Най-напред Павел иска
да се молим той да бъде избавен от не-
покорните на вярата в Юдея, които се
противопоставят фанатично на благо-
вестието, също както е правил и той
преди обръщението си.
На второ място, той иска римляните
да се молят за еврейските светии, така
че те да се отнесат благоприятно към
помощта, която езичниците са събрали
за тях. У еврейските вярващи все още
има останки от силни религиозни пред-
разсъдъци по отношение на вярващите
езичници и по отношение на проповядва-
щите сред езичниците. И освен това ви-
наги съществува възмоЖността хората

390

Римляни 15,16

да се обидят просто при мисълта, че им
дават „милостиня". Често пъти ни е
нуЖна много повече благодат, за да полу-
чаваме, отколкото за да даваме!
15 '32 Третата молба на Павел е БоЖи-
ята воля да бъде такава, че неговото пъ-
туване до Рим да бъде радостно. Думи-
те „с БоЖията воля" изразяват Желани-
ето на Павел да бъде воден от Господа
във всичко.
И на последно място апостолът моли
неговото пътуване да бъде такова, че
той да моЖе да си почине меЖду тях по
време на своето бурно и изтощително
слуЖение.
15:33 Тук Павел завършва главата със
следната молитва: Бог, Който е източ-
никът на мира, да бъде с всички тях. В15
глава Господ е наречен „Бог на твър-
достта и на утехата " (5 cm.), „Бог на на-
деЖдата" (13 cm.) и сега „Бог на мира".
Той е източникът на всяко добро и на
всичко, от което нещастният грешник
се нуЖдае сега и завинаги. Амин.
3. Благовестието при оценяването и
признаването на другите (16 гл.)
На пръв поглед последната глава от
Посланието към римляните изглеЖда
като един безинтересен списък от име-
на, които едва ли имат някакво значение
за нас днес. Но когато разгледаме тази
уЖ безинтересна глава по-внимателно,
се оказва, че тя съдърЖа много ваЖни по-
уки за вярващия.
16:1 фиба ни е представена като „слу-
Жителка60 ва църквата в Кенхрея", ко-
ето обаче не означава, че тя е принадле-
Жала към някакъв специален религиозен
ордер. Всяка сестра, която слуЖи по ня-
какъв начин на местното събрание, мо-
Же да бъде наречена „слуЖшпелка".
16:2 Винаги, когато са пътували от ед-
на църква в друга, ранните християни са
носели препоръчителни писма в знак на
уваЖение към църквата и за улеснение на
пътуващия християнин.
Ето защо апостолът тук представя
Фива и ги моли да я приемат като ис-

тинска вярваща - така както прилича
на светии. Освен това той ги моли да й
помогнат по всякакъв възмоЖен начин.
Апостолът я препоръчва затова, защо-
то тя е била посветила себе си на слуЖе-
нието на много други, вклк>чшпелно и на
самия Павел. МоЖе би именно фива е не-
уморната сестра, която винаги е показ-
вала гостоприемство към проповедни-
ците и другите вярващи в Кенхрея.
16:3 След това Павел изпраща поздра-
ви на Прискила и Акила, негови доблест-
ни сьработници в слуЖението на Хрис-
тос Исус. Колко много трябва да сме
благодарни за християнските семейст-
ва, който отдават себе си като възлия-
ние в Жертвоготовен труд за Христово-
то дело!
16:4 Имало е време, когато Прискила и
Акила са рискували Живота си за Павел
- една героична постъпка, за която не
знаем нищо повече освен казаното в то-
зи стих. Апостолът е благодарен, а та-
ка също и църквите на обърналите се
езичници, на които той слуЖи.
16:5 „Поздравете и домашната им
църква." Под „домашна църква" се раз-
бира едно действително общество от
вярващи, които са се срещали в тяхната
къща. Църковните сгради са били непоз-
нато явление до късните години на вто-
ри век. Преди това, когато Прискила и
Акила са Живеели в Коришп, в техния
дом също се е събирала църква.
Епенет означава „достоен за хвале-
ние". Без съмнение този първи обръще-
нец от провинция Ахая 61 се е оказал дос-
тоен за своето име човек. Павел го нари-
ча възлк>бения ми* Епенет.
16:6 Изобилието от Женски имена в
тази глава показва какъв широк диапазон
на действие моЖе да има слуЖението на
Жените (1,3,6,12 cm. и др.). Мария е ед-
* Оригиналната дума в гръцкия текст озна-
чава „Възл1обен" или „обичан", а не „л1обезен",
каквото е било значението на думата по вре-
мето, когато е превеЖдана Библията на бълг.
ез. - Бел на прев.

391

Римляни 16

на от сестрите, работили храбро за све-
тиите.
16:7 Ние не знаем кога точно Андро-
ник и Юния са били затворници заедно
с Павел и не моЖем да каЖем със сигур-
ност дали думата „сродници" означава,
че те са били истински роднини на Павел
или само негови сънародници. Също та-
ка не моЖем да каЖем дали изразът „ко-
ито мюкду апостолите се считат за
белеЖити" означава, че те са били ува-
жавани от апостолите или че самите
те са били забележителни апостоли. То-
ва, което знаем със сигурност, е, че те са
станали християни преди Павел.
16:8 След това се запознаваме с възлю-
бения от апостола Лмплият. Сигурно
никога нямаше да чуем за тези хора, ако
не беше връзката им с Голгота. Това е
единственото величие, което пршпеЖа-
ва всеки един от нас.
16:9 Урван е наречен „съработник в
Христа", а Стахис - Възлк)бен. 16 глава
на Посланието до римляните е като ед-
на миниатюрна картина на Христовото
съдилище, на което всеки вярващ ще по-
лучи похвала за всяка показана вярност
към Христос.
16:10 Апелий е преминал успешно през
някакво голямо изпитание и е спечелил
титлата „одобрен в Христос".
Павел поздравява семейството на
Аристовул, имайки вероятно предвид
християнските роби на този внук на
Ирод Велики.
16:11 МоЖе би Иродион също е роб.
Тъй като е роднина на Павел, вероятно
той е единственият роб евреин в семейс-
твото на Аристовул.
Някои от робите в семейството на
Наркис също са вярващи и затова Павел
и на тях изпраща поздрави. Дори и хора-
та, които стоят на най-ниското стъпа-
ло на социалната стълбица, не са изклю-
чени от най-големите благословения на
християнството, фактът, че в този
списък са вклкзчени и имена на роби, по-
казва по един прекрасен начин, че в Хрис-
тос всички социални различия биват за-

личени, тъй като вярващите са едно в
Него.
16:12 Трифена и Трифоса са Жени, чии-
то имена означават „изтънчена" и „неЖ-
на", но това не им пречи да работят упо-
рито в слуЖението за Господа. Възлюбе-
ната Персида.е още една от Жените-ра-
ботнички, от които има толкова голя-
ма нуЖда в местните събрания и които
рядко се оценяват по достойнство, пре-
ди да са ни напуснали.
16:13 Вероятно Руф е синът на Симон,
който носи кръста на Исус (Мат. 27:32).
Той е „избран от Господа" не само що се
отнася до неговото спасение, но и по от-
ношение на християнския си характер,
тоест той е избран светия. Майката на
Руф се е отнасяла с майчинска загршке-
ност към Павел и затова е спечелила из-
пълненото с обич име „моята майка".
16:14, 15 МоЖе би Асинкрит, фле-
гонт, Ерма, Патрова и Ермия са едни
много активни хора в някоя домашна
църква като църквата на Прискила и
Акила (16:3,5). филолог и Юлия, Нирей
и сестра му, и Олимпана вероятно обра-
зуват ядрото на някоя друга домашна
църква.
16:16 Светата целувка е обичайният
начин на поздравление меЖду светиите
по онова време и продълЖава да се прак-
тикува в някои църкви и до днес. Тя е на-
речена „света целувка", за да ни предпа-
зи от недостойни асоциации. В нашите
общества целувката като цяло е замес-
тена от ръкуването.
Църквите в Ахая, където Павел пише
това Писмо, се присъединяват към него-
вия поздрав.
16:17 Апостолът не моЖе да завърши
своето Писмо, без да ги предупреди за
опасността от нечестиви учители, ко-
ито могат да се промъкнат тайно в цър-
квата. Християните трябва да бдят и
да забелязват всички подобни хора, кои-
то образуват партии около себе си и пос-
тавят капани, в които падат непредпаз-
ливите. Те трябва непрекъснато да вни-
мават, за да забелеЖат онези, чиито

392

Римляни 16

проповеди се противопоставят на здра-
вото учение, което християните са на-
учили, и да се отстраняват от тях на-
пълно.
16:18 Тези лъЖливи учители не се под-
чиняват на нашия Господ Исус Христос.
Те се подчиняват на Желанията на коре-
ма си и много добре умеят да „прилъг-
ват сърцата на простодуишите" с оба-
ятелни и ласкателни думи.
16:19 Павел се радва, че послушност-
та на неговите читатели към Господа
е известна на всички, но въпреки това
продължава да иска от тях да бъдат
„мъдри относно доброто, а прости от-
носно злото".
16:20 По този начин Бог, Който е из-
точникът на мира, ще им даде скорош-
на победа над Сатана.
В своето характерно благопоЖелание
апостолът Желае Бог да им даде всякак-
ва благодат по пътя към славата.
16:21 Ние вече познаваме Тимотей,
Павловия син във вярата и негов верен
съработник, но не знаем нищо за Лукий,
с изклкочение на това, че и той като Па-
вел има еврейски произход. Вероятно ве-
че сме се срещали и с Ясон (Деян. 17:5) и
със Сосипатър (Деян. 20:4), които също
са евреи.
16:22 Тертий е човекът, на когото Па-
вел диктува това Послание. Тук той си
позволява да добави своите лични позд-
равления към читателите.
16:23 В НЗ има най-малко четирима ду-
ши, познати под името Гай. Тук моЖе би
става въпрос за същия Гай, за който се
споменава в 1 Коринтяни 1:14. Той е из-
вестен със своето гостоприемство не
само на Павел, но и на всички християни,
които са имали нуЖда от него. Ераст е
градският ковчеЯшик на Коринт, но не
моЖем да каЖем със сигурност дали той
е същият човек, за когото се говори в Де-
яния 19:22 и/или във 2 Тимотей 4:20, или
не. Кварт е споменат просто като един
брат, но каква чест, каква почит за не-
го е това!
16:24 „Благодатта на нашия Господ

Исус Христос да бъде със всички вас" е
типичното благопоЖелание, с което Па-
вел завършва своите Писма. То е също-
то като благопоЖеланието в 20 cm., c ед-
но малко допълнение - местоимението
„всички". Всъщност в повечето ръкопи-
си на Посланието към римляните този
стих е последният, като хвалението от
25 до 27 стих идва след 14 глава. 20 стих
е изпуснат в александрийския текст.
Както благопоЖеланието, така и хвале-
нието представляват един много красив
завършек на тази книга. И двете свърш-
ват с „Амин".
16:25 И така, Посланието завършва с
една възхвала. Тя е отправена към Бога,
Който моЖе да утвърди Своите хора
според благовестието, което Павел
проповядва и което той нарича „моето
благовестие". Има само един път за спа-
сение, разбира се, но благовестието е по-
верено на Павел като на „апостол сред
езичниците", докато Петър например го
проповядва сред евреите. Това е публич-
ното разгласяване на посланието за Исус
Христос, засягащо откриването на ед-
на чудесна истина, която е била пазена
в тайна от вечни времена. Думата
„тайна" в НЗ означава истина, която не
е била позната никога преди това и коя-
то човешкият ум никога не би могъл да
разкрие сам, без тя да му бъде специално
изявена.
16:26 Конкретната тайна, за която се
говори тук, е истината, че вярващите
евреи и вярващите езичници стават съ-
наследници и заедно части на Христово-
то тяло и участници в Неговото обеща-
ние в Христа чрез благовестието (Еф.
3:6).
Тази тайна сега е била изявена чрез
Писанията на пророците - не пророците
от СЗ, а пророците от новозаветния пе-
риод. Тя не е била известна в староза-
ветншпе Писания, но е изявена сега в
пророческите Писания на НЗ (вЖ. Еф.
2:20; 3:5).
Това е посланието на благовестието,
което Бог е заповядал да бъде известе-

393

Римляни 16
но на всички народи, за да могат хората	Така Павел завършва своето Величес-
да се подчинят на вярата и да бъдат спа-	твено Послание до римляните. Колко
сени.	сме задълЖени за него на Господа! И кол-
16:27 Единствен Бог е източникът и	ко бедни бихме били без него! Амин.
изявата на чистата мъдрост и на Него
да бъде слава чрез Исуса Христа, нашия
Посредник, за вечни векове!
394

Римляни - Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(1:4) Някои тълкуватели смятат,
че Духът на сбятост се отнася за
Самото свято Същество на Хрис-
тос, тоест Неговия Собствен чо-
вешки дух.
2)	(1:29) Много често в някои текс-
тове е употребена думата „неп-
равда" вместо думата „разврат".
Това е грешка, която се дълЖи на
близките   звучения   на   думите
poneria (неправда) uporneia (разв-
рат).
3)	(1:31) 31 cm. съдърЖа пет думи, ко-
ито започват с отрицателната
представка „а-" (ср. а-теист), по-
добни на българските прилагател-
ни, които започват с представка-
та „не-": „ненавистници", „непо-
корни" и др. В критическия (НО)
текст една от думите е изпусна-
та: „непростшпелни" (aspondous),
тъй като много прилича на „неми-
лостиви" (astorgous).
4)	(2:4) A. P. Gibbs, Preach and Teach the
Word, p. 12/4.
5)	(2:6)   Lewis  S.   Chafer,  Systematic
Theology, 111:376.
6)	(3:22) В някои текстове е изпусна-
то „и на всички".
7)	(3:23) Тук формата на глагола на
гръцки е аорист, изразяващ минало
свършено време.
8)	(Екскурс) Същото ваЖи и за ев-
рейски и гръцки.
9)	(3:24) Т. Pierson, Shall We Continue in
Sin?
10)	(3:24) Paul Van Gorder, in Our Daily
Bread.
11)	(3:30) Кренфилд посочва (в „Римля-
ни " 1:222), че опитите да се открие
някаква много тънка разлика, не са
убедителни. Августин моЖе би е
бил прав, когато е приписал тази
промяна на Желанието за риторич-
но разнообразие.

12)	(4:1) Или: „...какво ще каЖем, че на-
шият (пра)отец Авраам е намерил
според плътта?"
13)	(4:13) Всекидневни белеЖки на Биб-
лейското друЖество (по-нататъш-
на информация не ни е известна).
14)	(4:19) Макар и в някои ръкописи да
е изпуснато „не"-то, значението и
в двата случая е едно и също.
15)	(4:24)    С.    Н.    Mackintosh:    The
Mackintosh  Treasury: Miscellaneous
Writings by C. H. Mackintosh, p. 66.
16)	(5:11)   Употребата   на   думата
„atonement" (изкупление: бел. на
прев.) 6 ПБКДЖ от 1611 г. е съвсем
правилно, тъй като тогава тя е оз-
начавала „примирение" или „поми-
рение".
17)	(6:1) J. Oswald Sanders, Spiritual
Problems, p. 112.    .
18)	(6:4) Charles Hodge, The Epistle to the
Romans, p. 1%.
19)	(6:11) RuthPaxson, The.Wealth, Walk,
and Warfare of Christian, p. 108.
20)	(6:11) C. E. Macartney, Macartney's
Illustrations, pp. 378,379.
21)	(6:14) James Denny, „St. Paul's Epistle
to the Romans," The Expositor's Greek
Testament, 11:635.
22)	(6:19) Charles Gahan, Gleanings in
Romans, in loco.
23)	(6:21) Marcus Rainsford, Lectures on
Romans, VI, p. 172.
24)	(6:21) Pierson, Shall We Continue In
Sin?
25)	(7:15) Harry Foster, article in Toward
the Mark, p. 110.
26)	(7:23)  George Cutting,  „The  Old
Nature and the New Birth" (booklet),
p. 33.
27)	(8:1) Общоприето е мнението, че
думите „които ходят не по плът,
но по дух" са преписани погрешно
от 4 стих. Но те действително се
срещат в повечето ръкописи и мо-
Же би просто дават едно по-под-
робно описание на онези, които са в
Христос.
12)	
395

Римляни - Крайни белеЖки

28)	(8:10) Трудно е да се каЖе за кой
точно дух (рпеита) става Въпрос
тук, тъй като в оригиналните
текстове всички букви са били
„главни". Преводачите на НИПБ-
КДЖ са поставили главна буква,
смятайки, че става въпрос за Све-
тия Дух. Ние смятаме, че става
въпрос за духа на вярващия (човеш-
кия дух) и затова думата трябва да
бъде изписана с малка буква.
29)	(8:15) В*. 28 забелеЖка. Тук алтер-
нативното значение на Духа не е
човешкият дух, а отношение, про-
тивополоЖно на робството.
30)	(8:18) В еврейски думата за „ слава "
произхоЖда от глагола „така".
Оттук kxjeume могат да видят иг-
рата на думи, макар и забулена до
известна степен от гръцкия език.
31)	(8:31) Това е мотото на Живота на
ДЖон КалВин.
32)	С. Н. Mackintosh (по-нататъшна
информация не ни е известна).
33)	(8:37) Един съвсем буквален превод
на тази дума е „суперпобедители"
(hupernikomen).
34)	(8:39) Тези думи се използват нап-
ример и в астрологията.
35)	(9:4) The New Scoffield Reference Bible,
p. 1317.
36)	(9:5) За повече подробности no то-
зи въпрос ВЖ. Hodge, Romans, cmp.
299-301.
37)	(9:16)     G.     Campbell     Morgan,
Searchlights from the Word, pp. 335,
336.
38)	(9:21) Albert Barnes, Barnes's Notes on
the New Testament, p. 617.
39)	(9:23) Charles R. Erdman, The Epistle
of Paul to the Romans, p. 109.
40)	(10:10) William Kelly, Notes on the
Epistle to the Romans, p. 206.
41)	(10:10)   James   Denny,  quoted  by
Kenneth Wuest in Romans in the Greek
New Testament, p. 178.
42)	(10:14) Hodge, Romans, p. 545.
43)	(11:1) ТъЖно е да се отбелеЖи, че
много от хората, които присвоя-

ват за църквата обещаните бла-
гословения за Израел, в същото
време с голяма готовност оста-
вят за него пророкуваните прокля-
тия!
44)	(11:32) George Williams, The Student's
Commentary on the Holy Scriptures, p.
871.
45)	(11:33) Arthur W. Pink, The Attributes
of God, p. 13.
46)	(12:1) Norman Grubb, C. T. Stud,
Cricketer and Pioneer, p. 141.
47)	(12:6) Hodge,/tomans, p. 613. \
48)	(12:6)   A.   H.   Strong,   Systematic
Theology, p. 12.
49)	(12:6) Определителният член, из-
ползван в оригинала, практически
има значението на местоимение.
50)	(12:19) R. С. Н. Lenski, 5/. Paul's
Epistle to the Romans, p. 780.
51)	(12:21) J. N. Darby, from footnote on
Romans 12:21 in his New Testament.
52)	(12:21) ДЖордЖ Уошингтън Кар-
вър (по-нататъшна информация не
ни е известна).
53), (12:21) Qouted by Charles Swindoll in
Growing Strong in the Seasons of Life,
cmp. 69,70.
54)	(13:4) Обикновените думи за „уби-
вам" и „умъртвявам" са „qatal" и
„harag". В Десетте БоЖии заповеди
се използва думата „га/ш/s" („отне-
мам предумишлено Живота на ня-
кого"), което ясно личи и от гръц-
кия текст.
55)	(13:9) В някои ръкописи тази запо-
вед е изпусната.
56)	(14:10) Някои древни ръкописи (ка-
то критическия [НО] текст) гла-
сят  „пред  БоЖието  съдилище"
вместо „пред Христовото съдили-
ще" (като традиционният текст
и текстът на повечето ръкописи),
но ние знаем, че Христос ще бъде
съдията, тъй като Отец е предал
целия съд на Него (Йоан 5:22).
57)	(14:23) Merrill F. Unger, Unger's Bible
Dictionary, p. 219.
58)	(15:16) Morgan, Searchlights, p. 337.
54)	
3%

Римляни - Крайни белеЖки
59)	(15:30) Lenski, Romans, р.895.	имаше предвид някаква специфична
60)	(16:1) Женският род на думата	за Жените слузкба.
„diakonos" (служител, дякон) моЖе	61)    (16:5) Критическият (НО) текст
би щеше да бъде използван, ако се	гласи Азия (но Коринт, откъдето
397

Римляни - Библиография

Вероятно пише Павел, е бил 6
Ахая).
Библиография
Cranfield, C. Е. В.
The Epistle to the Romans, Vol. I (ICC),
Edinburgh: T. & T. Clark Ltd., 1975.
Denney, James,
„St. Paul's Epistle to the Romans,"
The Expositors Greek Testament, Vol. II.
Grand Rapids,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1961.
Erdman, C. R.,
The Epistle of Paul to the Romans,
Philadelphia: The Westminster Press, 1925.
Gahan, Charles,
Gleanings in Romans,
Published by author.
Hodge, Charles,
Commentary on the Epistle to the Romans,
New York: George H. Doran Company,
1886.

Kelly, William,
Notes on the Epistle to the Romans,
London: G. Morrish, 1873.
Lenski, R. C. H.,
St. Paul's Epistle to the Romans,
Minneapolis: Augsburg Publishing House,
1961.
Newell, William R.,
Romans Verse by Verse,
Chicago: Moody Press, 1938.
Rainsford, Marcus,
Lectures on Romans VI,
London: Charles J. Thynne, 1898.
Shedd, William G. T.,
A Critical and Doctncal Commentary on the
Epistle of St. Paul to the Romans,
Grand Rapids: Zondervan, 1967.
Stifler, James M.,
The Epistle to the Romans: A Commentary
Logical and Historical,
Chicago: Moody Press, 1960.
Wuest, Kenneth S.,
Romans in the Greek New Testament,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1964.

398

ПърВото послание на апостол ПаВел
към коринтяните

Въведение
I.   Уникално място в Канона
Първото послание към коринтяните е
една „проблемна" книга 6 смисъл, че 6 нея
Павел разглежда проблемите, с които се
сблъсква събранието на Господа в пороч-
ния град Коринт. Поради тази причина
то е особено необходимо на съвременни-
те църкви, които са затрупани от проб-
леми. В него са разгледани изключително
ваЖни въпроси, като въпросите за раз-
цепленията, издигането в култ на от-
делни водачи, неморалното поведение,
съдебните борби меЖду вярващите, се-
мейните проблеми, съмнителните прак-
тики и управлението на духовните дар-
би.
Не бива обаче да се смята, че Писмо-
то разглеЖда единствено проблеми. Тук
се намира и 1 Коринтяни 13 - най-краси-
вото есе върху лк>бовта не само в Библи-
ята, но и в цялата световна литерату-
ра. Тук са също така и забележителното
учение за възкресението - както на
Христос, така и нашето (15 гл.), наред-
бата за Господната вечеря (11 гл.) и за-
поведта за участие в събирането на по-
мощи (16 гл.).
Без това Първо послание към корин-
тяните всички ние щяхме да бъдем мно-
го по-бедни. То е едно малко съкровище,
пълно с практически съвети за христия-
ните.	V
П. Авторство
Всички изследователи единодушно смя-
тат, че това, което ние наричаме Пър-
во послание към коринтяните, е автен-
тичен продукт на Павловото перо. Ня-

кои от тях (главно либералните) твър-
дят, че вшкдат някакви „добавки" към
Писмото, но според нас това са субек-
тивни предположения, които не нами-
рат никаква подкрепа в ръкописите. Тек-
стът на 1 Коринтяни 5:9 явно намеква
за едно по-предишно (неканонично) пис-
мо на Павел, което коринтяните не са
разбрали правилно.
Външните доказателства за Първото
послание към коринтяните са много ран-
ни. Книгата е спомената изрично от
Климент от Рим (95 г. пр. Хр.) като
„Посланието на благословения апостол
Павел". Други ранни църковни писатели,
които цитират книгата, са Поликарп,
Юстин Мартир, Атенагор, Иреней,
Климент от Александрия и Тертулиан.
Тя е вкл1очена и в Мураторианския ка-
нон, а така също и в еретическия „канон"
на Маркион „Апостоликон " след Галатя-
ни.
Вътрешните доказателства са също
много убедителни. Освен присъствието
на името на Павел в 1:1 и 16:21 аргумен-
тите, които авторът развива в 1:12-17
и в 3:4,6, 22, също подкрепят авторст-
вото на Павел. Съвпаденията с пасаЖи
от Деянията и други Писма на Павел,
както и силното присъствие на искрена
апостолска загриЖеност изклк)чват въз-
моЖността за каквато и да било фалши-
фикация и правят аргументите в подк-
репа на неговата автентичност непок-
Ш. Датиране
Павел изрично казва, че пише това Пис-
мо от Ефес (16:8,9; ср. 19 cm.). Тъй като
апостолът е слуЖил там в продължение
на три години, най-вероятно Първото

399

1 Коринтяни

Послание go коринтяните е било написа-
но през втората половина на това про-
дължително слуЖение или някъде през 55
или 56 г. сл. Хр. Някои изследователи
предполагат, че то моЖе да е било напи-
сано и по-рано.
IV. Историческа обстановка и тема
Дребният град Коринт се намирал (и Все
още се намира) в ЮЖна Гърция, западно
от Атина, на един от стратегическите
търговски пътища от Времето на Па-
вел. Той бил голям център за междуна-
родна търговия, което предполага нали-
чието на интензивен транспорт. Поква-
реното религиозно съзнание на хората
станало добра почва за развитието на
най-уЖасни форми на неморалност, така
че името Коринт скоро станало посло-
вично за всичко нечисто и чувствено.
Градът придобил толкова лоша слава, че
хората дори измислили от името му гла-
гола „korinthiazomai", който означавал
„ водя покварен зкивот ".
Апостол Павел посетил Коринт за
пръв път по време на второто си миси-
онерско пътешествие (Деян. 18). Най-
напред той работил сред юдеите заедно
с Прискила и Акила, с които правел па-
латки. Когато повечето юдеи отхвър-
Схема на изложението
I.	Въведение
А.  Поздрав (1:1-3)
Б.  Благодарение (1:4-9)
II.	Нередности в църквата
A.	Разцепления сред вярващите (1:10-
4:21)
Б.      Неморално поведение сред вярва-
щите (5 глава)
B.	Съдебни процеси сред вярващите
(6:1-11)
Г.      Нравствена  разпуснатост  сред
вярващите (6:12-20)
III.	Апостолските отговори на проб-
лемите на църквата (7-14 гл.)

лили неговото послание, той се обърнал
към езичниците в Коринт. Вследствие
на проповядването на евангелието се
спасили души и се образувала църква.
Около три години по-късно, по време-
то, когато Павел проповядвал в Ефес,
той получил писмо от Коринт, в което
вярващите му разказвали за трудности-
те на събранието там и му задавали раз-
лични Въпроси във връзка с проблемите
на практическия християнски Живот.
Отговорът на това писмо представля-
ва и нашето Второ Послание до корин-
тяните.
Темата на Посланието е как да бъде
поправена една светска и плътска църк-
ва, която се отнася толкова лекомисле-
но към проблемите, грешките и дейст-
вията, на които апостол Павел гледа с
такава голяма тревога. Според едно
кратко и ясно обобщение на Мофат:
„Църквата е била в света, както е тряб-
вало и да бъде, но и светът е бил в църк-
вата, както не е трябвало да бъде."
И тъй като подобна ситуация Все още
не е необичайно явление за много съвре-
менни събрания, актуалността на проб-
лемите на коринтската църква не е
престанала да ни вълнува и до днес.
A.	Относно брака и безбрачието (7
гл.)
Б. Относно яденето на идолоЖертве-
но (8:1-11:1)
B.	Относно покриването на главите
на Жените с кърпи (11:2-16)
Г. Относно Господната вечеря
(11:17-34)
Д. Относно дарбите на Духа и тяхна-
та употреба в църквата (12-14 гл.)
IV. Отговорът на Павел на хората,
които отричат възкресението (15
гл.)
А. Сигурността на възкресението
(15:1-34)
Б. РазглеЖдане на възраЖенията про-
тив възкресението (15:35-57)

400

1 Коршшшни 1

В. Заклкочшпелен призив В светлина-
та на факта на възкресението
(15:58)
V.     Последният съвет на Павел (16 гл.)
А.     Относно събирането на дарения
(16:1-4)

Б. Относно Неговите собствени пла-
нове (16:5-9)
В. Заключителни увещания и поздра-
Ви (16:10-24)

Коментар
I.   Въведение
А. Поздрав (1:1-3)
1:1 Павел е призован да бъде апостол на
Исус Христос по пътя за Дамаск. Този
призив не е дошъл от или чрез хора, а ди-
ректно от Господ Исус. Апостол" бук-
вално означава „изпратен". Първите
апостоли са били свидетели на Христос
във възкресението. Те също така са мог-
ли да извършват чудеса, с които да пот-
върдят божествеността на проповяд-
ваното послание. Павел моЖе спокойно
да каЖе с езика на Френсис Бийвън:
Христос, Синът на Бога, ми ВъзлоЖи
да работя на среднощно поле.
Христос ме мощно ръкоположи
с прободените Си ръце.
По времето, когато Павел пише това
Писмо, с него е още един брат на име
Состен и затова Павел решава да позд-
рави читателите на Писмото и от не-
гово име. Не моЖем да знаем със сигур-
ност дали това е същият Состен от Де-
янията на апостолите 18:17, който е бил
началникът на синагогата и за който се
казва, че е бил бит публично от гърците.
МоЖе би точно този водач е бил спасен
чрез проповядването на Павел и сега ве-
че му помага в делото на благовестието.
1:2 Писмото е отправено най-напред
към „БоЖията църква, която е в Ко-
ринт". Обнадеждаващо е да знаем, че на
земята няма толкова покварено място,
6 което да не моЖе да се основе събрание,
принадлеЖащо на Бога. По-нататък за
коринтското събрание се казва, че в не-
го се намират онези, които са осветени

в Христа Исуса, призовани да бъдат
светии. Тук „осветени" означава „отде-
лени за Бога от света" и описва полозке-
нието на всички, които принадлеЖат на
Христос. Що се отнася до тяхното
практическо състояние, те трябва да се
отделят всеки ден, като Живеят свят
Живот.
Някои хора твърдят, че освещението
е определен акт на благодат, чрез който
човек получава освобоЖдение от грешна-
та си природа. Това учение не се подкре-
пя от този стих. Коринтските христи-
яни са доста далеч от практическата
святост, но въпреки това те си оста-
ват по полоЖение осветени от Бога.
Като светии те участват в едно ве-
лико общение: „... призовани да бъдат
светии, заедно с всички, които призова-
ват на всяко място името на Исуса
Христа, нашия Господ, Който е и те-
хен, и наш." И макар че наставленията
на това Послание са насочени главно към
светиите в Коринт, те също така мо-
гат да се отнесат и към всички участни-
ци в световното общество, които приз-
нават господството на Христос.
1:3 Първото послание към коринтяни-
те представлява по особен начин едно
Писмо на Неговото господство. При
разглеждането на мноЖеството пробле-
ми на събранието и личния Живот на не-
говите членове апостолът непрекъсна-
то напомня на своите читатели, че Исус
Христос е Господ и че всичко, което пра-
вим, трябва да го правим, признавайки
тази Велика истина.
Харкатерното поздравление на Павел
моЖе да се прочете в 3 стих. Думите
благодат и мир представляват едно
обобщение на цялото евангелие. Благо-
датта е източникът на всяко благосло

401

1 Коринтяни 1

бение, докато мирът е резултатът 8
Живота на един човек, който приема Бо-
Жията благодат. Тези големи благосло-
вения идват „от Бога нашия Отец и от
Господа Исуса Христа". Павел не се ко-
лебае да спомене Господ Исус заедно с
Бог, нашия Отец. Това е един от стоти-
ците примери в НЗ, които говорят за ра-
венството на Господ Исус с Бог Отец.
Б. Благодарение (1:4-9)
1:4 След като завършва своя поздрав,
апостолът се обръща към Бога с думи, с
които Му благодари за коринтяните и за
чудесното дело, което Той е извършил в
техния Живот (4-9 cm.) Характерът на
Павел показва една особено благородна
черта, а именно - че той винаги се стре-
ми да намери нещо похвално в Живота на
своите вярващи братя и сестри. Дори
когато техният пракически Живот не
заслуЖава особена похвала, той пак мо-
Же да благодари на своя Бог най-малко-
то за това, което е направил за тях. Та-
къв е и случаят тук. Коринтяните са да-
леч от това, което ние наричаме „духов-
ни християни", но Павел моЖе поне да
благодари за БоЖията благодат, която
им е била дадена в Христа Исуса.
1:5 Конкретното изявление на БоЖия-
та благодат в коринтяните е това, че
те са били богато надарени с дарбите на
Светия Дух. Павел уточнява, като каз-
ва, че те се били обогатени чрез Него във
всяко слово и всяко знание,* вероятно
имайки предвид дарбите на говорене на
езици, тълкуване на езици и знание, кои-
то те са получили в изключителна сте-
пен. Словото е външната изява, а знани-
ето - вътрешното разбиране.
1:6 фактът, че те имат тези дарби, е
потвърЖдение на БоЖието дело в тех-
ния Живот и точно това има предвид и
Павел когато казва: „по който начин се
потвърди свидетелстването за Хрис-
* БукВ. превод.; преводът от 1924 г. гласи:
„...във всичко, в пълна сила да говорите за Не-
го". - Бел. на прев.

та меЖду вас." Те са чули свидетелст-
вото на Христос, приели са го чрез вяра
и Бог е потвърдил, че те наистина са
спасени, като им е дал тези свръхестес-
твени сили.
1:7 Що се отнася до пршпеЖанието на
дарбите, коринтската църква не е по-
долна от която и да било друга църква.
Но простото притеЖание на тези дарби
не е само по себе си белег на истинска ду-
ховност. Павел наистина благодари на
Господа за нещо, за което коринтяните
сами не са пряко отговорни. Дарбите се
дават от възнесения Господ без значение
на каквито и да било лични заслуги от
страна на човека. Ако един човек има ня-
каква дарба, той не трябва да се гордее
с нея, а да я използва скромно за Госпо-
да.
Плодът на Духа е нещо съвсем различ-
но от дарбите. Той вклк>чва личното
предаване на вярващия на управлението
на Светия Дух. Апостолът не моЖе да
похвали коринтяните за някакво свиде-
телство на Духа в техния Живот, а само
за това, което Господ им е подарил като
Суверен - нещо, което те не могат да
контролират.
По-нататък в Посланието апосто-
лът ще трябва да порицае светиите за-
ради тяхната злоупотреба с дарбите, но
тук той Желае да изрази своята благо-
дарност, че те са получили тези дарби в
такива необикновени размери.
Коринтяните с нетърпение чакат
явяването на нашия Господ Исус Хрис-
тос. Изследователите на Библията не
могат да се споразумеят дали това се
отнася до идването на Христос за Него-
вите светии (1 Сол. 4:13-18), или за идва-
нето на Господа заедно с Неговите све-
тии (2 Сол. 1:6-10), или и за двете. В пър-
вия случай това ще бъде едно явяване на
Христос само на вярващите, докато във
втория Той ще се яви на целия свят. И
Грабването, и славното явяване на
Христос се очакват с нетърпение от
вярващите.

402

1 Коринтяни 1

1:8 Сега ПаВел изразява увереността,
че Господ също така ще утвърждава
светиите до края, за да могат да бъдат
безупречни в деня на нашия Господ Исус
Христос. И още веднъЖ ни прави впе-
чатление, че благодарението на Павел
засяга не толкова това, което са напра-
вили коринтяните, колкото това, кое-
то ще направи Бог. Тъй като са уповали
на Христос и тъй като Бог е потвърдил
този факт с даването на дарбите на Ду-
ха, Павел е уверен, че Бог ще ги запази за
Себе Си до идването на Христос за Не-
говия народ.
1:9 Оптимизмът на Павел относно ко-
ринтяните се основава на верността на
Бога, Който ги е призовал да участват
в общението на Неговия Син. Той знае,
че след като Бог е решил да плати така-
ва огромна цена, за да ги направи наслед-
ници на Живота на нашия Господ, Той ни-
кога няма да ги остави да се изплъзнат
от Неговата ръка.
П. Нередности в църквата
А. Разцепления сред вярващите
1:10 Апостолът вече е готов да започне
разглеждането на въпроса за раздорите
в църквата (1:10:4:21). В .началото той
отправя едно прекрасно увещание за
единство меЖду вярващите. Вместо да
им заповядва с авторитета на апостол,
Павел ги умолява с неЖността на брат.
Призивът за единство се основава на
името на нашия Господ Исус Христос и
тъй като името представлява Лич-
ността, моЖе да се каЖе, че той се ос-
новава на всичко, което Господ Исус
Христос е и е направил. До този момент
коринтяните са възвеличавали имената
на хора, което е могло да доведе единс-
твено до разцепления. Павел ще възвели-
чи името на Господ Исус, защото знае,
че само по този начин моЖе да се постиг-
не единство сред БоЖиите хора. „Да го-
ворим в съгласие" означава да бъдем еди-
номислени и единодушни; да бъдем едно

по отношение на верността и лоялност-
та. Това единство се получава само ко-
гато християните имат Христовия ум
и затова в следващите стихове Павел
ще им каЖе как могат да мислят по на-
чина, по който Христос мисли.
1:11 Павел е разбрал за разприте меЖ-
ду християните в Коринт от Хлоините
домашни. Посочвайки името на хората,
които са му дали тази информация, Па-
вел постановява един ваЖен принцип в
християнското поведение. Ние не тряб-
ва да говорим нищо по адрес на нашите
вярващи събратя, ако не сме готови да
отговаряме с името си за всяка казана
дума. Ако всички следвахме този пример,
голяма част от празните клк>ки и слухо-
ве, които днес тормозят църквата, щя-
ха да бъдат избегнати.
1:12 В местното събрание в Коринт са
били образувани отделни секти или пар-
тии, всяка от които е дърЖала на авто-
ритета на своя водач. Някои са показва-
ли предпочитание към авторитета на
Павел, други - към този на Аполос, тре-
ти към Кифа (Петър), а е имало и таки-
ва, които дори са твърдели, че принадле-
Жат на Христос, имайки предвид вероя-
тно, че никой друг освен тях не принадле-
Жи на Христос!
1:13 В пасаЖа от 13 до 17 стих Павел
възмутено порицава този дух на сектан-
тство у своите братя. Образуването на
отделни партии в църквата означава
отричане на единството на тялото на
Христос. Следването на човешки вода-
чи е обида за Този, Който е бил разпънат
за тях. Да се наречеш с името на друг чо-
век означава да забравиш, че ти си приз-
нал своята принадлежност към Господ
Исус в кръщението.
1:14 Появата на отделни партии в Ко-
ринт е повод за Павел да си спомни, че
той самият не е кръстил никого от тях
освен Крисп и Гай.
1:15,16 Апостолът не Желае никой да
кшке, че той е кръщавал в своето собс-
твено име. С други думи, той не се стре-
ми да спечели обръщенци за себе си или да

403

1 Коришпяни 1

си създаде име. Неговата единствена цел
е да насочва хората към Господ Исус
Христос.
Разсъждавайки по-нататък, Павел си
спомня, че е кръстил още и Стефанино-
вия дом, и освен тях не си спомня да е
кръстил никого другиго.
1:17 Той обяснява, че Христос не го е
изпратил на първо място за да кръща-
ва, а за да проповядва благовестието.
Това изобщо не означава, че Павел не
вярва в кръщението. Нали самият той
вече спомена имената на няколко души,
които е кръстил! То no-скоро означава,
че неговата главна задача не е да кръща-
ва. Вероятно той дори е поверил' тази за-
дача на други хора, моЖе би на някои хрис-
тияни от местното събрание. Но този
стих също така опровергава идеята, че
кръщението е основното нещо в спасе-
нието. Ако това беше така, тогава тук
Павел всъщност щеше да казва, че е бла-
годарен, че не е спасил никого освен
Крисп и Гай, а това е абсурдно!
Във втората половина на 17 cm. Павел
неусетно преминава към темата на
следващия пасаЖ. Той не проповядва бла-
говестието с мъдри думи, за да не би
кръстът на Христос да се лиши от зна-
чението си. Апостолът знае, че ако хо-
рата се впечатлят от неговото красно-
речие или риторика, то той е претърпял
неуспех в усилията си да представи ис-
тинското значение на Христовия
кръст.
Много ще помогне да разберем следва-
щите стихове, ако си спомним, че като
гърци коринтяните са били големи почи-
татели на човешката мъдрост. Те са
считали своите философи за национални
герои. Несъмнено нещо от това отно-
шение е успяло да проникне и в събрание-
то в Коринт. Коринтяните са предста-
вители на хората, които искат да „укра-
сят" благовестието така, че да изглеж-
да по-приемливо за интелигенцията. Те
се съмняват в неговата сила сред инте-
лигенцията и смятат, че има нуЖда от
„интелектуализиране" на посланието.

Очевидно това преклонение пред инте-
лектуализма е една от причините за об-
разуването на партии около човешки во-
дачи. Всякакви усилия за „украсяване" на
евангелието са напълно погрешни. МеЖ-
ду БоЖията мъдрост и човешката мъд-
рост има огромна разлика и всички опи-
ти за тяхното примиряване са безсмис-
лени.
Тук Павел показва колко е глупаво да
възвеличаваме хората и подчертава, че
това не съответства на истинската
природа на благовестието (1:18-3:4).
Най-напред той изтъква, че посланието
на кръста е точно обратното на това,
което всички хора смятат за истинска
мъдрост (1:18-25).
1:18 „Защото словото на кръста е бе-
зумие за тия, които погиват." Както
Барнс казва много сполучливо:
„Смъртта на кръста е била свързана с
мисълта за всичко, което е срамно и не-
почтено. Затова всяко слово, което е го-
ворело за спасение само чрез страдания-
та и смъртта на един разпънат Човек,
неизбеЖно е пораЯсдало в сърцата им
презрение и насмешка."1
Гърците са големи почитатели на
мъдростта (това е и буквалното значе-
ние на думата „философ"). Но в благовес-
тието няма нищо, което да се хареса на
тяхната горделива мъдрост.
За онези, които се спасяват, евангели-
ето е БоЖия сила. Те чуват посланието,
приемат го чрез вяра и чудото на обнов-
лението става в техния Живот. Обърне-
те внимание на факта, че в този стих се
споменават само две групи хора - тия,
които погиват, и ония, които се спася-
ват. Средно полоЖение няма. Ако искат,
хората могат да обичат своята човеш-
ка мъдрост, но само евангелието води
към спасение.
1:19 фактът, че благовестието няма
да се хареса на човешката мъдрост, е бил
пророкуван от Исая (29:14):
„Ще унишгока мъдростта на мъдри-
те, и разума на разумните ще отхвър-

404

1 Коринтяни 1

В „Коментар към Уиклифската Биб-
лия" С. Луис ДЖонсън отбелязва, че в
контекста тези „думи са БоЖието от-
рицание на политиката на „мъдрите" в
Юда, които търсят съЬз с Египет, ко-
гато са заплашени от Сенахирим".2 Ис-
тина е, че Бог много обича да постига це-
лите Си по начини, които изглеждат глу-
пави на хората. Колко често Той изпол-
зва методи, на които мъдрите на този
свят се надсмиват, но които постигат
Желаните резултати с удивителна точ-
ност и ефективност. Така например чо-
вешката мъдрост ни казва, че ние мо-
Жем да спечелим или да заслуЖим спасе-
нието си. Евангелието отхвърля всякак-
ви опити на човека да се спаси сам и пред-
ставя Христос като единствения път
към Бога.
1:20 След това Павел отправя към сво-
ите читатели следното предизвикател-
ство: „Где е мъдрият? Где е кншкни-
кът? Где е разисквачът на тоя век?"
Бог посъветва ли се с тях, когато съста-
ви своя план за спасение? МоЖеха ли те
някога да измислят такъв план за изкуп-
ление, ако трябваше да разчитат на сво-
ята собствена мъдрост? Могат ли те
някога да оборят нещо, което Бог е ка-
зал? Отговорът е едно решително „Не!"
Бог е обърнал в глупост светската мъд-
рост.
1:21 Човекът не моЖе да дойде до Бо-
га със собствената си мъдрост. В про-
дълЖение на много векове Бог даваше на
човечеството тази възможност, но ре-
зултатът беше винаги провал. Тогава
Бог благоволи да спаси онези, които вяр-
ват, чрез проповядването на кръста -
едно послание, което изглеЖда на хората
глупаво. Глупостта на проповядваното
послание се отнася до кръста. Ние зна-
ем, разбира се, че то не е глупост, но на
неосветения ум на човека то изглеЖда
глупост. Според Годет 21 cm. съдърЖа
цяла една философия на историята - сър-
цевината на цели томове литература.
Нека не го подминаваме набързо, а да се

замислим сериозно над неговите дълбо-
ки истини.
1:22 За logeume е характерно, че „ис-
кат знамения". Тяхната настройка е
такава, че биха повярвали, ако им се по-
каЖе някакво чудо. Гърците пък от своя
страна търсят мъдрост. Те се интере-
суват от човешкия начин на разсъЖде-
ние, човешката аргументация, човешка-
та логика.
1:23 Но Павел не се стреми да угоди на
техните Желания. Той казва: „А ние про-
повядваме разпнатия Христос." Както
беше казал някой: „Той не е бил кздеин -
лк>бшпел на знамения, нито грък - лк>би-
тел на мъдростта, а християнин - люби-
тел на Христос."
За logeume разпънатият Христос е
съблазън или препънка. Те търсят един
силен военачалник, който ще ги избави
от римското владичество. Вместо то-
ва евангелието им предлага един Спаси-
тел, който е прикован за един срамен
кръст. За езичниците разпънатият
Христос е глупост. Те не могат да раз-
берат как така Един Човек, Който е ум-
рял в такава слабост и неуспех, моЖе ня-
кога да разреши техните проблеми.
1:24 Но странното е това, че всичко,
което търсят и logeume, и езичниците,
се намира по един удивителен начин в
Господ Исус. За онези, които чуят Него-
вия призив и Му се доверят - и logeu, и
гърци - Христос става Бюкия сила и Бо-
Жия премъдрост.
1:25 Всъщност в Бога няма нито глу-
пост, нито немощ. Но в 25 стих апосто-
лът ни казва, че това, което изглеЖда
глупаво у Бога в очите на човеците, е
всъщност по-мъдро и от най-мъдрите
човеци. Също така онова, което изглеЖ-
да немощно у Бога, в очите на човеците
е по-силно и от най-силните неща, които
човеците могат да постигнат.
1:26 След като е говорил за самото
евангелие, апостолът сега се обръща
към хората, които Бог призовава чрез
него (26-29 cm.). Той напомня на корин-
тяните, че меЖду тях няма мнозина

405

1 Коришпяни 1

мъдри no плът, нито мнозина могъщи,
нито мнозина благородни. Много пъти
се е наблягало на факта, че В текста не
се казва „няма никакви", а се казва „ня-
ма мнозина". Поради това една английс-
ка лейди с благородническа кръв обичала
да казва, че е била спасена от разликата
в тази една-единствена дума.
Самите коришпяни не принадлежат
към интелектуалния елит на общество-
то. Те не са откликнали на помпозно зву-
чащи философии, а на простото еванге-
лие. Защо тогава те оценяват толкова
високо човешката мъдрост и величаят
проповедници, които се опитват да ук-
расят благовестието, за да бъде" по-лес-
но прието от хората със светска мъд-
рост?
Ако се очакваше от хората да напра-
вят една църква, те сигурно щяха да
вклк>чат в нея най-знатните членове на
обществото. Но 26 стих ни учи, че Бог
отминава хората, които човеците оце-
няват толкова високо. Онези, които Той
призовава, не са тези, които светът счи-
та за велики.
1:27 „Но Бог избра глупавите неща на
света, за да посрами мъдрите; също из-
бра Бог немощните неща на света, за да
посрами силните/' Както казва Ерих
Сауер:
„Колкото по-примитивен е материа-
лът, с който работи Майсторът, толко-
ва по-голяма е Неговата слава (ако мо-
зке да бъде достигнат същият стандарт
на изкуство); и колкото по-малка е арми-
ята, с която води битката Пълководе-
цът, толкова no-големи са почестите за
победителя (ако маЖе да бъде извоЬвана
същата велика победа)." 3
Бог използва тръби, за да срине стени-
те на Ерихон. Той намали армията на Ге-
деон от 32000 на 300 души, за да разгро-
ми мадиамските армии. Използва волски
остен в ръцете на Самегар, за да порази
филистимците. Даде сила на Самсон,
който с помощта на една оселова че-
л1ост победи цяла армия. А нашият Гос-

под нахрани 5000 мъЖе само с няколко
хляба и риби.
1:28 За да завърши описанието на то-
ва, което някой беше нарекъл „армията
на петте ескадрона глупаци", Павел до-
бавя и „долните и презрените неща на
света..., и ония, които ги няма". Изпол-
звайки такива невероятни материали,
Бог унищоЖава „тия, които ги има". С
други думи, Той обича да взима хора, ко-
ито нямат никаква стойност в очите на
света, и да ги използва за Своя прослава.
Тези стихове са един укор към христия-
ните, които обичат да раболешшчат
пред изтъкнати и известни личности и
да показват много малко или никакво
внимание на по-скромните БоЖии све-
тии.
1:29 БоЖието намерение, когато изби-
ра хора, които имат много малък прес-
тиЖ в очите на света, е цялата слава да
се отдаде на Него, защото Той единст-
вен е достоен за хвала.
1:30 30 cm. подчертава още повече иде-
ята, че всичко, което сме и което има-
ме, идва от Него, а не от някаква фило-
софия, и затова няма никакво място за
човешка слава. Най-напред Христос
„стана за нас мъдрост от Бога". Той е
„БоЖията премъдрост" (24 cm.), Онзи,
Когото БоЖията мъдрост избра да бъ-
де пътя на спасение. Когато имаме Гос-
под Исус Христос, ние имаме мъдрост-
та на нашето ново полоЖение, която га-
рантира пълното ни спасение. На второ
място Той е нашата правда. Чрез вяра
в Него ние ставаме праведни пред све-
тия Бог. На трето място Той е нашето
освещение. Сами по себе си ние не прите-
Жаваме нищо, което моЖе да ни направи
свети, но в Него ние ставаме осветени
по полоЖение и чрез Неговата сила пре-
минаваме от една степен на освещение
към друга. Той е и нашето изкупление.
Без съмнение тук става въпрос за изкуп-
лението в окончателния му вид, когато
Господ ще дойде и ще ни заведе у дома,
за да бъдем с Него, и когато ние ще бъ-

406

1 Коришпяни 1,2

дем напълно изкупени - и духа, и душата,
и тялото ни.
Трейл очертава много точно граници-
те на тази истина:
„Мъдростта извън Христос е абсолЬт-
на глупост; правдата извън Христос е ви-
на и осъкдение; освещението извън Хрис-
тос е осквернение и грях; изкуплението
извън Христос е пленничество и робст-
во."4
Интересно е да се види връзката, коя-
то А. Т. Пиърсън вшкда меЖду 30 cm. и
Живота и слуЖението на нашия Господ:
„Неговите дела, думи и действия са
онези, които Го показват като Бозкията
премъдрост. Неговата смърт, погребе-
ние и възкресение са онези, които са свър-
зани с нашето оправдание. Неговото че-
тиридесетдневно пребиваване сред хора-
та, последвалото го възнесение в небето,
дарът на Духа и сядането Му отдясно на
Бога пък са свързани с нашето освещение.
И накрая идва Неговото повторно идва-
не, което е свързано с нашето изкупле-
ние."5
1:31 Бог така е наредил, че всички те-
зи благословения да дойдат на нас в ГОС-
ПОДА. И така, аргументът на Павел е*
следният: „Защо да възвеличаваме чо-
вешки имена? Хората не могат да нап-
равят нито едно от тези неща за нас."
2:1 Сега апостолът напомня на свети-
ите за своето слуЖение сред тях и как се
е стремил да прослави Бога, а не себе си.
Той е дошъл при тях, за да им извести
Бшкията тайна, но не „с превъзходно
говорене или мъдрост". Той изобщо не е
имал никакво намерение да се покаЖе ка-
то добър оратор или философ. Това по-
казва, че апостол Павел е съзнавал раз-
ликата меЖду душевното и духовното
слуЖение. Под душевно слуЖение ние раз-
бираме такова слуЖение, което има за
цел да развлича и да забавлява и като ця-
ло е насочено към емоциите на човека.
Докато духовното слуЖение представя
истината на БоЖието слово по такъв
начин, че да се възвеличи Христос и ис-

тината за Него да достигне до сърцето
и съвестта на слушателите.
2:2 В центъра на посланието на Павел
стои Исус Христос, и то разпънатият
Христос. Името Исус Христос говори
за Личността на нашия Господ, докато
изразът „Христа разпнат" говори за
Неговото дело. Личността и делото на
Господ Исус образуват сърцевината на
християнското евангелие.
2:3 По-нататък Павел посочва, че не-
говото лично дърЖание сред коринтяни-
те не е било нито впечатляващо, нито
привлекателно. Той е бил слаб, страху-
вал се е и много е треперел. Богатство-
то на благовестието е било дърЖано в
едни пръстен съд, така че превъзходст-
вото и силата да бъдат отдадени на Бо-
га, а не на Павел. Той самият е бил при-
мер за това как Бог използва слабите не-
ща, за да смути силните.
2:4 Нито говоренето на Павел, нито
неговото проповядване са били „с убеди-
телните думи на мъдростта, но с дока-
зателство от Дух и от сила". Някои
предполагат, че „говоренето" се отна-
ся до материала, който той е предста-
вял, докато „проповядването" - до на-
чина на представяне на този материал.
Други определят говоренето му като
неговото свидетелство пред отделни-
те хора, а проповядването му като пос-
ланията, които той отправя към цели
групи от хора. Според критериите на
този свят апостолът сигурно никога ня-
маше да спечели конкурс по ораторско
изкуство. Независимо от това БоЖият
Дух е използвал така поднесеното посла-
ние, за да произведе изобличение за грях и
обръщение към Бога.
2:5 Павел знае, че съществува голяма
опасност неговите слушатели да се заи-
нтересуват повече от него и от собст-
вената му личност, отколкото от Жи-
вия Господ. Съзнавайки своята неспособ-
ност да благославя или да спасява, той
решава, че трябва да води хората така,
че да се доверят единствено на Бога, а не
на човешката мъдрост. Това трябва да

407

1 Коринтяни 2

бъде постоянната цел и на Всички, кои-
то носят посланието на благовестието
или проповядват БоЖието слово.
2:6 На първо място мъдростта на
евангелието има боЖестВен произход (6
и 7 cm.). Апостолите поучават мъд-
рост мезкду съвършените, но това не е
мъдростта на тоя век, нито ще се
сметне за мъдрост от властниците на
тоя век. Тяхната мъдрост е преходна и
трае за кратко - също като самите те.
2:7 „Ние поучаваме Бозкията тайнс-
твена премъдрост/' Тайната е новоза-
ветна истина, която не е била открита
преди това, но в определен момент е из-
вестена на вярващите чрез апостолите
и пророците от времето на ранната
църква. Тази тайна е скритата мъд-
рост, която Бог е предопределил преди
вековете за наша слава. Тайната на бла-
говестието вклк>чва такива чудесни ис-
тини като известията, че сега kxjeume и
езичниците са съединени в едно в Хрис-
тос; че Господ Исус ще дойде и ще заве-
де Своите хора, които Го чакат, у дома,
за да бъдат с Него; че не всички вярващи
ще умрат, но че всички ще се изменят.
2:8 Под „властниците на тоя век" мо-
гат да се разбират демоничните духов-
ни същества в небето и техните човеш-
ки инструменти на земята. Те не разби-
рат скритата БоЖия мъдрост (разпъна-
тия Христос), нито пък съзнават, че
убийството на Светия БоЖий Син ще
доведе до тяхното собствено унищоже-
ние. Ако бяха познали БоЖиите пътища,
нямаше да разпънат Господа на слава-
та.
2:9 ПасаЖът от 9 до 16 стих ни описва
процесите на откровение, вдъхновение и
просветление. Той ни казва как тези чу-
десни истини са били известени на апос-
толите от Светия Дух, как след това са
ни били предадени чрез вдъхновението на
апостолите от Светия Дух и как ние ги
разбираме чрез просветлението от Све-
тия Дух.
Цитатът в 9 cm. от Исая 64:4 е про-
рочество, в което Бог ни казва, че е за-

пазил за нас чудесни истини, които не мо-
гат да бъдат открити чрез естествени-
те ни сетива, но които Той ще открие
своевременно на „тия, които Го л!о-
бят". Тук са изброени три сетива (око-
то, ухото, сърцето, или ума), с които
ние възприемаме земните неща, но кои-
то не се оказват достатъчни, за да мо-
Жем да възприемаме боЖествените ис-
тини, защото за тяхното възприемане
ни е нуЖен БоЖият Дух.
Обикновено хората смятат, че този
стих се отнася за небесните слави, и след
като ВеднъЖ приемем този смисъл,
трудно моЖем да се откаЖем от него и
да се съгласим с някакво друго значение.
Но тук Павел говори за истините, кои-
то са ни били открити за първи път в
НЗ. Хората никога не биха могли да дос-
тигнат до тези истини по пътя на нау-
чните изследвания или философските
разсъЖдения. Оставен сам на себе си, чо-
вешкият ум никога не би могъл да отк-
рие чудесните истини, които са били изя-
вени в началото на евангелската ера. Чо-
вешкият ум е абсолкшшо недостатъчен,
за да открие сам БоЖията истина.
2:10 Това, че казаното в 9 cm. не се от-
нася за небето, се виЖда от факта, че
Бог ни е открил това чрез Духа. С дру-
ги думи, тези предсказани в старозавет-
ното време истини са били известени на
апостолите от новозаветния век. Под
„нас" тук трябва да разбираме писате-
лите на НЗ. Апостолите и пророците са
били просветени именно чрез БоЖия Дух,
„понеЖе Духът издирва всичко, даЖе
Бчикишпе дълбочини". С други думи, Бо-
Жият Дух, Едно от Лицата на БоЖест-
вото, е безкраен в Своята мъдрост и
разбиране на всички БоЖии истини и мо-
Же да ги предава на другите.
2:11 Дори и при хората никой не знае
какво мисли другият човек освен самият
той. Никой не моЖе да открие какво
мисли другият, освен ако самият той не
реши да му го каЖе. Но дори и тогава, за
да разбереш един човек, трябва да имаш
дух на човек. Животните не могат да

408

1 Коринтяни 2

разберат напълно как мислят хората.
Същото е и с Бога. ЕдинстВеният, Кой-
то моЖе да разбира БоЖиите неща, е Бо-
йкият Дух.
2:12 Местоимението „ние" 6 12 стих
се отнася go писателите на НЗ, макар че
със същата сила би могло да се отнася и
до Всички писатели на Библията. Тъй ка-
то апостолите и пророците са получили
Светия Дух, Той е могъл да сподели с тях
дълбоките БоЖии истини. ТоВа има
предвид и апостолът, когато казва: „А
ние получихме не духа на света, но Духа,
Който е от Бога, за да познаем това,
което Бог е благоволил да ни подари."
Без Духа, Който е от Бога, апостолите
никога не биха могли да приемат боЖес-
тВените истини, за които говори Павел
и които са запазени за нас в НЗ.
2:13 След като е описал процеса на от-
кровение, чрез който писателите на
Свещените Писания получават истина-
та от Бога, Павел сега продължава да
описва процеса на вдъхновение, чрез кой-
то истината се предава на нас. 13 cm. е
един от най-силните пасаЖи в БоЖието
слово върху темата за дословната бо-
говдъхновеност на Библията. Апостол
Павел ясно казва, че при предаването на
тези истини апостолите не са използва-
ли думи по свой личен избор или думи,
продиктувани от човешка мъдрост, а са
използвали думи, които Светият Дух ги
е учел да използват. Затова ние вярваме,
че действителните думи на Писанията
в оригиналните текстове са самите Бо-
Жии думи (и че Библията в сегашния си
вид е една напълно заслуЖаваща доверие
книга).
На това място обикновено избухва бу-
ря от възраЖения, тъй като някои хора
смятат, че това, което казваме, означа-
ва механична диктовка и че Бог не е поз-
волил на писателите да проявят своя
собствен стил. Но всеки от нас знае, че
стилът на писане на Павел се различава
от стила на писане на Лука например.
Как тогава бихме могли да намерим съ-
ответствието меЖду истината за дос-

ловната боговдъхновеност на Библията
и възмоЖността за проява на индивиду-
алния стил на писателите? По някакъв
начин, който ние не разбираме, Бог е дал
думите на Писанията, като при това ги
е облякъл в индивидуалния стил на писа-
телите, позволявайки на човешката лич-
ност да стане част от Неговото съвър-
шено слово.
Изразът „като изясняваме духовно-
то с духовно..."*, моЖе да се обясни по
няколко начина. Той моЖе да означава:
(1) поясняване на духовните истини с ду-
ми, дадени от Духа; (2) предаване на ду-
ховните истини на духовните човеци; и
(3) сравняване на духовните истини от
една част на Библията с духовните ис-
тини от друга част на Библията. Ние
вярваме, че първото обяснение подхоЖ-
да най-добре на контекста. Павел иска
да каЖе, че процесът на боговдъхновение
вклк>чва предаване на боЖествени исти-
ни със специално избрани за целта думи
от Светия Дух. Следователно този
текст моЖе да се перифразира така:
„Като представяме духовните истини с
духовни думи."
Понякога се изказват възраЖения, че
този текст не моЖе да се отнася до бо-
говдъхновеността на Писанията, тъй
като Павел казва „възвестяваме", а не
„пишем". Но използването на глаголи ка-
то „възвестявам", „говоря", „казвам" в
боговдъхновените Писания не е нещо не-
обичайно (Йоан 12:38, 41; Деян. 28:25; 2
Петр. 1:21).
2:14 Благовестието е не само боЖес-
твено по своето откровение и боЖест-
вено по своето вдъхновение, но и моЖе да
бъде получено само чрез силата на Бо-
Жия Дух. Без тази помощ естествени-
ят човек не възприема това, което е от
БоЖия Дух. За него то е глупост. Той не
моЖе да го разбере, защото то моЖе да
се прецени само духовно.
* БукВ. превод; преводът от 1924 г. гласи: „Ка-
то изясняваме духовните неща на духовните
човеци...". - Бел. на прев.

409

1 Коришпяни 2,3

Ванс ХаВнър ни дава следния забележи-
телен съвет:
„Мъдрият християнин не си губи време-
то, като се опитва да обясни БоЖията
програма на неновородените хора. Това
означава все едно да хвърля бисерите си
на свинете. Подобен резултат би се полу-
чил, ако един зрящ човек се опитва да
обясни слънчевия залез на един сляп човек
или да обсъЖда проблеми от ядрената
физика с някой паметник в градския
парк. Естественият човек не моЖе да
възприема такива неща. Онзи, който се
опитва gay лови БоЖието откровение без
помощта на Светия Дух, би имал точно
толкова успех, колкото и този, който се
опитва да улови слънчевите лъчи с въди-
ца. Ако човек не е роден от Духа и не е на-
учен от Него, всичко това ще му бъде съв-
сем чуЖдо. Дори и титлата „професор по
философия " няма да му бъде от полза, за-
щото в това царство тя означава „про-
фесор по глупащина ". 6
2:15 От друга страна, човекът, който
е осветен от БоЖия Дух, моЖе да разби-
ра тази чудни истини дори и когато той
самият не моЖе да бъде правилно разб-
ран от невярващите хора. Той моЖе да
бъде дърводелец, водопроводчик или ри-
бар и да бъде способен изследовател на
Светите Писания. „Управляваният от
Духа християнин изследва, проучва, ана-
лизира Библията и идва до оценяване и
разбиране на нейното съдържание"
(РПБКУ). За света той представлява
една загадка. Такъв човек моЖе никога да
не е учил в колеЖ или семинария и въпре-
ки това да разбира дълбоките тайни на
БоЖието слово и дори да учи и другите
на тях.
2:16 Тук апостолът задава заедно с
Исая следния риторичен въпрос: „Кой е
познал ума на Господа, за да моЖе да го
научи?" Самият въпрос вече съдърЖа
отговора. Бог не моЖе да бъде познат
чрез човешката мъдрост, но онези, кои-
то имат „ум Христов", могат да разби-
рат дълбоките истини на Бога.

И така, нека да обобщим. Най-напред
идва откровението (9-12 cm.). Това озна-
чава, че Бог е открил неизвестни преди
това истини на хората чрез Светия Дух.
Тези истини са ни били известени по един
свръхестествен начин чрез БоЖия Дух.
След това е вдъхновението (13 cm.).
При предаването на тези истини на дру-
ги хора апостолите (и всички други писа-
тели на Библията) са използвали думи-
те, които Светият Дух ги е научавал да
използват.
И най-накрая е просветлението (14-16).
Тези истини не само трябва да бъдат
открити по един свръхестествен начин,
но и могат да бъдат разбрани само чрез
свръхестествената сила на Светия Дух.
3:1 Когато е посетил Коринт за първи
път, Павел е хранел вярващите с прос-
тото мляко на словото, тъй като те са
били слаби и млади във вярата. Учение-
то, което те са получили тогава, е съо-
тветствало на тяхното състояние. Те
не са били в състояние да приемат дъл-
боки духовни наставления, тъй като са
били току-що повярвали. Били са „мла-
денци в Христа".
3:2 Павел ги е поучавал на най-елемен-
тарните истини за Христос, които той
нарича „мляко". Те не са моЖели да при-
емат „твърда храна" поради своята
незрялост. Господ Исус в същия дух каз-
ва на Своите ученици следното: „Имам
още много неща да ви каЖа, но не моЖе-
те да ги понесете сега" (Йоан 16:12). Що
се отнася до коринтяните, бедата е
там, че те все още не са пораснали дос-
татъчно, за да приемат по-дълбоките
истини от апостола.
3:3 Тези вярващи се намират и досега
в едно плътско състояние на душата.
Това се виЖда от факта, че меЖду тях
има завист и разпра. Такова едно пове-
дение е характерно за хората от света,
а не за водените от БоЖия Дух хора.
3:4 Образуването на партии около чо-
вешки водачи като Павел и Аполос гово-
ри за едно чисто човешко поведение.

410

1 Коринтяни 3

Точно това има предвид и Павел, кога-
то задава въпроса: „Не сте ли като чо-
веци слаби?"
Разглеждайки истинската природа на
евангелското послание, апостол Павел
показа колко е глупаво да се издигат име-
ната на "хора в местните християнски
църкви. Сега той се обръща към темата
за християнското слуЖение и показва, че
и от тази гледна точка е пълна глупост
да се издигат религиозни водачи, като се
образуват партии около тях.
3:5 Лполос и Павел са слуЖители, чрез
които коринтяните са повярвали в Гос-
под Исус. Те са просто агенти, а не ръ-
ководители на школи, които си съперни-
чат помеЖду си. Колко е глупаво от
страна на коринтяните да издигат слу-
Жители на нивото на господари. По по-
вод на този текст Айрънсайд рисува
следната странна картина: „Представе-
те си един дом, който е разделен меЖду
слугите!"
3:6 Използвайки един пример от селс-
кото стопанство, Павел показва, че слу-
Жшпелят е доста ограничен в това, кое-
то моЖе да направи. Самият Павел мо-
Же да насади, Аполос да напои, но само
Бог моЖе да даде растеЖ. Следовател-
но днес някои от нас могат да проповяд-
ват словото и всички могат да се молят
за неспасените си роднини и приятели, но
действителното дело на спасението мо-
Же да бъде извършено само от Господа.
3:7 Когато погледнем на спасението
по този начин, ще видим, че и онзи, кой-
то насаЖда, и този, който напоява, са
сравнително не особено ваЖни фактори.
Те нямат сила в себе си да родят Живот.
Защо тогава да има завист и кавги меЖ-
ду работниците християни? Нека всеки
да върши полагаемата му се работа и да
се радва, когато Господ благославя.
3:8 Този, който сади, и този, който
напоява, са равни, в смисъл, че и двама-
та работят върху един и същ обект и
имат една и съща цел. МеЖду тях не
трябва да има никаква завист. Що се от-
нася до слуЖението, те са на едно и също

ниво. В един бъдещ ден всеки от тях ще
получи лична награда според своя собс-
твен труд. Този ден е денят на Христо-
вото съдилище.
3:9 Бог е Този, пред Когото всички са
отговорни. Всички Негови слуЖители са
съработници, които работят заедно на
Бшкията изорана нива или на БоЖието
здание. Ердман предава тази мисъл по
следния начин: „Ние сме съработници,
които принадлеЖат на Бога и работят
един с друг."7
3:10 ПродълЖавайки да развива идеята
за зданието, апостолът най-напред приз-
нава, че всяко нещо, което той е успял да
направи, е било направено благодарение
на Бшкията благодат. С това той има
предвид незаслужената способност да
върши работата на апостол, дадена му
от Бога. По-нататък той описва какъв
е бил неговият дял от работата по съз-
даването на събранието в Коринт в са-
мото начало: „... като изкусен строи-
тел аз полоЖих основа." Той е дошъл в
Коринт, като е проповядвал Христос, и
то разпънатия Христос. Вследствие на
неговото проповядване са се появили
спасени души и по този начин е било ос-
новано местното събрание. После апос-
толът добавя: „... а друг гради на нея."
Тук без съмнение той има предвид други-
те учители, които са посетили Коринт
след него и са строили върху вече полоЖе-
ната основа. Обаче апостолът предуп-
реЖдава: „Но всеки нека внимава как
гради на нея." С това той иска да каЖе,
че да бъдеш учител в местната църква
е нещо много сериозно. По-късно в Ко-
ринт са дошли хора, които са носели ра-
зединяващи събранието доктрини и про-
тивополоЖни на БоЖието слово учения.
Без съмнение, когато е писал тези думи,
Павел е имал предвид точно тези учите-
ли.
3:11 За построяването на едно здание
е необходима само една основа. Затова,
след като веднъЖ бъде излята, никога
няма нуЖда да бъде изливана отново.
Апостол Павел е поставил основата на

411

1 Коринтяни 3

църквата в Коринт. Тази основа е Исус
Христос - Неговата Личност и дело.
3:12 Поученията в едно местно събра-
ние могат да притеЖават различна сте-
пен на ценност. Има поучения с трайна
стойност, които могат да се оприличат
на злато, сребро или скъпоценни камъ-
ни. Тук под „скъпоценни камъни" моЖе
би не трябва да се разбират диаманти,
рубини и други подобни, а гранит, мрамор
и алабастър, които се използват за пос-
трояването на скъпи замъци. От друга
страна, в местната църква моЖе да има
и поучения с преходна стойност или поу-
чения, които изобщо нямат стойност.
Такива поучения могат да се уподобят
на дърво, сено или слама.
Обикновено този пасаЖ от Писанията
се прилага най-общо към Живота на всич-
ки вярващи християни. Истина е, че
всички ние строим - ден след ден - и че
резултатите от нашата работа ще бъ-
дат изявени в един бъдещ ден. Но внима-
телният изследовател на Библията
трябва да отбелеЖи, че пасаЖът не се
отнася на първо място за Живота на
вярващите, а за слуЖението на пропо-
ведниците и учителите.
3:13 В един бъдещ ден работата на
всекиго ще стане явна каква е. Под
„ден" тук трябва да се разбира Христо-
вото съдилище, на което всяко слуЖение
за Господа ще бъде оценено. Това оценя-
ване се наподобява на действието на
огън. СлуЖението, което е донесло сла-
ва на Бога и благословение на човека, ня-
ма да бъде засегнато от огъня, също как-
то не могат да бъдат засегнати злато-
то, среброто и скъпоценните камъни. А
слуЖението, което е причинило пробле-
ми сред БоЖиите хора или не е послуЖи-
ло за тяхното назидание, ще бъде изгоре-
но. Огънят ще изпита каква е работа-
та на всекиго.
3:14 Има три вида работа, свързана с
църквата. Първият вид е описан в 14
стих. Това е полезното слуЖение. В то-
зи случай делото на Живота на слуЖите-
ля устоява на проверката на Христово-

то съдилище и работникът получава
награда.
3:15 Вторият вид работа е безполез-
ното слуЖение. В този случай слуЖите-
лят ще претърпи загуба, макар че сами-
ят той ще бъде спасен, но като през
огън. Е. У. РодЖърс посочва следното:
„Загубата не означава загубване на нещо
вече притеЖавано."8 От този стих
трябва да е ясно, че Христовото съдили-
ще няма да разглеЖда въпроса за грехове-
те на вярващия и тяхното наказание.
Наказанието на греховете на вярващия
е понесено от Господ Исус Христос на
кръста на Голгота, където този проб-
лем е бил решен веднъЖ завинаги. Следо-
вателно въпросът за спасението на вяр-
ващия изобщо няма да се разглеЖда на
Христовото съдилище. Там ще се разг-
леЖда въпросът за неговото слуЖение.
Поради неразбиране на разликата меЖ-
ду спасение и награда римокатолическа-
та църква използва този стих като до-
казателство за своето учение за чисти-
лището. Но при едно внимателно разг-
леЖдане ние няма да намерим дори и на-
мек за такова нещо в него. Тук никъде не
се казва, че огънят пречиства характе-
ра на човека. Казва се, че огънят изпит-
ва работата или слуЖението на човека
- от какъв вид е то. Човекът се спасява
независимо от факта, че делата му се из-
гарят от огъня.
Една интересна мисъл във връзка с то-
зи стих е сравнението на БоЖието сло-
во с огън (вЖ. Ис. 5:24 u Ep. 23:29). Сега
ние имаме при себе си същото БоЖие сло-
во, което ще изпита нашето слуЖение на
Христовото съдилище. Ако ние строим
според ученията на Библията, тогава на-
шата работа ще издърЖи проверката в
този бъдещ ден.
3:16 Павел напомня на вярващите, че
те са храм (гр. „вътрешното светили-
ще") на Бога и че БоЖият Дух Живее в
тях. Това, че всеки отделен вярващ е и
храм на Бога, в който обитава Светият
Дух, е истина, но това не е основната
мисъл на Павел тук. Апостолът гледа на

412

' 1КоришпяниЗ

църквата като на един колективен ор-
ган и Желае вярващите да разберат свя-
тата възвишеност на това призвание.
3:17 Третият вид работа в местното
събрание е слуЖението, което моЖе да се
нарече разрушително. Явно в коринтска-
та църква вече са се появили лъЖеучите-
ли, чиито наставления са клонели много
повече към греха, отколкото към све-
тостта. Те не са смятали, че създаване-
то на хаос в БоЖия храм е нещо сериоз-
но, и затова Павел отправя към тях
следното теЖко предупреждение: „Ако
някой развали Бойкия дом, него Бог ще
развали." Погледнато в контекста на
местната църква, това означава, че ако
някой човек влезе в местното, събрание
и провали неговото свидетелство, Бог
ще го унищоЖи. ПасаЖът говори за лъЖе-
учителите, които не са истински вярва-
щи в Господ Исус. Сериозността на то-
ва престъпление се виЖда в последните
думи на 17 стих: „... защото Бойкият
храм е свят, който храм сте вие."
3:18 В християнското слуЖение, както
и в целия християнски Живот винаги съ-
ществува опасността от самозаблуЖ-
дение. ВъзмоЖно е някои от хората, ко-
ито са идвали в Коринт като учители,
да са се представяли за големи мъдреци.
Всички, които имат голямо самочувст-
вие на основание на собствената си
светска мъдрост, е добре да научат, че
трябва да станат глупави в очите на
света, за да бъдат мъдри в очите на Бо-
га. Годет перифразира този пасаЖ мно-
го сполучливо:
„Ако някой човек - било то коринтя-
нин, или от друга националност -възпри-
еме ролята на мъдрец и на дълбок мисли-
тел, докато проповядва благовестието
Във вашите събрания, нека бъде уверен, че
няма да достигне истинската мъдрост,
докато не премине през едно критично
състояние, при което тази негова мъд-
рост, с която той толкова се надува, ще
изчезне, след което ще получи мъдрост-
та, която идва отгоре." 9

3:19 „Мъдростта на тоя свят е глу-
пост пред Бога." Търсейки сам, човек ни-
кога не би намерил Бога, нито пък човеш-
ката мъдрост би измислила някога план
за спасение, според който Бог става Чо-
век, за да умре за виновните, престъпни
и бунтуващи се греишици. Цитатът от
Йов 5:13 се използва в този стих, за да
покаЖе, че Бог побеЖдава предполагае-
мата мъдрост на хората, за да осъщес-
тви Своите Собствени цели. Човекът с
цялото свое познание не моЖе да осуети
плановете на Господа и много често Бог
му показва, че независимо от светската
си мъдрост хората са абсолкнпно нещас-
тни и безсилни.
3:20 Цитатът от Псалм 94:11, който
се използва тук, има за цел да подчертае
истината, че ГОСПОД знае всички раз-
съЖдения на мъдрите хора от света и
знае също така, че те са суетни, празни
и безплодни. Но защо са всички тези уси-
лия от страна на Павел за дискредити-
ране на светската мъдрост? Поради
простата причина, че коринтяните гле-
дат с голямо уваЖение на тази мъдрост
и следват онези водачи, които имат вид
на големи мъдреци.
3:21 В светлината на всичко казано до-
сега никой не трябва да се хвали с чове-
ците. А що се отнася до истинските
Господни слуЖители, ние не трябва да се
хвалим, че принадлеЖим към тях, а по-
скоро да имаме съзнанието, че те всич-
ки принадлеЖат на нас. „Защото всич-
ко е ваше."
3:22 Някой беше нарекъл 22 стих „ин-
вентаризация на притеЖанията на Бо-
Жието дете". Християнските работни-
ци ни принадлеЖат - било то евангелис-
тът Павел, учителят Аполос, или пас-
тира Кифа. И тъй като ни принадле-
Жат, глупаво е да твърдим, че ние при-
надлеЖим на който и да било от тях. Ос-
вен това светът също е наш. Като съ-
наследници с Христос един ден ние ще
влезем в това наследство, което дото-
гава е наше по небесно обещание. Хора-
та, които се гриЖат за неговите дела, не

413

1 Коринтяни 3,4

съзнават, че вършат това за нас. Живо-
тът също е наш. Под „Живот" ние не
разбираме простото съществуване на
земята, а Живота в неговия най-истинс-
ки и най-пълен смисъл. Смъртта също е
наша. За нас смъртта вече не е смъртен
враг, който изпраща душата в неизвест-
ния мрак, а БоЖий посланик, който отна-
ся душата в небето. По същия начин са
наши и сегашното, и бъдещето - всичко
е наше. Колко правилно е казал някой, че
всичко слуЖи на този, който слуЖи на
Христос. А Робъртсън каза веднъЖ след-
ното: „Дори и звездите в своя път се бо-
рят за човека, който е участник заедно
с Бога в изкуплението на света."
3:23 Всички християни принадлежат
на Христос. Някои християни в Коринт
твърдят, че единствено те са Христо-
ви за разлика от всички други. Те са об-
разували, така да се каЖе, една „Христо-
ва партия". Но Павел отрича верност-
та на това твърдение. Всички ние сме
Христови, а Христос - БоЖий. Показ-
вайки по този начин на светиите тяхно-
то истинско и правилно полоЖение, Па-
вел смело им открива глупостта на съз-
даването на партии и разделения в цър-
квата.
4:1 Павел казва на светиите, че за да
могат правилно да оценят и него, и дру-
гите апостоли, те трябва да ги считат
за слуЖители и помощници на Христос
и настойници на БоЖиите тайни. Нас-
тойникът е слуЖител, който се гриЖи за
нечия чуЖда собственост или личност.
БоЖиите тайни са тайните, които са
били скрити преди това и които Бог е
открил на апостолите и пророците от
новозаветния период.
4:2 Основно изискване към настойни-
ците е те да бъдат намерени верни. Чо-
веците оценяват особено високо инте-
лигентността, мъдростта, богатство-
то и успеха, но Бог търси хора, които да
останат верни на Исус във всяко отно-
шение.
4:3 Хората трудно могат да оценят
верността, която се изисква от настой-

ниците. Затова Павел казва, че за него е
твърде малко нещо да бъде съден от ко-
ринтяншпе или от човешки съд. Павел
разбира колко е неспособен човекът да
оцени правилно истинската вярност
към Бога. Затова той добавя: „ДаЖе аз
не съдя сам себе си." Той съзнава, че из-
растването му като дете в едно човеш-
ко семейство е било винаги съпроводено
с известни предпочитания в негова пол-
за.
4:4 С думите „... при все, че съвестта
ми в нищо не ме изобличава" апостолът
иска да каЖе, че по въпроса за християн-
ското слуЖение той не си спомня ника-
къв случай на невярност от своя страна.
Това 8 никакъв случай не означава, че
апостолът не си спомня за никакъв грях
в своя Живот или за нещо такова, което
да го отделя от съвършенството! Този
пасаЖ трябва да се разглеЖда в светли-
ната на контекста, чийто предмет са
християнското слуЖение и верността
на слуЖителите в него. Но дори и изоб-
що да не се съзнава виновен за нищо, пак
с това не е оправдан. Той просто не се
смята за компетентен да съди за таки-
ва неща, защото единственият истинс-
ки Съдия е Господ.
4:5 Знаейки всичко това, ние трябва да
бъдем особено внимателни, когато оце-
няваме слуЖението на християните. Хо-
рата са склонни да поставят много ви-
сока оценка на зрелищните и сензацион-
ните неща и да принизяват черната и не
особено впечатляваща всекидневна рабо-
та. Най-правилно е да не съдим нищо
преждевременно, а да чакаме, докато
дойде Господ. Той ще съди не само това,
което се виЖда, но и мотивите на сърца-
та - не само това, което е било напра-
вено, но и защо е било направено. Господ
ще изяви намеренията на сърцата и ед-
ва ли е необходимо да казваме, че всяко
нещо, което е било направено за лична
слава или за лична изява, няма да получи
награда.
Изразът „всеки ще получи подобава-
щата нему похвала от Бога" не трябва

414

1 Коринтяни 4

да се приема като сигурно обещание, че В
този ден слуЖението на всеки вярващ ще
бъде видяно в благоприятна светлина.
Смисълът на този израз е, че всеки, кой-
то заслуЖава похвала, ще я получи от Бо-
га, а не от човеците.
В следващите осем стиха Павел заявя-
ва съвсем ясно, че причината за всички
разделения, които се наблк>дават в цър-
квата в Коринт, е гордостта.
4:6 Най-напред апостолът обяснява, че
когато е разглеждал въпроса за христи-
янското слуЖение и склонността на хо-
рата да следват човешки водачи (3:5-
4:5), той е използвал себе си и Аполос ка-
то примери. Коринтяните не. са образу-
вали партии само около Павел и Аполос,
но и около други мъЖе в тяхната църква.
Но чувството за християнски такт и
учтивост го е накарало да приспособи
всичко това към себе си и Аполос, за да
могат чрез техния пример светиите да
се научат да не си създават прекалено ви-
соко мнение за своите водачи или да за-
доволяват гордите им амбиции, като об-
разуват партии около тях. Той иска све-
тиите да преценяват всичко и всички
през Библията.
4:7 Ако един християнски учител е по-
надарен от друг, това е така, защото
Бог го е направил такъв. Всяко нещо, ко-
ето този учител има, го е получил от
Господа. Всъщност всяко нещо, което
ние имаме, сме го получили от Бога. Щом
това е така, трябва ли да се гордеем или
да се перчим с нашите таланти и дарби,
след като те не са резултат от собст-
вената ни мъдрост?
4:8 Коринтяните са станали самодо-
волни християни; те вече са сити. Ста-
нали са горди заради изобилието от ду-
ховни дарби; обогатили са се вече. Живе-
ят в изобилие, разкош и лукс. Не чувст-
ват никаква нуЖда от нищо. ДърЖат се
така, като че ли вече царуват, но пра-
вят това без апостолите. Павел им каз-
ва, че и на него му се иска времето за ца-
руване да е дошло вече, за да моЖе и той
да царува заедно с тях! Но засега „време-

то, в което Живеем, е само една трени-
ровка за времето, когато ще царуваме",
както беше казал някой. Християните
ще царуват с Господ Исус Христос, ко-
гато Той дойде отново на земята и ус-
танови Своето царство. МеЖдувремен-
но те имат привилегията да споделят
укорите, които хората отправят към
отхвърления Спасител. X. П. Баркър ни
предупреждава за следното:
„Да Желаем да носим нашата корона,
преди Царят да е получил Неговата, е не-
лоялно. И Въпреки това християните в
Коринт правят точно това. Самите
апостоли не са престанали да носят уко-
рите, отправяни към Христос, но корин-
тските християни са „богати" и „почи-
тани". Те търсят да Живеят добре там,
където техният Господ и Учител е Жи-
вял толкова зле."10
При церемонията на коронясването на
царя благородниците и благородничките
никога не слагат своите корони преди
коронясването на суверена. Коринтяни-
те правят точно обратното: те вече
царуват, докато Господ продълЖава да
бъде отхвърлен.
4:9 На фона на това самодоволство на
коринтяните Павел рисува точно про-
тивополоЖната съдба на апостолите.
Той ги описва като едни, които са хвър-
лени на арената заедно с дивите Живот-
ни, докато хора и ангели ги гледат. Как-
то казва Годет: „Едва ли за коринтяни-
те това е най-подходящото време да се
предават на самодоволство и гордост,
докато църквата е на трона, а апосто-
лите - под ноЖа."
4:10 Докато апостолите са смятани
за безумни заради Христос, светиите се
радват на добро име в обществото и са
смятани за разумни християни. Апосто-
лите са немощни, докато коринтяните
не страдат от никаква слабост. На фо-
на на цялото това опозоряване на апос-
толите изтъкнатото полоЖение на све-
тиите в Коринт изглеЖда още по-неу-
местно.

415

1 Коринтяни 4,5

4:11 Апостолите не смятат, че е дош-
ло Времето на победата и царуването.
Те и досега гладуват и Жадуват, и са го-
ли, и са бити, и са преследвани, и са гоне-
ни, и се скитат бездомни.
4:12 Изкарват прехраната си, като се
трудят със собствените си ръце. На ху-
лите отговарят с благословения. Кога-
то ги гонят, не отвръщат, а издърЖат
с търпение.
4:13 Когато ги злословят, умоляват
хората да приемат Господ Исус. Нак-
ратко, станали са като измет на све-
та, като утайката на всичко. Това опи-
сание на страданията на апостолите за-
ради Христос е особено изразително.
Ако апостол Павел Живееше днес, дали
щеше и на нас да каЖе същите думи, ко-
ито каза на коринтските християни:
„Царувате, и то без нас!"
4:14 В пасаЖа от 14 до 21 стих Павел
отправя едно последно предупреждение
към вярващите във връзка с разцеплени-
ята. Съзнаващ напълно ироничния тон, с
който пише тези редове, апостолът
обяснява, че той не прави това, за да ги
засрами, а за да ги у вещае като свои въз-
любени деца. Не язВителността вдъхно-
вява апостола да каЖе всичко това, а ис-
крената заинтересованост за тяхното
духовно благосъстояние.
4:15 Сега апостолът напомня на ко-
ринтяншпе, че макар и да имат десет-
ки хиляди наставници в Христос, те
имат само един баща във вярата. Този
човек е Павел, който ги е довел до Госпо-
да и който е техният духовен баща.
Много хора могат да дойдат и да ги по-
учават, но никой друг няма да покаЖе съ-
щата неЖна обич към тях както този,
който ги е насочил към Господа. Павел
изобщо няма намерение да подценява слу-
Жението на учителя, а само казва една
истина, която ние всички знаем, а имен-
но - че много хора могат да се занимават
с християнското слуЖение, без да имат
никаква истинска загриЖеност към све-
тиите, каквато има този, който ги е на-
сочил към Христос.

4:16 Затова Павел увещава коринтя-
ните да бъдат негови подраЖатели, то-
ест да му подраЖават в неговата неего-
истична отдаденост на Христос и в не-
уморната му лк>бов и слуЖение на него-
вите вярващи братя, описани в пасаЖа
от 9 до 13 стих.
4:17 За да им помогне да достигнат
тази цел, Павел им изпраща Тимотей,
своето възлк>бено и вярно дете в Госпо-
да. Тимотей има за задача да им припом-
ни Павловите пътища в Христос - пъ-
тища, които той поучава навсякъде и
във всички църкви. Павел казва, че той
върши това, което проповядва, и че та-
кова трябва да бъде слуЖението на все-
ки християнски работник.
4:18 Известието на Павел, че им изп-
раща Тимотей, моЖе би ще накара някои
негови хулители в Коринт да каЖат, че
той самият се страхува да отиде там.
Всички, които предполагат, че Павел ня-
ма да дойде лично, са хора, които са се
възгордели.
4:19 Апостолът им казва, че ще дойде
при тях скоро, ако ще Господ. И когато
дойде, ще изобличи гордостта на онези,
които говорят така толкова лекомис-
лено, без да имат никаква духовна сила.
4:20 Защото това, което има значе-
ние, е силата, тъй като Бо&ието царс-
тво не се занимава толкова с думите,
колкото с действията. То не се състои
от формална изповед, а от действител-
на вяра.
4:21 Начинът, по който Павел ще дой-
де при коринтяните, ще зависи от сами-
те тях. Ако те покаЖат бунтовен дух,
той ще дойде при тях с тояга. Но ако са
покорни и смирени, ще дойде „с лкЯюв и
кротък дух".
Б. Неморално поведение сред
вярващите (5 глава)
5 глава се занимава с необходимостта
от взимане на дисциплинарни мерки в
църквата, когато някой от нейните чле-
нове е извършил сериозен грях от публич-
но естество. Наказанията са необходи-

416

1 Коришпяни 5

ми В църквата за запазване на светия и
характер пред света, а така също и за да
моЖе Светият Дух да работи в нея, без
да бъде наскърбен.
5:1 Явно вече се е чуло навсякъде, че
един от мъЖете в Коринт е изпаднал в
блудство. Това е един изключително се-
риозен грях, който не се среща дори и
сред безбожните езичници. Този мъЖ е
влязъл в незаконни сексуални връзки с ike-
ната на своя баща. Несъмнено майката
на този човек е умряла и бащата се е
оЖенил втори път. Така че Жената на
бащата, за която става въпрос в този
стих, е мащехата на мъЖа. Вероятно тя
не е вярваща, тъй като за нея не се каз-
ва, че са взети някакви дисциплинарни
мерки. Църквата няма никаква съдебна
Власт над нея.
5:2 Каква е реакцията на коринтските
християни на всичко това? Вместо да са
тъЖни и да скърбят, те са високомерни
и се гордеят. МоЖе би се гордеят с то-
лерантното си отношение към виновни-
ка и с това, че не са го наказали? Или мо-
Же би се гордеят с изобилието от духов-
ни дарби в църквата и затова не се за-
мислят сериозно за онова, което става в
нея? А моЖе би те се интересуват пове-
че от цифрите, отколкото от светост-
та? Във всеки случай коринтяните не са
достатъчно изплашени от греха.
И вие сте се в-ьзгордели, вместо да
скърбите, така че този, който е извър-
шил това дело, да бъде отлъчен от вас.
Това означава, че ако вярващите бяха
Възприели едно правилно отношение на
смирение пред Господа, Той Самият ще-
ше да подейства и да накаЖе по някакъв
начин Виновника. Ердман казва следно-
то:
„Коринтските християни е трябвало
да разберат, че истинската слава на
християнската църква не се крие в крас-
норечието и дарбите на нейните велики
учители, а в нравствената чистота на
нейните членове."1!
5:3,4 За разлика от тяхното безразли-
чие апостолът заявява, че макар и да не

е телесно при тях, вече е осъдил случая
като че ли е при тях.
Той описва църквата като събрана, за
да накаЖе виновника, и макар че не при-
съства там физически, апостолът при-
съства с духа си, събирайки се с тях в
името на Господ Исус Христос Господ
Исус е дал власт на църквата и на апос-
толите да упраЖняват наказателни
мерки във всички подобни случаи. Зато-
ва Павел казва, че ще действа „с власт-
та (или с авторитета) на нашия Господ
Исус".
5:5 Това, което трябва да се направи,
е да се предаде такъв човек на Сатана
за погубване на плътта му, за да се спа-
си духът му в деня на Господа Исуса.
Има различни мнения за значението на
този израз. Някои смятат, че в него се
говори за акта на отлъчване от местна-
та църква Извън църквата е сферата на
господството на Сатана (1 Йоан. 5:19).
Затова предаването на такъв човек на
Сатана означава просто отлъчването
му от църквата. Други считат, че
властта за предаване на Сатана е специ-
ална власт, която е била дадена на апос-
толите и която вече не съществува.
Има различия и относно смисъла на из-
раза „погубване на плътта". Много хо-
ра мислят, че тук става въпрос за някак-
во физическо страдание, което ще бъде
използвано от Бога за унищоЖаване си-
лата на грешните Желания и навици в
Живота на този човек. Други смятат, че
погубването на плътта е описание на
някаква бавна смърт, която би дала вре-
ме на човека да се покае и да бъде поща-
ден.
Във всеки един от тези случаи ние
трябва да помним, че наказанието на
вярващите винаги има за цел да възста-
нови тяхното общение с Господа и че
отлъчването от църквата никога не
трябва да бъде самоцел, а винаги средс-
тво към целта. Крайната цел в този слу-
чай е „да се спаси духът му в деня на Гос-
пода Исуса". С други думи, тук никъде не
се говори за вечно осъЖдане на този чо-

417

1 Коринтяни 5

Век. Господ го наказва в този Живот за-
ради греха, който е извършил, но той е
спасен в деня на Господа Исуса.
5:6 Сега ПаВел укоряВа коринтяните
заради тяхното самохвалство. МоЖе би
те са се опитали да се извинят с оправ-
данието, че тоВа се е случило само Вед-
нъЖ? Но те трябва да знаят, че малко
квас заквасва цялото шесто. Тук ква-
сът е символ на нравствения грях. Апос-
толът казва, че ако коринтяните проя-
вят търпимост към малкия нравствен
грях в църквата, той скоро ще порасне и
ще се разпространи така, че ще засегне
сериозно цялото общение. Справедливо-
то и библейско наказание е необходимо,
за да моЖе да се запази чистотата на
името на църквата.
5:7 Затова апостолът заповядва на ко-
ринтяните да очистят стария квас С
други думи, те трябва да предприемат
сериозни наказателни мерки срещу зло-
то, за да бъдат едно ново, чисто тесто.
Накрая той добавя: „... тъй като сте
безквасни." Бог ги вшкда В Христос све-
ти, праведни и чисти. Апостолът казва,
че тяхното състояние трябва да съот-
ветства на тяхното полоЖение. По по-
лоЖение коринтяните са безквасни, но
те трябва да бъдат безквасни и 6 прак-
тическото си поведение. Тяхното естес-
тво трябва да съответства на тяхно-
то име, а Животът им - на техните
убеЖдения.
„Защото и нашата пасха, Христос,
биде заклан [за нас]." Мисълта за безк-
васния хляб кара Павел да си спомни за
празника на Пасхата, на първата вечер
на която 1одеинът е трябвало да махне
от къщата си всичкия квас. Той е отивал
при нощвите и ги е остъргвал внимател-
но, така че по тях да не остане нищо. Из-
мивал е съда, В който се е пазел квасът,
така че по него да няма и капчица квас.
ПреглеЖдал е цялата къща със свещ, за
да се увери, че всичко е чисто. След това
е издигал ръце към Бога и е казвал: „О,
БоЖе, изхвърлил съм всичкия квас от къ-
щата си и ако е останал някакъв квас, за

който не знам, изхвърлям и него с цяло-
то си сърце." Това е образ на отделяне-
то от злото, към което християнинът
е призован в наши дни.
Заколването на пасхалното агне изоб-
разява или олицетворява смъртта на на-
шия Господ Исус Христос на кръста. То-
зи стих е един от многото стихове в НЗ,
който установява принципа на образно-
то четене. Това означава, че лицата и
събитията в СЗ са образи или сенки на
бъдещи неща. Много от тях сочат ди-
ректнб към идването на Господ Исус за
отнемане на нашите грехове чрез лична
самоЖертВа.
5:8 Празнуването, за което става въп-
рос тук, не се отнася нито до Пасхата,
нито до Господната вечеря, а е един по-
общ израз; който описва целия Живот на
вярващия. Цялото наше съществуване
трябва да бъде като един празник на ра-
достта, който не трябва да се чества
със стария квас на греха, нито с кваса
на злобата и нечестието. Радвайки се в
Христос, ние не трябва да храним в сър-
цето си никакви зли мисли по отношение
на другите. Всичко това ни показва, че
апостол Павел не говори за буквалния
квас (като маята, която се използва при
месенето на хляб), а използва идеята за
кваса в един духовен смисъл, за да опише
начина, по който грехът осквернява Вся-
ко нещо, до което се докосва. Ние тряб-
Ва да Живеем Живота си с безквасни хля-
бове от искреност и истина.
5:9 Сега Павел напомня на коринтяни-
те, че вече им е писал в едно по-предиш-
но писмо да не общуват с хора, които
блудстват, фактът, че това писмо е
загубено, изобщо не накърнява боговдъх-
новеността на Библията. Не всяко пис-
мо на Павел е било боговдъхновено, а са-
мо онези, които Бог е сметнал за подхо-
дящи да бъдат вкл1очени в Светото Пи-
сание.
5:10 По-нататък апостолът обяснява,
че когато ги е предупреждавал да не об-
щуват с блудници, той не е искал да ка-
Же, че трябва да прекъснат всякакви

418

1 Коришпяни 5

контакти с безбожните хора. Докато
сме В света, ние трябва да поддържаме
контакти с неспасените и нямаме начин
да разберем до какви дълбочини на греха
са стигнали те в своя Живот. Ако тряб-
ва да се изолираме напълно от грешници-
те, ние би трябвало да излезем от све-
та.
Затова ПаВел казва, че той не е имал
предвид пълното им отделяне от блуд- .
ниците на тоя свят или сребролк>бии-
те, или грабителите, или идолопоклон-
ниците. Сребролк>бците са хора, които
използват нечестни начини на ръководе-
не на търговията или финансовите си де-
ла. Така например всеки, който подправя
данъчните си документи, трябва да бъ-
де отлъчен от църквата заради скъпер-
ничество. Грабителите са хора, които
се обогатяват чрез насилие, като изпол-,
зват методи като заплахата или убийс-
твото. Идолопоклонниците са хора, ко-
ито се покланят на каквото и да било
или на който и да било човек, който е раз-
личен от истинския Бог, и които прак-
тикуват уЖасните грехове на неморал-
ност, които почти винаги съпровождат
идолопоклонството.
5:11 Смисълът на истинското предуп-
реЖдение на Павел е, че коринтяните не
трябва да общуват с брат, който се на-
рича вярващ и който е изпаднал в някой
от тези уЖасни грехове. Бихме могли да
перифразираме неговите думи така:
„ Това, което исках да ви кейка, и това,
което ви повтарям сега, е, не не трябва
да седите на една трапеза с човек, който
се нарича християнин и който има немо-
рално поведение в сексуално отношение,
който е скъперник, или идолопоклонник,
или хулител, или пияница, или грабител."
Често пъти на нас ни се налага да об-
щуваме с неспасени хора и ние моЖем да
използваме тези контакти, за да им сви-
детелстваме. Този род контакти не са
толкова опасни за вярващия, колкото
контактите с хора, които се наричат

християни, но Живеят в грях. Ние нико-
га не трябва да даваме какъвто и да би-
ло повод на тези хора да си помислят, че
одобряваме техния грях.
Към списъка от грешници В 10 cm. Па-
вел добавя още и пияниците и хулители-
те*. Хулшпелят е човек, който използва
груб и невъздърЖан език, когато говори
против друг човек. Тук трябва да бъдем
много внимателни. Трябва ли човек да
бъде отлъчен от църквата, ако е загубил
самообладание един-единствен път и е
говорил невъздърЖано? Ние смятаме, че
не трябва и че тази заповед се отнася са-
мо за случаите, когато един човек се дър-
Жи системно така. С други думи, хули-
тел е този, който е известен с типично-
то си обидно поведение към другите.
При всички случаи тези думи на Павел
трябва да ни карат да упраЖняВаме са-
моконтрол Върху нашата реч. Както
казва д-р Айрънсайд, много хора заявя-
ват, че просто не обръщат особено вни-
мание на езика си, но това е същото ка-
то да каЖат, че просто не обръщат осо-
бено внимание на оръЖието, което но-
сят.
Пияницата е човек, който прекалява
в употребата на алкохолни питиета.
Дали апостол Павел действително ис-
ка да каЖе, че ние не трябва дори да
ядем с християни, които вършат таки-
ва неща? Дали това е истинският сми-
съл на този стих? Ние смятаме, че не
трябва да ядем заедно с такива христи-
яни на Господната вечеря или на общес-
твени места. Но това правило моЖе да
има много изклЬчения. Така например
една съпруга християнка не моЖе да не се
храни заедно със съпруга си, който е от-
делен от християнското общение. Но
общото правило е, че вярващите, които
изповядват Христос и които са изпадна-
ли в някои от гореспоменатите грехове,
* Тези две категории са изпуснати в текста
на Библията на бълг. ез. от 1924 г. - Бел. на
прев.

419

1 Коринтяни 5,6

трябва да се подлоЖат на социална изо-
лация, за да им се даде да разберат колко
голямо е тяхното престъпление и да се
доведат до покаяние. Ако някой възрази,
като каЖе, че Господ също е ял с бирни-
-ците и грешниците, бихме му посочили,
че никой от тези хора не се е наричал Не-
гов последовател и че когато Господ е ял
с тях, Той също не ги е смятал за Свои
ученици. Този пасаЖ иска да ни каЖе, че
ние не трябва да общуваме с християни,
които Живеят нечестиво.
5:12 Двата въпроса, които Павел зада-
ва в 12 cm., означават, че християните
не носят отговорността да съдят нес-
пасените. Злите хора, които Живеят в
света около нас, ще бъдат съдени от Са-
мия Господ в един бъдещ ден. Но ние но-
сим отговорността да съдим „вътреш-
ните", тоест хората в църквата. Мес-
тната църква е длъЖна да взема биб-
лейски наказателни мерки по отношение
на съгрешилите си членове.
И отново, ако някой възрази, като из-
ползва думите на Господ Исус: „Не съде-
те, за да не бъдете съдени"; ние трябва
да му отговорим, че в тези думи Господ
говори най-вече за мотивите. Ние не мо-
Жем да съдим какви са мотивите на хо-
рата, защото нямаме възмоЖност да ги
узнаем. Но БоЖието слово еднакво ясно
заявява, че ние трябва да осьЖдаме из-
вестния грях в БоЖието събрание, за да
пазим името му свято и за да върнем
провинилия се брат към общение с Гос-
пода.
5:13 Павел обяснява, че Бог ще се пог-
риЖи за съда над външните, тоест над
неспасените. МеЖдувременно коринтя-
ните трябва да упраЖнят съда, който
Бог им е поверил, като отлъчат нечес-
тивия човек отсред себе си. Това озна-
чава да се съобщи на всички хора в църк-
вата, че този брат вече не е член на съб-
ранието. Това трябва да бъде извърше-
но в дух на искрена мъка и смирение и пос-
ледвано от продълЖителна молитва за
духовното възстановяване на отклони-
лия се.

В. Съдебни процеси сред вярващите
(6:1-11)
Първите единайсет стиха от 6 глава
разглеЖдат проблема за съдебните про-
цеси сред вярващите. Павел е чул вести,
че някои от християните в Коринт за-
веЖдат съдебни дела срещу свои вярва-
щи братя - изпращат ги да бъдат съде-
ни от съдиите на този свят. Това ста-
ва повод за даването на няколко непре-
ходни наставления по този въпрос.
Обърнете внимание на повторението на
израза „Не знаете ли, че..." (2,3,9,15,16,
19 cm.)
6:1 Въпросът, с който започва тази
глава, изразява голямата изненада на
апостола, че някой моЖе изобщо да си по-
мисли да изправи брат си на съд пред
доправедните, тоест пред неспасените
съдии или магистрати. За него не е логич-
но онези, които познават истинската
правда, да отиват и да се съдят пред хо-
ра, които нямат никаква правда. Предс-
тавете си едни християни, които тър-
сят справедливост там, където изобщо
няма такава!
6:2 Второто ярко несъответствие се
крие във факта, че онези, които един ден
ще съдят света, са неспособни сега да
разрешат някакви дребни проблеми, ко-
ито възникват меЖду самите тях. Пи-
санията ни учат, че когато Христос се
върне в сила и слава, вярващите ще ца-
руват на земята заедно с Него и ще
трябва да разрешават различни Житейс-
ки проблеми. И след като християните
ще съдят света, нима не могат да съ-
дят различни дребни неща, които въз-
никват меЖду тях сега?
6:3 Павел напомня на коринтяните, че
те ще съдят ангели. От Юда 6 cm. и 2
Петр. 2:4,9 знаем, че ангелите ще бъдат
съдени. Също така знаем, че Христос ще
бъде Съдията (Йоан 5:22). Единството
ни с Него позволява и за нас да се каЖе, че
ще съдим ангели в един бъдещ ден. Ако
моЖем да бъдем счетени за достатъч-
но способни да съдим ангели, то нима сме

420

1 Кориншяни 6

неспособни да разрешаваме Житейски
работи, които се появяват в този Жи-
вот?
6:4 Ако имате да се съдите за Жи-
тейски работи, поставяте ли за съдии
ония, които от църквата се считат за
нищо? Неспасените съдии не трябва да
получават места на почит и престшк в
местната църква. Те, разбира се, тряб-
ва да бъдат уваЖавани за работата, ко-
ято вършат в света, но що се отнася до
проблемите на църквата, те нямат пра-
во на никаква съдебна власт. Затова Па-
вел всъщност пита коринтяните:
Когато мезкду вас се появят проблеми,
които изискват безпристрастното мне-
ние на трета страна, излизате ли извън
църквата и заставате ли да ви съдят хо-
ра, които нямат никакво духовно проник-
новение?
6:5 Павел задава този въпрос на корин-
тяните с цел да ги накара да се засра-
мят. Нима е истина, че в едно събрание,
което толкова се гордее със своята мъд-
рост и с богатството си от духовни
дарби, не моЖе да се намери нито един
мъдър човек, който да разреши тези
спорове меЖду братята си?
6:6 Явно е, че наистина не моЖе да се
намери такъв мъдър човек, след като
един брат християнин съди своя брат в
Христос, изнасяйки семейни проблеми на
показ пред света. Тази ситуация наисти-
на е Жалка!
6:7 Изразът „даЖе преди всичко е го-
лям недостатък у вас" показва, че това,
което те правят, е напълно погрешно.
Те не трябва и да си помислят да изли-
зат на съд един срещу друг. Но моЖе би
тук някой от коринтяните би възразил:
„Павле, ти нищо не разбираш. Еди-койси
брат ме измами по слуЖебни въпроси."
Отговорът на Павел е: „Защо по-добре
не оставате онеправдани? Защо по-доб-
ре да не бъдете ограбени?" Ето това е
правилната позиция, която християни-
нът трябва да заеме. По-добре да прие-
мем да бъдем онеправдани, отколкото
да онеправдаем другиго.

6:8 Но коринтяните не мислят така.
Вместо да предпочетат да бъдат онеп-
равдани и излъгани, те дори онеправда-
ват други, меЖду които и техни братя в
Христос.
6:9 Нима са забравили, че хората, чий-
то Живот говори за постоянна непра-
ведност, няма да наследят БоЖието
царство? Ако са забравили, тогава апос-
толът ще им го припомни с един списък
от грешници, които няма да имат ника-
къв дял в БоЖието царство. Павел не ис-
ка да каЖе, че християните, които пос-
тоянно вършат тези грехове, са изгубе-
ни, а че хората, които постоянно вър-
шат тези грехове, не са християни.12
В този списък блудниците са разгра-
ничени от прел!ободейците. Тук блудст-
вото означава незаконна сексуална връз-
ка, в която влиза неЖенен човек, докато
прелк>бодейството е същата връзка, в
която обаче влиза Женен човек. Идоло-
поклошгаците отново присъстват в
този списък, също както и в предишни-
те два списъка в 5 глава. Малакийците
са хора, които позволяват телата им да
се използват за извратени сексуални це-
ли, докато мъЖелоЖниците са онези, ко-
ито практикуват хомосексуализъм вър-
ху другите.
6:10 Към този списък са прибавени и
крадците, сребролкйнште, пияниците,
хулителите и грабителите. Крадците
са хора, които вземат това, което не им
принадлеЖи. ЗабелеЖете, че сребролкзби-
ето обикновено се споменава сред най-
уЖасните грехове. И макар че хората са
склонни да го извиняват и да се отнасят
лекомислено към този грях, Бог го осъЖ-
да много сериозно. Среброл1обецът е чо-
век, който има ненормално Желание да
притеЖава, което често пъти го кара да
използва незаконни методи за придоби-
ване на богатства. Както вече казахме,
пияниците са главно пристрастените
към алкохола хора. Хулителите са онези,
които използват обиден език срещу дру-
гите. Грабителите са хора, които се

421

1 Коршмпяни 6

Възползват от чуЖдата бедност или
нуЖда, за да трупат огромни печалби.
6:11 Павел не иска да каЖе, че тези гре-
хове се извършват от вярващите корин-
тяни, а им напомня, че те са били харак-
терни за тях, преди да бъдат спасени -
„такива бяха някои от вас". Но те са
били измити, осветени и оправдани. Би-
ли са измити от своя грях и нечистота
чрез скъпоценната кръв на Христос и
непрекъснато се мият от осквернение
чрез БоЖието слово. Били са осветени
чрез действието на БоЖия Дух, което ги
е отделило от света за Бога. Били са оп-
равдани в името на Господа Исуса Хрис-
та и в Духа на нашия Бог, тоест били са
признати за праведни пред Бога на осно-
вание на делото на Господ Исус на кръс-
та, което Той е извършил за тях. Какъв
е аргументът на Павел в този случай?
Годет го изразява много умело: „Такава
огромна и неизмерима благодат не моЖе
да бъде отмината лекомислено!"
Г. Нравствена разпуснатост сред
вярващите (6:12-20)
6:12 В стиховете до края на главата
апостолът постановява някои принци-
пи, които трябва да ни помогнат да ви-
дим разликата меЖду това кое е право и
кое - грешно. Първият принцип гласи, че
едно нещо моЖе да е законно и въпреки
това да не е полезно. Когато Павел каз-
ва: „Всичко ми е позволено", той няма
предвид всичко без изклктение. Така нап-
ример на него не му е позволено да извър-
ши който и да било от гореспоменати-
те грехове. Тук Павел говори само за не-
щата, които нямат значение в морално
отношение. Въпросът дали един христи-
янин трябва да яде свинско месо е бил из-
ключително ваЖен проблем по времето
на Павел, но той не е имал никакво зна-
чение в морално отношение. За Бога е би-
ло безразлично дали един човек яде, или
не яде свинско месо. Но Павел казва, че
някои неща могат да бъдат позволени и
въпреки това да не бъдат полезни. Има
неща, които на мен ми е позволено да

правя, но които биха могли да съблазнят
някого, когато ме види, че ги правя. В то-
зи случай изобщо не би било полезно да
правя това нещо.
Според втория принцип всичко моЖе
да ми е позволено, но някои неща могат
да ме заробят. Павел заявява: „Не ща да
съм обладан от нищо." Това е едно мно-
го актуално послание днес, когато опас-
ността от пристрастяване към алкохо-
ла, ткнпкша и опиатите е толкова голя-
ма. Всички те заедно с още много други
карат християнина да се превърне в те-
хен роб, което той в никакъв случай не
бива да допуска.
6:13 Третият принцип гласи, че някои
неща могат да бъдат напълно позволени
за християнина, но да имат преходна
стойност. Павел казва: „Храната е за
стомаха и стомахът е за храната, но
Бог ще унищогки и него, и нея." Това оз-
начава, че човешкият стомах е устроен
така, че да приема храна и да я усвоява.
Подобно и храната е била направена от
Бога по този чуден начин, който позво-
лява тя да бъде усвоявана от стомаха на
човека. И въпреки това ние не трябва да
Живеем за храната, защото тя има само
временна стойност. Храната не тряб-
ва да заема неподобаващо място в Живо-
та на вярващия. Човек не трябва да Жи-
вее така, сякаш най-ваЖното нещо в то-
зи Живот е задоволяването на неговите
телесни апетити.
И макар че тялото е сътворено така,
че да моЖе да приема храна и да я усвоя-
ва, има едно нещо, което със сигурност е
вярно: „... тялото не е за блудодеяние, но
за Господа, и Господ е за тялото." Ко-
гато е планирал човешкото тяло, Бог
никога не е възнамерявал то да бъде из-
ползвано за зли или нечисти цели. По-ско-
ро Неговият план е бил то да бъде изпол-
звано за БоЖията слава и в Неговото
благословено слуЖение.
В този стих има нещо изумително, ко-
ето не трябва да пропуснем да забеле-
Жим. Не само че тялото е за Господа, но
„и Господ е за тялото". Това означава,

422

1 Коринтяни 6

че Господ се интересува и от нашите
тела, от тяхното добро състояние и от
правилната им употреба. Бог Желае те-
лата ни да Му бъдат предоставени като
Жива, свята и благоугодна Жертва (Рим.
12:1). Както казва Ердман: „Без Госпо-
да тялото никога няма да моЖе да дос-
тигне истинското си полоЖение и нет-
ленна съдба."13
6:14 В този стих се обяснява още по-
подробно фактът, че Господ е за тяло-
то. Бог не само е възкресил Господ Исус
от мъртвите, но ще възкреси и нас със
силата Си. Неговата заинтересованост
от нашите тела не свършва в момента
на смъртта. Той ще възкреси тялото на
всеки вярващ, за да го направи като слав-
ното тяло на Господ Исус. Във вечност-
та ние няма да бъдем безплътни духове,
но нашите дух и душа ще бъдат съедине-
ни с прославеното ни тяло, за да се нас-
лаЖдават завинаги на небесните слави.
6:15 За да подчертае още по-силно не-
обходимостта от лична чистота 8 Жи-
вота ни и за запазване на телата ни от
омърсяване, апостолът ни напомня, че
нашите тела са части на Христос. Все-
ки вярващ е част на тялото на Христос.
Имаме ли право тогава да отнемем от
Христос частите Му и да ги направим
части на блудница? Отговорът се съ-
дърЖа 6 самия въпрос, както и 6 изпълне-
ното с възмущение възклицание на Па-
вел: „Да не бъде!"
6:16 По време на сексуалното сноше-
ние двете тела стават едно. Така е би-
ло наредено в зората на сътворението:
„Защото »Ще бъдат", казва, „двамата
една плът" (Бит. 2:24)." След като то-
ва е така, тогава всяко сношение меЖду
един вярващ и една блудница ще означа-
ва превръщане на една част от Христос
в част на блудница. Двамата ще станат
едно тяло.
6:17 Също както при физическото сно-
шение става свързване на две тела в ед-
но, така и когато един човек повярва в
Господ Исус Христос и се съедини с Не-
го, той и Христос се свързват дотолко-

ва, че могат да се нарекат „един дух".
Това е най-съвършеното възмоЖно сли-
ване на две личности в едно, най-интим-
ното свързване. Следователно смисъ-
лът на аргумента на Павел е, че онези,
които по този начин са съединени с Гос-
пода, никога не трябва да дрпускат как-
вато и да било връзка, която ще бъде 6
конфликт с този духовен брак.
А. Т. Пиърсън казва следното:
„ Овцата моЖе да се отдели от овчаря
и клонката моЖе да се отреЖе от лоза-
та, ръката люЖе да се отсече от тяло-
то и детето моЖе да се отдели от баща-
та, и дори съпругата -от съпруга, но как-
во моЖе да отдели два духа един от друг,
когато се съединят в едно? Нито една
външна връзка или съ/оз, дори и съпруЖес-
катй връзка, не е в състояние да изрази
съвършеното сливане на два Живота в
един." и
6:18 Затова апостолът предупреЖда-
ва коринтяните да бягат от блудство-
то. Те не трябва да се отнасят повърх-
ностно към него, нито да го смятат за
нещо дребно, нито дори да си губят вре-
-мето да го обсъЖдат. Те трябва да бя-
гат от него! Една красива библейска
илкзстрация на тази заповед е разказът
за Йосиф, който описва как Жената на
Петефрий се опитва да го изкуши към
грях (Бит. 39). Макар и 8 силата да се
крие голяма победа, понякога в бягство-
то се крие още по-голяма победа.
След това Павел добавя: „Всеки друг
грях, който би сторил човек, е вън от
тялото; но който блудства, съгрешава
против своето си тяло." Повечето гре-
хове не влияят пряко на тялото на чове-
ка, но блудството е уникално в това от-
ношение, защото засяга пряко тялото
на човека: човекът Жъне последствията
на този грях в собственото си тяло.
Трудността за разбирането на този
стих се крие в това, че в него се казва, че
всеки грях, който човек извършва, е вън
от неговото тяло. Но ние смятаме, че
това е казано преносно. Макар и да е вяр-
но, че чревоугодничеството и пиянство-

423

1 Коринптяни 6,7

mo нанасят Вреда на човешкото тяло,
повечето грехове не правят това. Но до-
ри и чревоугодничеството, и пиянство-
то не увреЖдат тялото така чувстви-
телно и така всеобхватно, както блуд-
ството. Сексуалните отношения извън
брака неизбежно и необратимо водят до
опустошение на съгрешилия.
6:19 И отново Павел напомня на ко-
ринтянище, че те имат едно свято и
възвишено призвание. Нима тези светии
са забравили, че техните тела са храм на
Светия Дух? Писанието ни казва една
много сериозна истина, а именно, че Бо-
Жият Дух обитава във всеки вярващ. Как
изобщо моЖем да си помислим някога, че
моЖем да вземем едно тяло, в което
обитава Светият Дух, и да го използва-
ме за нечестиви цели? Освен това вярно
е не само че тялото ни е храм на Светия
Дух, но и че ние не сме свои си. Ние няма-
ме право да използваме телата си така,
както на нас ни е угодно. Когато анали-
зираме нещата докрай, ще видим, че на-
шите тела не ни принадлеЖат, защото
принадлеЖат на Господа.
6:20 Ние сме Господни не само като
Негови създания, но и като изкупени от
Него грешници. В този стих се набляга
най-вече на втория факт. Той е започнал
да ни притеЖаВа от момента на Голго-
та. Ние сме били купени с цена. Там, на
кръста, Господ Исус е слоЖил върху нас
печата на тази цена. Той ни е сметнал за
толкова ценни, че е поЖелал да плати за
нас цената на Собствената Си скъпо-
ценна кръв. Колко ли много ни е обичал
Исус, за да реши да понесе нашите гре-
хове в тялото Си на кръста!
И след като това е така, аз повече не
мога да мисля за тялото си като за свое
собствено притеЖание. Ако го използ-
вам според собствените си Желания, аз
действам като крадец, който взема то-
ва, което не му принадлеЖи. Аз трябва
да използвам тялото си така, че да прос-
лавям Бога, на Когото то принадлеЖи.
Бейтс ни призовава към следното:

„Ти, глава!Мисли за Този, Чието чело
бе прободено от тръните! Вие, ръце! Ра-
ботете за Този, Чиито китки бяха при-
ковани на кръста. Вие, крака! Бързайте
да изпълнявате повелите на Този, Чиито
нозе бяха прободени от пироните. Ти, тя-
ло! Бъди храм на Този, Чието тяло пре-
Живя агонията на неизразими болки!"15
Ние трябва да прославяме Бога и с ду-
ховете си, тъй като и материалните, и
нематериалните части на човека са Бо-
*ии.16
Ш. Апостолските отговори на
проблемите на църквата (7-14 гл.)
А.   Относно брака и безбрачието
(7гл.)
7:1 До този момент Павел разглеЖда
различните злоупотреби в коришпската
църква, за които той е бил известен от
някого. Сега той започва да отговаря на
въпроси, които светиите в Коринт са
му задали лично. Първият въпрос засяга
проблема с брака и безбрачието. Апос-
толът започва най-напред с общия прин-
цип, според който е добре за човека да не
се докосва до Жена. „Да се докосва" до
Жена в този случай означава да има фи-
зическа връзка с нея. Апостолът не иска
да каЖе, че безбрачието е по-свято от
брачното състояние, а казва само, че ако
Желаеш да се отдадеш на слуЖба на Гос-
пода безрезервно, по-добре е да не си Же-
нен.
7:2 Едновременно с това Павел приз-
нава, че безбрачието крие в себе си ог-
ромни изкушения. Затова той смекчава
решителността на първото си твърде-
ние, като казва: „... за да се избягват блу-
додеянията, нека всеки мъЖ има своя
си Жена и всяка Жена има свой мъЖ."
„Всеки мъЖ да има своя си Жена" озна-
чава всеки мъЖ да е Женен само за една
Жена. Втори стих потвърЖдава принци-
па, че БоЖията наредба за Неговия народ
продълЖава да бъде такава, каквато ви-
наги е била, а именно, че един човек мо-
Же да има само един брачен партньор.

424

1 Коришпяни 7

7:3 Когато човек е Женен, той трябва
да изпълнява към партньора си задълже-
нията, които му налага брачният Жи-
вот, в който и двамата партньори се на-
мират във взаимна зависимост един от
друг. Изразът „МъЖът нека има с *е-
ната дължимото към нея сношение" оз-
начава: „МъЖът нека да изпълнява към
своята съпруга задълженията си на съп-
руг." От своя страна Жената трябва да
се дърЖи по подобен начин и към мъЖа.
Обърнете внимание на деликатния тон,
с който Павел разглеЖда този въпрос. В
него няма и следа от нетактичност или
вулгарност. Колко различно от начина,
по който светът разглеЖда този въп-
рос!
7:4 В брачната връзка съществува за-
висимост на Жената от мъЖа и обрат-
но. За да се поддърЖа БоЖият ред в то-
зи свещен сък»з, както съпругът, така и
съпругата трябва да признаят своята
взаимна зависимост.
7:5 Кристенсън пише следното:
„Казано на прост език, това означава,
че ако единият от партньорите има Же-
лание за сексуално сношение, другият
трябва да откликне на това Желание.
Съпругът и съпругата, които възприе-
мат това реалистично отношение по
въпроса за секса, ще бъдат удивени да от-
крият една удовлетворителна страна на
своя брак поради простата причина, че
това взаимоотношение има своите ко-
рени в действителността, а не в някакъв
изкуствен или невъзмоЖен идеал."17
МоЖе би когато най-напред са били
спасени, тези коринтяни са си мислели,
че интимните отношения в семейния
Живот не са съвместими с християнска-
та святост. Павел иска да ги изведе от
това заблуЖдение, като им казва съвсем
определено, че християнските семейст-
ва не трябва да се лишават един друг от
съпруЖеско сношение, тоест че не тряб-
ва да си отказват правата на единия пар-
тньор над тялото на другия. Има само
две условия, които позволяват въздър-
Жането от сексуални сношения. Първо-

то е, че въздърЖането от сексуални сно-
шения трябва да бъде съгласувано чрез
взаимното съгласие и на двете страни,
така че съпругът и съпругата да могат
да се предават на пост и молитва. И
второто е, че въздържанието трябва да
бъде само временно. Съпругът и съпруга-
та трябва да бъдат пак заедно, за да не
би Сатана да ги изкуши чрез тяхната не-
възможност да се въздъракат.
7:6 6 стих е дал повод за голям брой
предполоЖения и противоречия. Павел
казва: „Но това казвам като позволе-
ние, а не като заповед." Някои смятат,
че това означава, че апостолът не счи-
та думите, които току-що е казал, за бо-
говдъхновени думи. Но това тълкуване е
насъстоятелно, тъй като самият Павел
твърди в 1 Коринтяни 14:37, че това, ко-
ето пише на коринтяните, „е заповед от
Бога". Ние no-скоро смятаме, че апосто-
лът казва, че при някои обстоятелства
е добре за семейната двойка да се въздър-
Жа от сексуални сношения, но че това
въздърЖание не е заповед, а позволение.
Християните не трябва да се въздър-
Жат от сексуални взаимоотношения, за
да могат да се предават безрезервно на
молитва. Други хора смятат, че 6 cm. за-
сяга въпроса за брака като цяло, тоест
че християните могат да се Женят, но
че това не е заповед за тях.
7:7 От този стих започват съветите
на Павел към неЖенените. Апостолът
вече е изяснил, че предпочита безбрачно-
то състояние, тъй като то е по-добро
за християнина, но признава, че човек
трябва да Живее според силата, която
Бог му дава. Когато казва: „Обаче бих
Желал всичките човеци да бъдат, ка-
къвто съм аз**, от контекста става яс-
но, че „какъвто съм аз" означава „неЖе-
нен". Има много противоречия по въпро-
са дали Павел винаги е бил неЖенен, или
е бил вдовец по времето, когато е писал
тези редове. Но за настоящите ни цели
не е необходимо да разрешаваме този
спор дори и да бяхме в състояние да го
направим. Думите на Павел: „Но всеки

425

1 Коринтяни 7

има своя особен gap от Бога, един та-
ка, а друг инак", означават, че Бог дава
благодат на някои хора да останат не-
женени, докато други определено призо-
вава да се Женят. Тук всеки отделен слу-
чай трябва да се разглеЖда сам за себе си
и не е възмоЖно да бъде дадено някакво
общовалидно правило, което да бъде ед-
накво прилоЖимо за всички.
7:8 И така, Павел съветва неженени-
те и вдовците да си останат такива,
какъвто е и той.
7:9 Но ако не могат да се въздържат
като неЖенени, тогава нека се Женят.
Защото по-добре е да се Женят, откол-
кото да се разпалват от страст. Това
разпалване от страст крие опасността
от падане в грях.
7:10 Следващите два стиха са адреси-
рани към Женените двойки, в които и
двамата партньори са вярващи. „А на
Женените заръчвам, и то не аз, но Гос-
. под." Тези, думи означават, че това, на
което Павел ни учи тук, е било вече ка-
зано от Господ Исус, когато е бил на зе-
мята. Христос вече е дал една ясна запо-
вед по този въпрос. Така например Той
вече е забранил развода освен в случаите
на изневяра (Мат. 5:32; 19:9). Общата за-
повед, която ни дава Павел, е, че Жена-
та не трябва да оставя мъЖа си.
7:11 Той обаче признава, че има крайни
случаи, при които моЖе да бъде необхо-
димо съпругата да напусне мъЖа си. В
такива случаи тя е длъЖна да остане не-
омъЖена или да се помири с мъЖа си.
Раздялата не прекъсва брачната връзка,
а дава възмоЖност за Господа да изцели
появилите се различия и да върне двете
страни към общение с Него и една с дру-
га. Заповедта към мъЖа е да не напуска
Жена си. За него не са дадени никакви из-
ключения.
7:12 ПасаЖът от 12 до 24 стих разг-
леЖда въпроса за брака, в който само
един от партньорите е вярващ. Павел
започва своите белеЖки с едно въведе-
ние: „А на другите казвам аз, не Гос-
под." И отново бихме искали дебело да

подчертаем, че тези думи не означават,
че казаното от Павел представлява не-
говата гледна точка, а не гледната точ-
ка на Господа. Той просто обяснява, че
това, което ще каЖе, не е било казано
преди това от Господ Исус, когато Той
е бил тук, на земята. В Евангелията ня-
ма нито едно наставление, което в ня-
каква степен да засяга този въпрос. Гос-
под Исус просто не е разгледал въпроса
за брака, в който само единият от пар-
тньорите е вярващ. Но сега Христос е
дал наставления на Своя апостол по то-
зи въпрос, така че това, което Павел
казва тук, е боговдъхновено слово.
„А на другите" означава на онези, чии-
то партньори не са вярващи. Този пасаЖ
не насърчава склкзчването на брак меЖ-
ду християни и неспасени. Най-вероятно
тук се имат предвид случаите, в които
единият от партньорите бива спасен
след сключването на брака.
„Ако някой брат има невярваща Же-
на и тя е съгласна да Живее с него, да не
я напуща." За да моЖем да оценим пра-
вилно този пасаЖ от Писанията, ще бъ-
де добре да си припомним БоЖията запо-
вед към Неговия народ в СЗ. Когато ев-
реите са се оЖенили за Жени от езически-
те народи и са имали деца от тях, те са
получили заповед да изгонят от домове-
те си както Жените, така и децата. То-
ва се виЖда съвсем ясно в Езра 10:2 и Не-
емия 13:23-25.
Вероятно християните в Коринт са
започнали да си задават въпроса: „Как-
во трябва да прави една спасена Жена със
своя съпруг и деца или какво трябва да
прави един спасен мъЖ със своята невяр-
ваща Жена? Трябва ли да я изгони от къ-
щата си?" Отговорът явно е отрицате-
лен. Старозаветната заповед вече не е
валидна за БоЖиите хора, които Живеят
под благодатта. Ако един християнин
има невярваща съпруга и тя Желае да
Живее с него, той не трябва да я напус-
ка. Това не означава, че няма нищо лошо
в това един вярващ мъЖ да се оЖени за
невярваща Жена, а означава само, че ако

426

1 Кориншяни 7

този човек се е обърнал, след като Вече
е бил Женен, не трябва да напуска Жена
си.
7:13 По същия начин и Жената-христи-
янка, която има невярващ мъЖ, който
е съгласен да Живее с нея, не трябва да
го напуска. МоЖе би чрез своето смире-
но и благочестиво поведение пред него
тя ще го спечели за Господа.
7:14 Всъщност присъствието на вяр-
ващия човек в един нехристиянски дом
упраЖнява освещаващо въздействие вър-
ху членовете на дома. Както вече споме-
нахме, „освещавам"означава „отделям".
Тук апостолът не иска да каЖе, че невяр-
ващият мъЖ се спасява от своята съп-
руга, нито пък че се освещава чрез нея.
По-скоро той иска да каЖе, че мъЖът се
отделя, като се поставя в едно полоЖе-
ние на външна привилегированост. Той
има щастието да има вярваща съпруга,
която се моли за него. Нейният Живот
и свидетелство упраЖняват благотвор-
но влияние в полза на Бога в този дом.
От човешка гледна точка за този човек
вероятността да се спаси е много по-го-
ляма, когато той има благочестива съп-
руга християнка, отколкото когато съп-
ругата му не е християнка. Както казва
Вайн: „Върху него се упраЖнява едно ду-
ховно влияние, което съдърЖа възмоЖ-
ността за действително обръщение."18
Същото се отнася и за случаите, когато
една невярваща Жена е омъЖена за вяр-
ващ мъ*. Тогава ще бъде осветена не-
вярващата Жена.
След това апостолът добавя: инак ча-
дата ви щяха да бъдат нечисти, а сега
са свети. Вече споменахме, че според
старозаветната заповед съпругът е
трябвало да изхвърли от дома си както
Жената езичница, така и децата, които
тя му е родила. Сега Павел обяснява, че
във времето на диспенсацията на благо-
датта децата, родени в семейство, в ко-
ето само единият от партньорите е
вярващ, а другият не е, са свети. Дума-
та „свети" има същия корен като глаго-
ла „освещавам" в този стих. Това изоб-

що не означава, че децата сами по себе си
са свети, 6 смисъл че непре"менно Живе^
ят чист и свят Живот. По-скоро то оз-
начава, че те се отделят, като се поста-
вят в едно привилегировано полоЖение.
Те имат най-малкото един родител, кой-
то обича Господа и който им казва еван-
гелието. Затова има голяма възмоЖ-
ност те да се спасят. Те са облагодетел-
ствани да Живеят в един дом, в който
БоЖият Дух обитава в един от родите-
лите. В този смисъл те са осветени. 14
стих също така ни уверява, че не е греш-
но да имаме деца, когато единият от ро-
дителите е християнин, а другият не е.
Бог признава този брак и децата не са не-
законни.
7:15 Какво трябва да бъде отношени-
ето на християнина, ако неговият неспа-
сен партньор реши да го напусне? Отго-
ворът е, че неспасеният партньор моЖе
да го напусне. Много е трудно да се даде
окончателен отговор на въпроса какво
означава изразът „в такива случаи бра-
тът или сестрата не са поробени". Ня-
кои вярват, че тук се говори за случаите,
когато невярващ напусне вярващ и има
всички основания да се вярва, че това на-
пускане е окончателно. Тогава вярващи-
ят е свободен да получи развод. Онези,
които поддърЖат това мнение, смя-
тат, че 15 стих е една скоба и че 16 стих
е свързан с 14 стих, както следва:
1.	В14 cm. се заявява, че идеалната ситу-
ация за вярващия е да остане да Живее
с невярващия си партньор заради осве-
щаващото въздействие на съпруга-
християнин в семейството.
2.	В 16 cm. се казва, че с оставането си в
семейството вярващият моЖе да спе-
чели невярващия си партньор за Хрис-
тос.
3.15 cm. е една скоба, която позволява на
вярващия да се разведе (и евентуално
да склк)чи повторен брак), ако той или
тя е напусната от невярващия си пар-
тньор.
Обърнете внимание, че надеЖдата за
евентуално спасение се свързва с остава-

427

1 Коришпяни 7

нето на Вярващия партньор В семейст-
вото, а не с напускането на семейство-
то от страна на невярващия партньор.
Други изследователи на Библията оба-
че смятат, че 15 cm. разглежда единст-
вено въпроса за раздялата, а не Въпроса
за развода и повторната женитба. За
тях стихът означава, че ако невярващи-
ят парпшьор реши да напусне семейст-
вото, той трябва да може да направи
това без проблеми. Съпругата не е длъж-
на да запази брака, полагайки за това по-
вече усилия, отколкото вече е положила.
„Бог... ни е призвал към мир" и ние не
трябва да използваме емоционални изли-
яния или к>ридически процедури,'за да
попречим на невярващия да ни напусне.
Кое от двете тълкувания е вярно? За
нас е трудно да дадем окончателен от-
говор. Господ като че ли ни учи в Матей
19:9, че разводът е разрешен в случаите,
в които единият от партньорите е из-
неверил на другия (като е извършил пре-
лЬбодейст&о). Ние вярваме, че в този
случай невинният парпшьор е свободен
да се ожени повторно. Що се отнася до
текста в Коринтяни 7:15, не можем да
кажем със сигурност, че разводът и пов-
торната женитба са разрешени и в слу-
чаите, в които един невярващ е напуснал
своя вярващ партньор. Но обикновено
всеки, който е напуснал партньора си по
този начин, почти неизбежно много ско-
ро установява нова връзка, която при
всички случаи поставя край на първона-
чалния сък)з. Във връзка с този въпрос
Дж. М. Дейвиз казва така:
„Невярващият, който е напуснал своя
вярващ партньор, много скоро ще се оЖе-
ни за друг човек, което автоматично пре-
късва брачната връзка. Да изискваме от
напусната страна да Живее, без да склЬч-
ва нов брак, означава да слаким върху нея
{него) един хомот, който в повечето слу-
чаи тя няма да бъде в състояние да но-
си. "19
7:16 Начинът, по който човек разбира
17 стих, зависи go известна степен от
начина, по който той разбира 15 стих.

Ако човек вярва, че 15 стих не насърча-
ва развода, той може да го използва ка-
то доказателство за това. Неговият
аргумент би бил, че вярващият трябва
да се съгласи да се раздели с невярващия
си партньор, но че не трябва да се раз-
вежда с него, тъй като това би сложило
край на възможността за възстановява-
не на семейния сък>з и вероятността за
спасението на невярващия. Ако обаче чо-
век вярва, че разводът е позволен в слу-
чаите, когато вярващият парпшьор е
бил напуснат от невярващия, тогава то-
зи стих може да се свърже с 14 стих, а 15
стих да се смята за отваряне на скоба.
7:17 Понякога сред новоповярВалите
съществува усещането, че те трябва да
скъсат напълно с всеки етап от предиш-
ния си живот, вклкзчшпелно и с институ-
ции от рода на семейството, които не
са сами по себе си грешни. Изживявайки
новооткритата радост от спасението,
ние понякога изпадаме В заблудата, че
трябва насила да премахнем всичко, ко-
ето някога сме познавали. За постигане-
то на своите цели християнството не
използва методите на насилствената
револкщия. Точно обратното, неговите
промени се извършват с мирни средства.
В пасажа от 17 до 24 стих апостолът
постановява общото правило, че да ста-
неш християнин не означава да използ-
ваш насилствени революционни методи
за прекъсването на Вече съществуващи-
те връзки. Без съмнение в случая апосто-
лът има предвид най-вече семейните
връзки, но този принцип може да се при-
ложи също така и към расовите и соци-
алните връзки.
Всеки вярващ трябва да се обхожда съ-
ответно на призванието си от Господа.
Ако Господ е призовал някого на семеен
живот, тогава той трябва да го следва,
като живее така в страх от Господа.
Ако Бог е дал на някого благодат да жи-
вее в безбрачие, тогава този човек тряб-
ва да последва това призвание. Ако оба-
че, когато повярва, мъжът вече е женен
и съпругата му не е спасена, тогава не

428

1 Коришпяни 7

трябва да прекъсва тази връзка, а да я
продълЖи, правейки всичко възмоЖно за
спасението на своята съпруга. Това, ко-
ето Павел казва на коринтяните, не се
отнася само за тях: той дава тези свои
наставления по всичките църкви. Вайн
пише следното по този въпрос:
„Когато Павел казва: „...така заръч-
вам по всичките църкви", той не издава
постановления като представител на
един определен център, е просто инфор-
мира църквата вКоринт, че наставлени-
ята, който той дава сега на тях, са нас-
тавления, които дава във всяка църк-
ва."20
7:18 В 18 и 19 стих Павел разглежда
въпроса за националната принадлеж-
ност. Ако човек е бил 1одеин по време на
своето обръщение и е носел на тялото
си белега на обрязването, той не тряб-
ва да се отвращава от това и да се стре-
ми да заличи всички физически следи от
предишния си начин на Живот. По същия
начин, ако човек е бил езичник преди но-
вороЖдението си, той не трябва да се
стреми да скрие езическото си потекло,
като приеме белезите на logeume.
Този стих би могъл да бъде изтълкуван
и по следния начин: ако един 1одеин се е
обърнал, той не трябва да се страхува да
Живее с еврейската си съпруга, или ако
един езичник се е обърнал, той не тряб-
ва да се стреми да избяга от своя произ-
ход. Тези външни различия нямат никак-
во значение.
7:19 Що се отнася до същността на
християнството, „обрязването е нищо
и необрязването е нищо". Това, което
има значение, е „пазенето на БоЖишпе
заповеди". С други думи, Бог се интере-
сува не от външното, а от вътрешното.
Връзките на Живота на един човек не
трябва да бъдат насилствено прекъсна-
ти заради това, че той е станал христи-
янин. „Точно обратното - казва Кели, -
чрез християнската вяра вярващият се
издига в едно полоЖение, което го поста-
вя над всички обстоятелства."21

7:20 Общото правило е, че всеки тряб-
ва да остава в това звание, в което е бил
призован. Това, разбира се, се отнася до
званията, които не са грешни сами по се-
бе си. Ако един човек се е занимавал с ня-
какво зло занятие преди своето обръще-
ние, той трябва да го остави! Но тук
апостолът има предвид онези занятия,
които сами по себе си не са свързани с
греха. Тази мисъл се подкрепя и от след-
ващите стихове, в които се разглеЖда
проблемът за слугите.
7:21 Какво трябва да прави един слуга,
след като бъде спасен? Трябва ли да се
бунтува срещу своя господар и да иска да
бъде освободен? Дали християнството
означава, че ние непременно трябва да
търсим своите „права"? Отговорът на
Павел на тези въпроси е следният: „В по-
лоЖение на роб au си бил призован? Да
те не е гршка." С други думи: „Бил ли си
роб, когато си повярвал? Не се тревоЖи
излишно по този въпрос. МоЖеш да бъ-
деш роб и въпреки това да се наслаЖда-
ваш на най-големите благословения на
християнството."
„Но ако моЖеш и свободен да станеш,
по-добре използвай случая." Върху този
текст има две тълкувания. Някои смя-
тат, че тук Павел казва: „Ако моЖеш да
станеш свободен, използвай всички въз-
моЖни средства, за да постигнеш това."
Други мислят, че дори и един роб да мо-
Жеше да стане свободен, християнство-
то не му налага да се възползва от тази
възмоЖност на всяка цена, защото той
би могъл да се използва това робство ка-
то свидетелство за Господ Исус. Пове-
чето хора предпочитат първото тълку-
ване (което моЖе би е правилно), но те
не трябва да пренебрегват факта, че
второто повече съответства на приме-
ра, който ни е оставил Сам Господ Исус
Христос.
7:22 Този, който е бил призован в Гос-
пода като роб, е свободен човек на Гос-
пода. „Свободен човек на Господа" не оз-
начава човек, който е бил роден свобо-
ден, а no-скоро човек, който е станал

429

1 Коришпяни 7

свободен, moecm роб, който е получил
своята сВобода. С други думи, ако един
човек е бил роб, когато е повярвал, той
не трябва да се тревоЖи заради това,
тъй като е „свободен човек на Господа".
Той е бил освободен от своите грехове и
от робството на Сатана. От друга
страна, ако един човек е бил свободен по
време на своето обръщение, той тряб-
ва да разбере, че отсега нататък е роб
на Спасителя, с вързани ръце и крака.
7:23 Всеки християнин е бил купен с це-
на. Затова той принадлеЖи на Този, Кой-
то го е купил - Господ Исус Христос.
Ние трябва да бъдем роби на Христос и
да не ставаме роби на човеци.
7:24 И така, независимо от социално-
то полоЖение, в което се намира един
човек, той моЖе да остане с Бога В то-
ва полоЖение. Думите „сБога" са клк>чо-
вите думи, които разкриват цялата ис-
тина. Ако един човек е с Бога, тогава до-
ри и робството моЖе да стане истинс-
ка сВобода. „Положението „с Бога" обла-
городява и освещава всяко друго полоЖе-
ние в Живота."
7:25 В пасаЖа от 25 до 38 стих апосто-
лът се обръща към неЖенените - както
мъЖе, така и Жени. Думата „девици" *
моЖе да се използва и за двата пола. 25
стих е още един стих, който се използва
от някои в подкрепа на идеята, че съдър-
Жанието на тази глава не е непременно
боговдъхновено. Те дори стигат до край-
ности, като казват, че тъй като е бил
ерген, Павел е бил шовинистично наст-
роен към Жените и е позволил на лични-
те си предразсъдъци да бъдат отразени
В това, което казва тук! Всяко подобно
твърдение е удар по боговдъхновеност-
та на Писанията. Когато Павел казва,
че няма заповед от Господа относно де-
виците, той просто иска да каЖе, че по
време на Своето земно слуЖение Господ
не е оставил никакви ясни наставления
по този въпрос. Затова Павел дава свое-
* В оригиналния текст. - Бел. на преВ.
430

то лично мнение като един, който е по-
лучил милост от Господа да бъде досто-
ен за доверие, и това негово мнение е бо-
говдъхновено.
7:26 Като цяло за човека е добре да не
се Жени „поради настоящата неволя".
„Настоящата неволя" означава страда-
нията в земния Живот изобщо. ВъзмоЖ-
но е също така по времето, когато Па-
вел е писал това Писмо, да е имало някак-
ва особена неволя. Но като цяло неволя-
та е продълЖила да съществува и няма
да престане да съществува, докато не
дойде Господ Исус.
7:27 Съветът на Павел към Женените
е, че не трябва да търсят разделяне. Но
ако един човек се отвърЖе от Жена си,
не трябва да търси Жена. Изразът „от-
вързан от Жена" тук не означава само
„овдовял" или разведен". Той просто оз-
начава „освободен от брачната Връзка"
и моЖе да ВклЬчва и хората, които нико-
га не са били Женени.
7:28 Нищо от това, което казва Па-
вел, не трябва да се тълкува като указа-
ние, че бракът е грях. Нали той бе уста-
ноВен от Бога В Едемската градина, пре-
ди грехът да Влезе 6 този свят! Самият
Бог каза: „Не е добре за човека да бъде
сам" (Бит. 2:18). „Женитбата нека бъ-
де на почит у всички, и леглото - неоск-
Вернено" (ЕВр. 13:4). Павел дори разглеЖ-
да забраняването на Женитбата като
белег на отстъплението В последните
дни (1 Тим. 4:1-3).
И така, апостолът заявява: „Но ако се
и оЯсениш, не съгрешаваш; и девица, ако
се омъЖи, не съгрешава." Новоповярва-
лите християни никога не трябва да мис-
лят, че в семейните отношения има не-
що лошо. Но Павел все пак добавя, че Же-
ните, които се омъЖат, ще имат Жи-
тейски скърби, като например болките
по време на раЖдане и други такива. Ду-
мите на Павел „а пък аз ви Жаля" могат
да означават: „А пък аз ви Жаля и бих Же-
лал да си спестите физическите страда-
ния, които съпровоЖдат брака, и особе-
но проблемите на семейния ЖиВот."

1 Коришпяни 7

7:29 Апостолът иска да ни обърне Вни-
мание на факта, че времето е кратко и
че ние трябва да подчиним дори и тези
напълно законни Взаимоотношения В Жи-
Вота на слуЖението за Господа. Идване-
то на Христос е наблшкило и Въпреки че
съпрузите и съпругите трябва да изпъл-
няват взаимните си задълЖения с Вяр-
ност, те трябва да се стремят да пос-
тавят Христос на първо място в своя
Живот. Айрънсайд ни предлага следния
коментар по този Въпрос:
„Всеки трябва да Живее с оглед на фак-
та, че времето наистина е краткотрай-
но, че Господното завръщане е наблиЖи-
ло и че никакви съобраЖения за лично
удобство не трябва да пречат на подчи-
нението ни на БоЖията воля. "22
А Вайн казва така:
„ Този стих не означава, разбира се, че
Жененият мъЖ трябва да се въздърЖа от
съпруЖеските си задълЖения, а че негови-
те взаимоотношения със съпругата му
трябва да бъдат напълно подчинени на
no-висшата му връзка с Господа, Който
трябва да заема първото място в него-
вото сърце. Той не трябва да позволява
на една естествена връзка да попречи на
подчинението му на Христос." ^
7:30 Скърбите, радостите и притежа-
нията от света не трябва да заемат не-
подобаващо значимо място в нашия Жи-
вот. Всички те трябва да бъдат подчи-
нени на стремеЖа ни да изкупим възмоЖ-
ността да слуЖим на Господа, докато е
още ден.
7:31 Живеейки на тази земя, за нас е не-
избеЖно да влизаме в съприкосновение с
някои земни неща. Животът на всеки
вярващ налага една законна употреба на
нещата от света. Но апостолът ни пре-
дупреЖдава, че макар и да моЖем да ги
употребяваме, ние не бива да злоупотре-
бяваме с тях. Така например християни-
нът не трябва да Живее заради храната,
облеклото и удоволствията. Той моЖе
да използва храната и облеклото като
необходими неща в Живота си, но не
трябва да ги превръща в боговете на

своя Живот. Бракът, собствеността,
търговията, политиката, науката, му-
зиката и изкуството са неща, които
имат своето място в света, но те мо-
гат да отвлекат християнина от духов-
ния му Живот, ако той им позволи това.
Изразът „сегашното състояние на
този свят преминава'* е взет от теат-
ралната терминология и е свързан със
смяната на декорите на сцената. Той ни
казва, че всичко, което очите ни виЖдат
днес, е преходно. Краткотрайността на
нещата от света е описана много добре
и от Шекспир в известните му думи:
„Целият свят е сцена и всички мъЖе и
Жени са просто актьори. Те влизат и из-
лизат и 6 Живота си всеки човек играе
много роли."
7:32 Павел Желае коринтяните да бъ-
дат без гршки. Под гриЖи той има пред-
вид гриЖите, които ще ги отклонят от
Господното слуЖение. След това апос-
толът обяснява, че този, който не е Же-
нен, се гршки за Господните неща - как
да угазкда на Господа. Това не означава,
че всички вярващи, които не са Женени,
се отдават безрезервно на Господа, а че
безбрачното състояние дава по-големи
възмоЖности за такова отдаване в
сравнение с брачното състояние.
7:33 И отново този стих не означава,
че Жененият човек не моЖе да се гриЖи
добре за Господните работи, а че брач-
ната връзка изисква от Женения мъЖ да
угздкда на своята Ясена. Той има едно до-
пълнително задълЖение, за което тряб-
ва да мисли. Както посочва Вайн: „Като
цяло, ако един мъЖ е Женен, той има ог-
раничен обхват на слуЖение. Ако не е Же-
нен, той моЖе да отиде до края на земя-
та, за да проповядва благовестието."24
7:34 „Неомъзкената се гршки за това,
което е Господно, за да бъде свята и в
тяло, и в дух; а омъзкената се гршки за
това, което е световно, как да угазкда
на мика си." Този стих също има нуЖда
от кратко обяснение. Неомъжената
Жена, тоест девицата, моЖе да отдаде
по-голяма част от своето време за Гос-

431

1 Коринтяни 7

noguume неща. Изразът „за да бъде свя-
та и в тяло, и в дух" не означава, че без-
брачното състояние е по-свято от брач-
ното, а означава само, че тя моЖе пове-
че да бъде отделена за делото на Госпо-
да и в тяло, и в дух. Тя не е сама по себе
си по-чиста, а времето й е по-свободно.
И отново, омъжената Жена се гршки
за вещата от света. Това не означава,
че тя е по-светска от неомъжената Же-
на, а че част от нейното време по необ-
ходимост е посветено на земните неща,
като например гршката за дома. Това са
напълно законни и правилни неща и Павел
изобщо не ги критикува, нито омалова-
жава, а просто казва, че неомъжената
Жена има по-големи възможности и по-
вече време за слуЖение в сравнение с омъ-
Жената.
7:35 Пишейки всичко това, Павел няма
за цел да впрегне хората в ярема на една
строга система от правила, а просто ги
наставлява за тяхна собствена полза,
така че, когато си помислят за своя Жи-
вот и за слуЖението си на Господа, да
могат да преценят Неговото водителс-
тво в светлината на всички тези нас-
тавления. Апостолът смята, че безбра-
чието е добро, тъй като то позволява на
човека да слуЖи на Господа без отвлича-
не на ума. Но човекът е свободен да из-
бере меЖду брака и безбрачието. Апос-
толът не иска да слага оглавник на нико-
го и да заробва никого.
7:36 ПасаЖът от 36 до 38 cm. е моЖе
би един от най-погрешно разбираните
пасаЖи в тази глава, както и в цялото
Послание. Обикновено той се обяснява
така: по времето на Павел мъЖът е уп-
раЖнявал строг контрол в своето се-
мейство. Той е решавал дали дъщерите
му да се омъЖват, или не. Те не са имали
право да се омъЖват без неговото съгла-
сие. Затова този пасаЖ означава, че ако
един мъЖ откаЖе да даде съгласието си
на дъщерите си да се омъЖат, това е
добро, но ако не им откаЖе, не съгреша-
ва.

Такова едно тълкуване ни се струва
почти безсмислено, що се отнася до нас-
тавляването на БоЖиите хора днес. То-
ва тълкуване не съответства на кон-
текста на останалата част от главата
и води до голямо объркване.
- В РИСПБ думата „девица" е преведе-
на като „сгодена". Значението на този
пасаЖ тогава моЖе да се изтълкува по
следния начин: ако един мъЖ се оЖени за
своята сгодена или годеница, той не съг-
решава, но ако не се оЖени, е по-добре.
Тази идея обаче създава много труднос-
ти при тълкуването.
В своя коментар върху 1 Коринтяни
Уилям Кели предлага едно съвсем различ-
но мнение, което заслуЖава внимание.
Той смята, че думата „девица"
(parthenos) моЖе да се преведе и като
„девственост".25 Тогава в пасаЖа няма
да става въпрос за дъщерята девица на
един човек, а за неговата лична девстве-
ност. Според това тълкуване смисълът
на пасаЖа е, че ако един човек остане не-
оЖенен, той прави добре, но ако реши да
се оЖени, не сьгрешава.
Същото тълкуване е Възприето и от
ДЖон Нелсън Дарби в неговия нов превод
на Библията:
„Но ако някой мисли, че постъпва не-
редно със своята девственост, ако е пре-
минал цветущата си възраст и ако та-
ка трябва да стане, нека прави каквото
иска; не съгрешава: нека се Женят. Но то-
зи, който стои твърд в сърцето си и не
бива принуден, но има власт над своята
собствена воля, и е решил това в сърцето
си -да пази своята девственост, прави
добре. Така че този, който се Лени, прави
добре; а който не се Лени, прави по-доб-
ре."
И така, когато разгледаме внимател-
но 36 стих, идваме до заклк>чението, че
той означава, че ако един мъЖ е стигнал
зряла възраст и не чувства, че има дар-
бата да се въздърЖа, той не съгрешава,
ако се оЖени. Той знае, че необходимост-
та го кара да се оЖени и затова трябва

432

1 Коришпяни 7, 8

да направи това, което иска, а именно
- да се оЖени.
7:37 Но ако мъЖът е решил да слуЖи на
Господа, без да се отвлича, и има доста-
тъчно сила да се Владее, така че не е при-
нуден да се оЖени, ако е решил да остане
неЖенен с цел да^прослави Бога В слуЖе-
ние, тогава прави добре.
7:38 Изводът е, че този, който се Же-
ни,26 прави добре, а който не се Жени, за
да моЖе повече да се отдаде на слуЖени-
ето за Господа, прави по-добре.
7:39 Последните два стиха от тази
глава съдърЖат един съвет към Вдовици-
те. Жената е вързана за мъЖа си, дока-
то той е Жив. Тя е вързана за мъЖа си
чрез брачния закон, постановен от Бо-
га. Ако M-bJk-ьт на Жената умре, тогава
тя е свободна да се омтоки за друг мъЖ.
Същата тази истина е казана и в Римля-
ни 7:1-3, където се казва, че смъртта
слага край на брачната Връзка. Апосто-
лът тук обаче добавя и едно условие: Же-
ната е свободна да се омъЖи за когото
си ще, само че в Господа.
Това най-напред означава, че човекът,
за когото се омъЖи, трябва да бъде хрис-
тиянин, но то не е Всичко. „В Господа"
означава „по Волята на Господа". С дру-
ги думи, тя моЖе да се омъЖи за христи-
янин и Въпреки това да не бъде по воля-
та на Господа. Тя трябва да търси во-
дителстВото на Господа по този ВаЖен
Въпрос и да се омъЖи за онзи Вярващ, кой-
то Господ е определил за нея.
7:40 Но Павел искрено смята, че една
Вдовица е по-щастлива, ако остане нео-
мъЖена. Това не противоречи на текста
в 1 Тим. 5:14, където Павел заявява, че
младите Жени трябва да се омъЖват.
Тук той изказва общото правило, дока-
то 61 Тимотей - конкретното изклкзче-
ние.
След това апостолът добавя: „... а
мисля, че и аз имам БоЖия Дух." Някои
разбират погрешно тези думи, като каз-
ват, че Павел не е бил уверен в себе си, ко-
гато е пишел Всичко това! Ние отново
се противопоставяме решително срещу

всяко подобно тълкуване. Не моЖе да
има никакво съмнение В боговдъхнове-
ността на тази част от писанията на
ПаВел. Тези думи на апостола Всъщност
съдърЖат ирония. Някои от коринтяни-
те Вече са изразили съмнения относно
неговото апостолство и учение, претен-
дирайки, че казват Всичко това чрез ума
на Господа. ЗатоВа Павел Всъщност каз-
ва: „Каквото и да говорят за мене други-
те, мисля, че и аз имам БоЖия Дух. Те
твърдят, че Го имат, но не могат да ка-
Жат, че притеЖаВат монопол Върху Све-
тия Дух."
Ние знаем, че Павел наистина е имал
Духа, когато е писал Всичко това, и че
пътят на щастието за нас е да следваме
неговите наставления.
Б. Относно яденето на
идолозкертвено (8:1-11:1)
Текстът от 8:1 до 11:1 разглеЖда въпро-
са за яденето на идолоЖертвено, един се-
риозен проблем за хората, които току-
що са се обърнали от езическите прак-
тики към Христос. МоЖе би тези хрис-
тияни са били канени на някакво общес-
твено търЖество 8 храм, което се е чес-
твало с поднасянето на месо, което пре-
ди това е било принесено в Жертва на
идоли. Или моЖе би, когато са отивали
на пазара, за да си купят месо, те са от-
кривали, че в месарницата се продава ме-
со, което е било Жертвано на идоли. То-
ва, разбира се, не засяга качеството на
месото, но Въпросът дали християни-
нът трябва да купува такова месо, или
не, остава валиден и до днес. Или да си
представим друга сцена. Вярващият е
поканен на гости в един дом и на трапе-
зата се сервира месо, което е било при-
несено на някой идол. Ако той знае за то-
ва, трябва ли да яде от него? И така, то-
ва са въпросите, на които Павел решава
да даде отговор в този пасаЖ.
8:1 Най-напред апостолът казва, че
относно идолоЖертвеното както ко-
ринтяните, така и самият той имат
знание. Това не е въпрос, по който те са

433

1 Коринтяни 8

абсолкнпно невеЖи. Те Всички знаят нап-
ример, че простият факт на принасяне
на парче месо на един идол не променя ме-
сото В никакво отношение. Неговият
Вкус и хранителни качества си остават
същите. Но Павел дърЖи да подчертае,
че „знанието възгордява, а л!обовта на-
зидава". С това той иска да каЖе, че зна-
нието само по себе си не е достатъчно
надеЖден водач в подобни случаи. Ако
знанието беше единственият принцип,
който трябваше да следваме, то би ни
отвело до гордостта. Всъщност относ-
но всички подобни проблеми християни-
нът трябва да прилага не само знание, но
и лк>бов. Трябва да взима под внимание не
само това, което е законно за него, но и
онова, което е най-добро за другите.
8:2,3 Вайн перифразира 2 стих по след-
ния начин: „Ако някой мисли, че познава
всичко, той дори не е започнал да позна-
ва начина, по който то се познава." Без
лк>бов не моЖе да има истинско знание.
От друга страна, „ако някой лк>би Бога,
той е познат от Него", тоест Бог го е
одобрил. От една страна, Бог познава
всички, но от друга, Той познава по един
специален начин тези, които са вярващи.
Тук думата „познат" се използва в сми-
съл на „предпочетен" или „одобрен". Ако
един вярващ трябва да вземе решение по
въпрос като яденето на идолоЖертвено
и решението му се определя от л1обовта
към Бога и човеците, а не само от прос-
тото знание, този вярващ спечелва Бо-
Жието одобрение.
8:4 Що се отнася до яденето на идоло-
Жертвено, вярващите трябва да знаят,
че идолът не е истински бог, имащ
власт, знание и лк>бов. Павел не отрича
съществуването на самите идоли, тъй
като много добре знае, че такива пред-
мети, издялани от дърво или камък, има.
Малко по-нататък той казва, че зад те-
зи идоли стоят демонични сили. Но тук
апостолът подчертава, че боговете, ко-
ито тези идоли „представляват", не съ-
ществуват. „Няма друг Бог освен един"

-	Този, Който е Бог и Отец на нашия
Господ Исус Христос.
8:5 Павел признава, че в езическата ми-
тология има много така наречени бого-
ве като Юпитер, Юнона, Меркурий...
Хората смятат, че някои от тези бого-
ве Живеят в небето, а други - като Це-
рера и Нептун например - тук, на земя-
та. В този смисъл има много богове и
много господари, тоест много митоло-
гични същества, на които хората се пок-
ланят и подчиняват.
8:6 Вярващите знаят, че има само
един истински Бог, Отец, „от Когото е
всичко, и ние за Него". Това означава, че
Бог, нашият Отец, е Източникът или
Творецът на всичко и че ние сме създа-
дени за Него. С други думи, Той е целта
на нашето съществуване. Ние също та-
ка знаем, че има само един Господ - „Исус
Христос, чрез Когото е всичко, и ние
чрез Него". Изразът „чрез Когото е
всичко" описва Господ Исус като БоЖия
Посредник, докато изразът „и ние чрез
Него" посочва, че ние сме били създадени
и изкупени именно чрез Него.
Когато Павел заявява, че има един Бог
-	Отец, и един Господ - Исус Христос,
той не иска да каЖе, че Исус Христос не
е Бог, а само посочва съответните роли,
които тези две Лица на БоЖеството из-
пълняват при сътворението и при изкуп-
лението.
8:7 Не всички християни обаче, и осо-
бено новоповярвалите, разбират свобо-
дата, която имат в Христос Исус. Ка-
то хора, които са Живели сред идоли и са
свикнали с тях, те смятат че извърш-
ват идолопоклонство, като ядат месо,
което е било Жертвано на идоли. Те мис-
лят, че идолът е нещо действително, и
затова съвестта им, бидейки слаба, се
осквернява.
Тук „слаба" не означава физически сла-
ба или дори духовно слаба, а описва съ-
вестта на онези хора, които проявяват
прекален педантизъм по въпроси без ре-
шаващо значение в морално отношение.
Така например от гледна точка на Бога

434

1 Коринтяни 8

В яденето на свинско месо няма нищо ло-
шо. Яденето на свинско месо е било лошо
за евреите в старозаветното време, но
християнинът има съвършената свобо-
да да яде такова месо, ако иска. И все пак
един обърнал се към християнството ев-
реин може все още да изпитва угризения
по този въпрос. Той може да смята, че
яденето на свинска пържола за вечеря,
например, е грях. Библията нарича този
еврейски християнин слаб брат. Това оз-
начава, че той не живее в пълно наслаж-
дение от своята християнска свобода.
Всъщност дотогава, докогато този
брат смята, че е грешно да се яде свинс-
ко месо, той съгрешава, ако яде. Това е
значението и на израза „и съвестта им
като слаба, се осквернява". Ако моята
съвест осъжда едно действие и аз въпре-
ки това го извърша, тогава съгрешавам.
„Всичко, което не става от убеждение, е
грях" (Рим. 14:23).
8:8 Това, което ядем, няма значение
пред Бога. Въздържането от някои хра-
ни не ни прави угодни на Бога, нито пък
яденето на тези храни ни прави по-добри
християни.
8:9 Но макар и да не печелим нищо, ка-
то ядем тези храни, ние можем много да
загубим, ако, правейки това, станем
спънка на някой слаб брат. Ето тук ве-
че трябва да приложим принципа на лк>
бовта. Християнинът е свободен да яде
месо, което преди това е било жертва-
но на идол, но за него ще бъде погрешно
да прави това, ако по този начин съблаз-
нява някой слаб брат или сестра.
8:10 Опасността идва от това, че сла-
бият брат би могъл да се насърчи да из-
върши нещо, което се осъжда от негова-
та съвест, когато види, че някой друг
върши това, за което той изпитва съм-
нения. В този стих апостолът осъжда
яденето в идолски храм заради ефекта,
който това може да предизвика върху
другите хора. Когато говори за седене на
трапеза в „идолско капище", апосто-
лът има предвид някакво социално съби-
тие или честване от рода на сватбата

например. Никога няма да е правилно да
се седи на трапеза в такъв храм, ако то-
ва означава участие в поклонението на
самия идол. Малко по-нататък Павел ре-
шително осъжда тази практика (10:15-
26). Изразът „ако някой види, че ти,
който имаш знание..." означава „ако ня-
кой види теб, който имаш пълната хрис-
тиянска свобода и който знаеш, че идо-
ложертвеното месо не е нечисто, че..."
и т. н. Важното в този принцип е, че ние
трябва да вземем под внимание не само
влиянието на това действие върху нас
самите, но и неговото въздействие вър-
ху другите.
8:11 Човек може толкова да парадира
със своето знание за това кое е позволе-
но за един християнин и кое не е, че да
стане причина някой брат в Христос да
се съблазни. Думата „погива" не означа-
ва, че той загубва c6oemq вечно спасение.
Тук не става въпрос за загуба на състоя-
нието, а за загуба на благосъстоянието.
Свидетелството на този наш слаб брат
ще бъде похабено и животът му - небла-
гоприятно засегнат, що се отнася до не-
говата полезност за Бога. Колко голяма
е вредата от едно такова спъване на
един слаб брат в Христос, се вижда от
думите „за когото е умрял Христос".
Аргументът на Павел е, че ако Господ
Исус Христос е обичал този човек тол-
кова много, че е пожелал да умре за него,
ние в никакъв случай не трябва да попре-
чим на неговия духовен растеж, като
направим нещо, което ще го препъне. Ня-
колко парчета месо не си заслужават
това!
8:12 Но това не е само въпрос на съгре-
шаване против един брат в Христос или
на нараняване на слабата му съвест. То-
ва е въпрос на съгрешаване против Са-
мия Христос. Всяко нещо, което напра-
вим на един от Неговите най-малки бра-
тя, все едно правим на Него. Това, което
наранява една част от Тялото, нараня-
ва и Главата. Вайн посочва, че при разг-
леждането на този проблем апостолът
води своите читатели през отделните

435

1 Коришпяни 8,9

emahu maka, че Всеки един от тях да бъ-
де Видян В светлината на изкупителна-
та смърт на Христос. Барнс казва: „То-
ва е един призив, който Води своето на-
чало от дълбоката и неЖна лЬбоВ, от
страданията и предсмъртните стонове
на БоЖия Син."27 Съзнавайки Всичко то-
ва, ние трябва да разгледаме много вни-
мателно всички наши действия в свет-
лината на тяхното въздействие върху
другите и да се въздържаме да правим
нещо, което би могло да послуЖи като
спънка на някой брат.
8:13 Тъй като съблазняването на ня-
кой брат е грях против Христос, Павел
заявява, че той няма никога повече да
яде месо, ако това ще съблазни брат му.
БоЖието дело в Живота на един наш
брат е много по-ваЖно от печената
свинска пърЖола! И макар че яденето на
идолоЖертвено не представлява проб-
лем за повечето християни днес, принци-
пите, които БоЖият Дух ни дава В този
пасаЖ, са с непреходна стойност. В хрис-
тиянския Живот днес има много неща,
които, макар и да не са забранени от Бо-
Жието слово, биха могли да станат при-
чина за ненуЖна съблазън на някои по-сла-
би християни. И въпреки че имаме всич-
ки права да участваме в тях, ние имаме
едно по-велико право - да пренебрегнем
тези права заради духовното благосъс-
тояние на онези, които обичаме в Хрис-
та - нашите вярващи братя и сестри.
На пръв поглед с началото на 9 глава
като че ли започва нова тема, но всъщ-
ност Въпросът с идолоЖертВеното про-
дълЖава да се разглеЖда и в следващите
две глави. Тук Павел отваря само една
скоба, за да ни даде своя собствен пример
за самоотричане В полза на добруването
на другите. Павел изразява Желанието си
да пренебрегне правото си на финансова
поддръЖка като апостол в съответст-
вие с излоЖения в 8:13 принцип. Следова-
телно тази глава е тясно свързана с 8
глава.
9:1 Както вече знаем, в Коришп е има-
ло хора, които са поставяли под съмне-

ние авторитета на Павел. Те са казвали,
че тъй като не е бил един от дванаде-
'сетте ученици на Христос, той не е и ис-
тински апостол. Павел се противопос-
тавя на тези обвинения, като казва, че
той е човек, свободен от човешка власт,
истински апостол на Господ Исус Хрис-
тос. Той основава това свое твърдение
на два факта. Първият е, че той е видял
възкръсналия Исус Христос, нашия Гос-
под. Това е станало по пътя за Дамаск.
Вторият факт са самите коришпяни,
които са доказателство за неговото
апостолство: „Не сте ли вие моето де-
ло в Господа?" Ако коринтяншпе се съм-
няват в неговото апостолство, нека из-
следват себе си. Нима те не са спасени?
Спасени са, разбира се. И кой ги е насочил
към Христос? Апостол Павел! Следова-
телно самите те са доказателство, че
Павел е истински апостол на Господ
Исус Христос.
9:2 Други моЖе и да не го признават за
апостол, но коринтяншпе трябва да го
признават. Те са печата на неговото
апостолство в Господа.
9:3 3 стих Вероятно се отнася до каза-
ното до този момент (а не до това, ко-
ето следва, според пунктуацията на
текста в НИПБКДЖ). Павел заявява, че
това, което току-що е казал, е неговата
защита пред тия, които го изпитват
или които поставят под съмнение него-
вата власт като апостол.
9:4 В пасаЖа от 4 до 14 cm. апостолът
обсъЖда правото си на финансова под-
дръЖка като апостол. Като човек, пра-
тен от Господ*Исус, ПаВел има право на
парично възнаграЖдение от вярващите.
Но той не винаги е настоявал на това
право. Често пъти той е работел със
собствените си ръце, като е правел па-
латки, за да моЖе свободно да проповяд-
ва благовестието на хората. Без съмне-
ние неговите критици са се възползвали
от този негов отказ от финансова под-
крепа, като са предполоЖили, че причи-
ната за това е, че той е знаел, че не е ис-
тински апостол. Павел въВеЖда темата

436

1 Коринтяни 9

с един въпрос: „Нямаме ли право да ядем
и пием?"; тоест „Нямаме ли право да
ядем и пием, без да сме работили за то-
ва? Нямаме ли право да бъдем издържа-
ни от църквата?"	(
9:5 Нямаме ли и ние право да водим
Жена от сестрите като другите апос-
толи и братята на Господ, и Кифа? Мо-
Же би някои от Павловите критици са
твърдели, че Павел не се е Женел, защо-
то е знаел, че той и неговата съпруга ня-
мат право на финансова подкрепа от
църквите. Петър и другите апостоли са
били Женени, както и братята на Госпо-
да. Тук апостол Павел заявява, че той
има точно толкова право да бъде Женен
и да се радва на подкрепа от страна на
християните както по отношение на се-
бе си, така и по отношение на своята
евентуална съпруга, колкото и другите
апостоли. Изразът „да водим Жена от
сестрите" не се отнася само до правото
на Женитба, а до правото на подкрепа
както на съпруга, така и на съпругата.
„Братята на Господа" са най-вероятно
истинските природени братя на Госпо-
да, или Неговите братовчеди. Този
текст сам по себе си не дава окончате-
лен отговор на този въпрос, въпреки че
и други пасаЖи в Писанията показват, че
Мария наистина е имала и други деца
след Исус - нейния Първороден Син (Лу-
ка 2:7; вЖ. също Мат. 1:25; 12:46; 13:55;
Марко 6:3; Йоан 2:12; Гал. 1:19).
9:6 ИзглеЖда, че u Варнава, също като
Павел, е работил, докато е проповядвал
евангелието, за да си осигури прехрана-
та. Павел пита дали те двамата нямат
право да не работят и да получават
подкрепа от БоЖиите хора.
9:7 Най-напред апостолът обосновава
своето право на финансова поддръЖка,
като се обляга на примера на другите
апостоли. Сега той посочва като аргу-
мент един пример от човешката прак-
тика. Нито един войник не отива на вой-
на на свои разноски и никой не сади лозе,
без да има право да яде от плода му. И
нито един овчар не пасе стадото, без да

пие от млякото на стадото. Христия-
нското слуЖение е като военна слуЖба,
селскостопанска работа или гледане на
Животни. То вклк>чва борба срещу врага,
гриЖа за БоЖиите плодоносни дървета и
работа като подовчар на Неговите ов-
це. Ако правото на издръЖка се признава
при тези земни занятия, колко повече
трябва да се признава то в слуЖението
за Господа!
9:8 След това Павел се обръща към СЗ,
за да потърси още доказателства по то-
зи въпрос. Нима той обосновава своето
твърдение само с нещата от всекиднев-
ния Живот? Нима Писанията не казват
същото?
9:9 Във Второзаконие 25:4 се казва съв-
сем ясно, че не трябва да обвързваме ус-
тата на вола, когато вършее. Това ще
рече, че когато едно Животно се използ-
ва за работа по време на Жътвата, то
трябва да моЖе да яде от оЖънатото.
„За воловете ли тук се гршки Бог?" Бог
се гриЖи и за воловете, но Той не е поЖе-
лал това да бъде написано в СЗ само за-
ради немите Животни. В него се крие
един духовен принцип, който трябва да
се прилага в нашия Живот и слуЖение.
9:10 „...или го казва несъмнено заради
нас?" Отговорът е: „Да." Бог казва то-
ва заради нас. Всичко това е било напи-
сано заради нашето добруване. Когато
човек оре, той трябва да оре с надеЖда-
та, че ще получи за това някакво възнаг-
раЖдение. Също така, когато човек вър-
шее, той трябва да вършее с очакване-
то, че ще има дял в оЖънатото. Христи-
янското слуЖение прилича на вършеене-
то и Бог е наредил така, че християни-
те, които вършат този вид работа, да
не правят това на свои разноски.
9:11 Тук Павел говори за себе си като
за човек, който е посял някои духовни не-
ща в коринтските християни. С други ду-
ми, той е дошъл в Коринт, проповядвай-
ки евангелието и поучавайки вярващите
в Коринт на някои скъпоценни духовни
истини. И след като това е така, нима
е много голямо нещо, ако те на свой ред

437

1 Коринтяни 9

му послуЖат с финансовата си подкрепа
или с други „телесни" неща? Смисълът
на аргумента на Павел е, че „заплатата
на проповедника е много по-ниска от то-
ва, което той дава на хората, на които
проповядва. Материалните облаги са ни-
щоЖни в сравнение с духовните благосло-
вения."
9:12 Павел знае, че има други хора, ко-
ито църквата в Коринт поддърЖа - хо-
ра, които проповядват или поучават
там. И така, коринтяните признават
това сВое задължение по отношение на
други хора, но не и по отношение на апос-
тол Павел. Затова апостолът им зада-
ва следния въпрос: „Ако други участват
в това право над вас, не участваме ли
ние повече?" Ако те признават правото
на други хора на финансова издръЖка, за-
що тогава не признават същото право
и на него - техния баща във вярата? Без
съмнение, някои от хората, поддърЖани
от коринтската църква, са проводници
на kxjeuckama религия. Павел добавя, че,
макар и да е имал това право, той не го
е използвал, а е търпял всичко, за да не
би да стане причина за някаква спънка
пред Христовото благовестие. Вместо
да дърЖи на правото си да бъде издърЖан
от тях, той е предпочел да търпи лише-
ния и трудности, за да моЖе благовести-
ето да се разпространява безпрепятст-
вено.
9:13 След това Павел дава пример с из-
държането на хората, които са слуЖили
в еврейския храм. Всички хора, които са
изпълнявали официални задачи във връз-
ка със слуЖението в храма, са били издър-
Жани от доходите на храма. В този сми-
съл те са се хранели „от светилището".
Освен това самите свещеници, които са
слуЖели при олтара, са получавали дял
от приносите, поставяни на олтара. С
други думи, както левитите, които са
изпълнявали обикновени задачи, свързани
с храма, така и свещениците, които са
извършвали свещенослуЖения, са били ед-
накво поддърЖани за своето слуЖение.

9:14 И най-накрая Павел дава пример с
ясната заповед на Самия Господ Исус,
Който е наредил така, че проповедни-
ците на благовестието да Живеят от
самото благовестие. Това Господно на-
реЖдане моЖе да послуЖи като реши-
телно доказателство само по себе си в
подкрепа на твърдението на Павел, че
има право да бъде издърЖан от коринтя-
ните. На това място някой моЖе да за-
даде въпроса: Защо тогава апостолът не
настоява да бъде издърЖан от тях? От-
говорът е даден в пасаЖа от 15 до 18
стих.
9:15 Най-напред Павел заявява, че той
не е използвал нито една от тия наред-
би, тоест че не е настоявал да бъде из-
пълнено това негово право. Освен това
апостолът не пише всичко това сега, за
да ги накара да му изпратят пари. Той
предпочита да умре, отколкото да поз-
воли някой да го ощети в неговата пох-
вала.
9:16 Павел не моЖе да се хвали с това,
че проповядва благовестието, защото
то му се налага по небесна необходи-
мост. Той е получил боЖествено нареЖ-
дане и би бил най-нещастният човек, ако
не се беше подчинил на това нареЖдане.
Това не означава, че апостолът не Желае
да проповядва благовестието, а че реше-
нието да проповядва не е дошло от него
самия, а от Господа.
• 9:17 Ако апостол Павел проповядва
евангелието доброволно, той трябва да
получи наградата, която съпровоЖда
това слуЖение, а именно - правото на из-
дръЖка. Навсякъде в Стария и Новия За-
вет се казва съвсем ясно, че онези, които
слуЖат на Господа, имат право да бъдат
издърЖани от БоЖия народ. Павел не ис-
ка да каЖе, че не слуЖи на Господа доб-
роволно, а че неговото апостолство е по
небесно принуЖдение. Този факт е под-
чертан и във втората част на този
стих. Ако апостолът проповядва „с при-
нуЖдение", тоест ако той проповядва,
защото вътре в него има огън и той не
моЖе да спре да проповядва, тогава само

438

1 Коршшшни 9

изпълнява повереното му настойничес-
тво над благовестието. Той е чоВек, кой-
то действа по заповед, и следователно
няма право да се хвали.
Тълкуването на 17 стих наистина съз-
дава трудности, но като цяло текстът
подчертава мисълта, че Павел няма ни-
какви претенции относно правото си да
бъде издържан от коринтяните, тъй ка-
то неговото служение не е нещо, което
той е избрал да върши сам. Той е бил наз-
начен на него от Божията ръка. Лъжеу-
чителите в Коринт могат и да искат да
бъдат издържани от светиите, но апос-
тол ПаВел желае да търси Възнагражде-
нието си другаде.
Преводът на Кнокс на този стих е
следният: „Аз мога да искам възнаграж-
дение само за това, което върша добро-
волно, но когато върша нещо по принуж-
дение, аз само изпълнявам дълга си."
А Райри дава следния коментар:
„Павел не мазке да избяга от отговор-
ността да проповядва благовестието,
защото на него му е поверено едно нас-
тойничество (една отговорност) и му е
заповядано да проповядва, макар и нико-
га да не получава заплата" (ср. Лука
17:10). 28
9:18 Щом апостолът не може да се
хвали с това, че е проповядвал благовес-
тието, с какво тогава може да се похва-
ли? Може да се похвали с нещо, което е
направил по свой собствен избор, а имен-
но това, че е проповядвал Христовото
благовестие безплатно. Това е нещо, ко-
ето той сам решава да прави или да не
прави. И така, апостолът е решил ед-
новременно и да проповядва евангелието
на коринтяните, и да работи, за да изка-
ра собствената си прехрана, като по то-
зи начин не се възползва напълно от пра-
вото си на издръжка в благовестието.
И така, нека обобщим доводите на
апостола. В този пасаж Павел прави раз-
лика между задължителното и добровол-
ното. В неговите думи няма и намек за
неохота в проповядването на евангели-
ето. Той върши това с радост. Но в един

съвсем истински смисъл, проповядване-
то на благовестието е едно сериозно за-
дължение, наложено върху него от Божи-
ята ръка. Затова, когато изпълнява то-
ва свое задължение, той няма защо да се
хвали. Проповядвайки евангелието на ко-
ринтяните, апостолът има право да
настоява да бъде издържан финансово
от тях, но той не иска да направи това;
вместо това той решава да им предаде
благовестието безплатно. И тъй като
това е въпрос на негов собствен избор,
той може да се хвали с това. Както ве-
че предположихме, Павловите критици
вероятно са твърдели, че участието му
в правенето на палатки показва, че той
не смята себе си за истински апостол.
Тук Павел използва фактите в своя за-
щита, за да докаже, че независимо от
това, неговото апостолство е истинс-
ко и че то всъщност е апостолство от
много висок и благороден ранг.
В пасажа от 19 до 22 стих Павел дава
личния си пример на отричане от своите
законни права заради благовестието.
Когато изучаваме този пасаж, трябва
да знаем, че апостолът никъде не иска да
каже, че някога е жертвал важни принци-
пи от Писанията. Той не смята, че цел-
та оправдава средствата. В тези стихо-
ве Павел говори за проблеми, които ня-
мат решаващо значение в морално отно-
шение. Затова той решава, че е по-доб-
ре да се приспособи към навиците и оби-
чаите на хората, сред които работи, за
да може да спечели повече слушатели за
благовестието. Но той никога няма да
направи какъвто и да било компромис с
евангелската истина.
9:19 В известен смисъл апостолът е
свободен от всички човеци: никой не мо-
же да упражни някаква съдебна власт или
принуда върху него. Но въпреки това той
сам е станал роб на всички, за да спече-
ли още повече човеци. Ако трябва да се
направят отстъпки, които не налагат
компромис с някаква небесна истина, Па-
вел е готов да ги направи, за да спечели
повече души за Христос.

439

1 Коришпяни 9

9:20 За logeume ПаВел е станал като
togetiH, за да спечели logeu. ToBa не озна-
чава, че за да спечели някои logeu, той е
решил да заЖивее под закона на Мойсей.
Смисълът на тези думи моЖе да се Види
в начина, по който ПаВел се дърЖи по от-
ношение на обрязването на Тимотей и по
отношение на обрязването на Turn. В
случая с Тит ПаВел определя своето по-
ведение според разбирането на онези, ко-
ито настояват, че след като Тит не е
обрязан, той не моЖе да бъде спасен. Раз-
бирайки, че това е една фронтална ата-
ка срещу евангелието на БоЖията благо-
дат, Павел решително се противопос-
тавя срещу обрязването на Тит (Гал.
2:3). Но в случая с Тимотей изглеЖда, че
въпросът с обрязването не се противо-
поставя на никаква основна доктрина.
Затова апостолът няма нищо против
неговото обрязване, тъй като това ще
увеличи кръга на неговите слушатели за
евангелието (Деян. 16:3).
„На тия, които са под закон, станах
като под закон29, за да придобия тия,
които са под закон." „Тия, които са под
закон" са еврейският народ. Но Павел
вече е споменал веднъЖ за своите отно-
шения с logeume в началото на стиха. За-
що тогава ги споменава и в края на сти-
ха? Обяснението на това повторение,
което често се предлага от тълкувате-
лите, е, че при първото споменаване
апостолът има предвид националните
обичаи на logeume, докато при второто
-техния религиозен Живот.
Тук се налага да дадем едно кратко
обяснение. Като к>деин Павел е бил ро-
ден под закона. Той се е опитал да спече-
ли БоЖието благоволение чрез спазване-
то на закона, но е открил, че това не е
възмоЖно. Законът само му е показал ка-
къв нещастен грешник е той и напълно
го е осъдил. Най-накрая Павел е разбрал,
че законът не е път за спасение, а само
средство, чрез което Бог открива на чо-
века неговата грехобност и нуЖдата му
от Спасител. Тогава Павел се е доверил
на Господ Исус Христос, с което се е ос-

вободил от осъЖдащата сила на закона.
Наказанието на закона, който той е на-
рушил, е било платено от Господ Исус на
Голготския кръст.
След своето обръщение апостолът е
научил, че законът не е път за спасение,
нито начин на Живот за спасения. Вярва-
щият не е под закон, а под благодат. То-
ва не означава, че той моЖе да прави как-
вото си иска, защото истинското осъз-
наване на БоЖията благодат ще го пред-
пазва от грешни стъпки и той дори ня-
ма да иска да ги Върши. Тъй като В хрис-
тиянина обитава Светият Дух, Той го
издига на едно ново ниво на поведение.
Сега вече вярващият сам Желае да води
свят Живот, но не от страх да не бъде
наказан за нарушаване на закона, а от
лкзбов към Спасителя, Който е умрял за
него и е възкръснал отново. Когато един
човек е под закон, неговите действия се
мотивират от страха, но когато Живее
под благодат, неговото поведение се мо-
тивира от лк)бовта. Шобовта е много
по-висш мотив от страха. Хората мо-
гат да направят от лк>бов неща, които
никога не биха направили от страх.
Арнът казва така:
„Начинът, по който Бог дърЖи душите
в подчинение, прилича на начина, по кой-
то Той кара планетите да се двшкат по
своите орбити - като ги оставя да се
въртят сами. Ние не вшкдаме никакво
впке, което да дърЖи тези блестящи све-
тове така, че те да не се отклоняват от
своите центрове. Те непрекъснато се дви-
зкат по своите орбити, подчинявайки се
на един невидим принцип... И точно чрез
тази невидима връзка на лЬбов - лЬбов
към Господа, Който ги е купил, - изкупе-
ните хора се задълбават да Живеят
трезво, праведно и благочестиво." 30
Като не забравяме всичко това, нека
се върнем обратно към втората полови-
на на 20 стих. „На тия, които са под за-
кон, станах като под закон, за да при-
добия тия, които са под закон." Когато
е бил сред logeume, Павел се е дърЖал ка-
то 1одеин относно нещата, които ня-

440

1 Коришпяни 9

мат решаващо значение в морално отно-
шение. Така например той е ял храни, ко-
ито са яли и logeume, като се е въздър-
жал от яденето на свинско месо, което
е било забранено за тях. Може би той не
е работил и в съботните дни, тъй като
е знаел, че ако прави това, хората няма
да бъдат толкова благосклонни да чуят
евангелието, колкото ако не го прави.
Като новороден вярващ в Господ Исус
Христос апостол Павел не е под закон
като начин на живот. Той просто се
приспособява към навиците, обичаите и
предразсъдъците на хората, за да може
да ги спечели за Господа.
9:21 Както казва Райри:
„Павел не се дърЖи нито двулично, ни-
то непоследователно, а си налага едно
непрекъснато самоограничение с цел по-
големи възможности за слуЖение на раз-
личен вид хора. Също както тясната, об-
градена от високите брегове река е по-
мощна от разлятата и заблатена вода,
така и ограничената свобода има много
по-голяма мощ в свидетелството за
Христа."31
Към тия, които нямат закон, Павел
се е държал като човек, който няма за-
кон (макар че той самият не е без закон
пред Бога, а е под закона на Христа).
„Тия, които нямат закон" не са бунтов-
ниците или престъпниците, а езичници-
те. Законът като такъв е бил даден на
еврейския народ, а не на езичниците. За-
това, когато е бил сред езичниците, Па-
вел се е съобразявал с техните чувства
и навици, доколкото това не е пречело на
неговата вярност на Спасителя. Апос-
толът обяснява, че дори когато се е дър-
жал като човек, който няма закон, той
въпреки това не е бил без закон пред Бо-
га. Апостолът не е смятал, че може да
прави, каквото си иска, но е бил под зако-
на на Христос. С други думи, той се е
чувствал длъжен да обича, почита, слу-
жи и угажда на Господ Исус, но не като
спазва закона на Мойсей, а като спазва
закона на лк>бовта. Той е бил, така да се
каже, „подзаконен" на Христос. Ние има-

ме една поговорка: „Когато си в Рим,
прави като римляните." Павел тук каз-
ва, че когато е бил сред езичниците, той
се е приспособявал към техния начин на
живот, доколкото това не е било в раз-
рез с неговата последователност и вер-
ност на Христос. Но ние никога не тряб-
ва да забравяме, че в този пасаж апосто-
лът говори за неща, свързани с култура-
та на един народ, а не за въпроси, засяга-
щи християнските доктрини и морал.
9:22 Във 22 стих се разглежда въпро-
сът за слабите или прекалено педантич-
ните хора. Това са хора, които проявя-
ват особена чувствителност по отно-
шение на проблеми, незасягащи основни
християнски истини. За слабите Павел
е станал като32 слаб, за да могке да ги
спечели. Той би предпочел да стане веге-
тарианец, отколкото да даде повод за
съблазън на някой свой слаб брат, като
яде месо. Накратко казано, Павел е ста-
нал за всички всичко, така че по всяка-
къв начин да спаси неколцина. Тези сти-
хове никога не трябва да бъдат използ-
вани за оправдаване на компромиси или
жертване на библейски принципи. Те го-
ворят само за една готовност за приспо-
собяване към навиците и обичаите на хо-
рата с цел спечелване на по-голям кръг
от слушатели за благата вест1 на спасе-
нието. Когато казва „та по всякакъв
начин да спася неколцина", Павел нито
за миг не мисли, че той е този, който
спасява другите, защото много добре
знае, че единствената Личност, Която
може да спасява, е Господ Исус Христос.
Едновременно с това е прекрасно да се
види, че онези, които служат на Христос
в благовестието, се отъждествяват до
такава степен с Него, че Той дори им
позволява да използват думата „спася-
вам", за да опишат делото, в което учас-
тват. Колко много това възвисява и об-
лагородява служението на евангелието!
Пасажът от 23 до 27 стих описва съд-
бата на хората, които загубват своята
награда поради липса на самодисциплина.
За Павел отказът да бъде издържан фи-

441

1 Коринтяни 9

нансово от коринтяните е Въпрос на
строга самодисциплина.
9:23 И това правя заради благовести-
ето - за да участвам и аз в него. В пред-
ходните стихове Павел описа как е по-
тиснал своите собствени права и Жела-
ния заради слуЖението на Господа. Защо
е направил той това? Той го е направил
„заради благовестието", за да моЖе да
участва в славите на благовестието в
един бъдещ ден.
9:24 Без съмнение, докато е писал ду-
мите, които ние четем в 24 стих, апос-
толът си е мислел за игрите, които са се
провеждали по онова време недалеч от
Коринт. Коринтските вярващи са били
много добре запознати с тези спортни
състезания. Павел им напомня, че макар
и на игрището да тичат много атлети,
не всички получават наградата. Хрис-
тиянският Живот е като едно състеза-
ние. Той изисква самодисциплина, напрег-
нати усилия и определеност на целта.
Стихът не означава, че в християнско-
то състезание само един ще спечели наг-
радата. Той само ни учи, че всички тряб-
ва да тичаме като победители. Трябва
да се упраЖняваме в същото себеотри-
цание като това на апостол Павел. В
това „състезание", разбира се, награда-
та не е спасението, а едно възнаграЖде-
ние за вярна слуЖба. Тук никъде не се каз-
ва, че резултатът от нашата вярност
в състезанието е спасението. Спасение-
то е дар от Бога, който ние получаваме
само чрез вяра 6 Господ Исус Христос.
9:25 Сега Павел променя ситуацията
от лекоатлетическо състезание на със-
тезание по борба. Той напомня на чита-
телите си, че всеки, който се „подвиза-
ва" в игрите, тоест който участва в
борбата, „се въздърЖа от всичко". Един
борец попитал своя треньор веднъЖ: „Не
мога ли да пуша, да пия и да се веселя и за-
едно с това да се боря?" Треньорът от-
говорил: „МоЖеш, но тогава няма да по-
бедиш!" Мислейки си за участниците в
състезанията, Павел си представя как
победителят се изкачва на почетната

стълбица, за да получи своята награда. И
каква е тя? „Тленен венец" - венец от
цветя или клонки с листа, които увях-
ват съвсем скоро? Не, венецът, с който
ще бъдат наградени всички, които са слу-
Жили вярно на Христа, е нетленен - ве-
нец, който никога не увяхва.
Благодарим Ти за венеца от слава и
зкивот -
награда за слуЖението на Христа.
Той не е като венеца от цветя -
награда на света за плътската
. борба.
Венецът на Христа не увяхва
никога -
също като Трона, като Царството
на Отца и Сина.
Хърейшиъс Боунър
9:26 С надеЖдата за този нетленен ве-
нец Павел тича „не като към нещо не-
известно" и се бори „не като че бие въз-
духа". Неговото слуЖение не е нито без-
целно, нито безрезултатно. Пред него-
вите очи стои определена цел и затова
апостолът иска всяко негово действие
да си заслуЖава усилията. Той не иска да
губи нито време, нито енергия. Павел ня-
ма време за празни попадения.
9:27 Да, той дисциплинира тялото си
и го поробва, да не би, проповядвайки на
другите, самият той да бъде отхвърлен
или неодобрен. В християнския Живот
има нуЖда от самообладание, въздърЖа-
ност и дисциплина. Нпе трябва да се уп-
раЖняваме в самоконтрол.
Апостол Павел много добре съзнава,
че съществува опасност, след като е
проповядвал на другите, той самият да
бъде неодобрен. Тълкуването на този
стих е предизвикало много спорове. Спо-
ред някои той означава, че човек моЖе да
бъде спасен и след това да загуби спасе-
нието си. Това обаче противоречи на об-
щото учение на НЗ, според което нито
една истинска овца на Христос няма да
бъде загубена никога.
Според други думата, преведена като
„неодобрен"33, е една много силна дума и
се отнася до вечното осъЖдение. Павел

442

1 Коринтяни 9,10

не иска да каЖе, че един чоВек, който Ве-
че е бил спасен, моЖе да бъде неодобрен,
а че чоВек, който не моЖе да упраЖняВа
контрол над себе си, никога не е бил ис-
тински спасен. Мислейки си за лъЖеучи-
телите и за стремеЖа им да задоволят
Всяка своя страст и Желание, Павел пос-
тановява общия принцип, според който,
ако един човек не подчинява тялото си,
той никога не е бил истински новороден,
и макар че този човек моЖе да проповяд-
ва на другите, той самият ще бъде нео-
добрен.
Според едно трето мнение тук Павел
изобщо не говори за спасението, а за слу-
Жението. Той не иска да каЖе, че моЖе
някога да бъде погубен, а че има опасност
да не издърЖи изпитанието на слуЖени-
ето и да не бъде одобрен за награда. То-
ва тълкуване най-добре подхоЖда на зна-
чението на думата „неодобрен" и на кон-
текста, в който се говори за спортни
състезания. Павел признава, че същест-
вува уЖасната възмоЖност самият той,
след като е проповядвал на другите, да
бъде „бракуван" като неподходящ за из-
ползване от Господа.
Във всички случаи това е един много
сериозен пасаЖ, който има за цел да на-
кара всеки вярващ, Желаещ да слуЖи на
Господ Исус Христос, да изследва свое-
то сърце много щателно. Нека всеки да
реши, че с БоЖията благодат никога ня-
ма да трябва да научава значението на
думата „неодобрен" от личен опит.
Мислейки си за необходимостта от са-
модисциплина, Павел си спомня в 10 гл. за
съдбата на израилтяните в пустинята.
Там те са се отдали на безгриЖие и са за-
почнали да угаЖдат на плътските си Же-
лания, като по този начин са станали не-
одобрени и са отпаднали от борбата.
Най-напред апостолът говори за при-
вилегиите на Израел (1-4 cm.); после - за
наказанието на този народ (5 cm.); и нак-
рая - за причините за неговото отпада-
не (6-10 cm.). След това апостолът по-
сочва как това засяга всички нас (11-13
cm.)

10:1 Апостолът напомня на коринтя-
ните, че всички еврейски бащи са били
под облака и всички са минали през мо-
рето. Тук ударението пада върху думата
„всички". Павел си мисли за времето на
тяхното освобоЖдение от Египет и как
израилтяните са били водени по един чу-
ден начин от облачен стълб през деня и
от огнен стълб през нощта. Спомня си
как са преминали Червено море и как са
избягали в пустинята. Що се отнася до
привилегиите, всички израилтяни са се
радвали на боЖественото водителство
и боЖественото освобоЖдение.
10:2 И не само това, но и всички изра-
илтяни са се кръстили в* Мойсей в об-
лака и в морето. „Са се кръстили в Мой-
сей" означава „са се отъЖдествили с не-
го и са признали неговото водачество".
Докато Мойсей е водил децата на Изра-
ел от Египет към Обетованата земя, в
началото целият израелски народ е обе-
щал да бъде верен на Мойсей и го е приз-
нал за назначен от Бога спасител. Пред-
полага се, че изразът „под облака" гово-
ри за това, което отъЖдествява Изра-
ел с Бога, докато изразът „през морето"
се отнася до онова, което го отделя от
Египет.
10:3 Всички израилтяни „са яли от съ-
щата духовна храна". Тази духовна хра-
на е манната, която Бог е давал на изра-
илтяните по един свръхестествен на-
чин, докато са пътували през пустиня-
та. Изразът „духовна храна" не означа-
ва, че тя е била някаква нематериална
храна, невидима и нереална. В случая „ду-
ховна" просто означава, че материална-
та храна е образ или картина на едно ду-
ховно нахранване и че главното, което
писателят има предвид тук, е духовна-
та действителност. В него моЖе би е
вклк)чена и идеята, че тази храна е била
дадена по един свръхестествен начин.
10:4 На всеки отделен етап от техни-
те пътешествия Бог е снабдявал израи-
* Правилният предлог не е „от", а „В". - Бел
на прев.

443

1 Коринтяни 10

лтяните с Вода за пиене. ТоВа е била ис-
тинска Вода, но тук тя отноВо е наре-
чена „духовно питие", в смисъл че е би-
ла образ на духовно съЖивление и че е би-
ла дадена по свръхестествен начин. Ако
Господ не им беше дал тази Вода по
свръхестествен начин, израилтяните не
един път щяха да умрат от ЖаЖда. Из-
разът „пиеха от една духовна канара,
която ги следваше'*, не означава, че ня-
каква материална, физическа канара е
вървяла след тях, докато те са пътува-
ли. Канарата сочи към реката, която из-
вира от нея и следва израилтяните. И
тая канара е била Христос, в смисъл че
Той е бил Този, Който я е дал, и Този, Ко-
гото тя представлява, Който е дал Жи-
ва вода на Своя народ.
10:5 След като изброява всички тези
чудни привилегии, които те са имали,
апостолът напомня на коринтяните, че
в повечето от израилтяните Бог не е
благоволил, защото ги е изморил в пус-
тинята. Въпреки че всички израилтяни
са излезли от Египет и всички са призна-
ли, че са едно сърце и душа с техния во-
дач Мойсей, тъЖната истина е, че макар
и телата им да са били в пустинята, сър-
цата им са били все още в Египет. Те са
се радвали само на едно физическо осво-
боЖдение от робството на фараона, но
са продълЖавали да Жадуват за греховни-
те удоволствия на онази страна. От
всички воини над двадесетгодишна въз-
раст, които са излезли от Египет, само
двама - Халев и Исус Навиев - са спече-
лили наградата и са достигнали Обето-
ваната земя. Труповете на всички оста-
нали са паднали в пустинята като дока-
зателство за БоЖието неодобрение.
Обърнете внимание на противопоста-
вянето на думата „всички" в първите че-
тири стиха и думата „повечето" в 5
стих. Всички израилтяни са били приви-
легировани, но повечето от тях са по-
гинали. Годет изразява своето удивление
така:
„Какво уЖасяващо зрелище представ-
лява картината, нарисувана от апосто-

ла пред очите на самодоволните ^корин-
тяни: огромни купища от тела, насите-
ни по свръхестествен начин с храна и во-
да, които покриват пясъците на огром-
ната пустиня!" ■**
10:6 Събитията, описани в книгата
Изход, съдърЖат поуки, които остават
валидни и до днес. Децата на Израел са за
нас примери, които ни показват какво
ще ни се случи, ако ние също Жадуваме за
злото, както те са Жадували. Когато
четем СЗ, не трябва да го четем само
като история, но и като книга, която съ-
дърЖа практически поуки за нашия Жи-
вот днес.
В следващите стихове апостолът из-
броява по-конкретно някои от грехове-
те, в които са изпаднали израилтяните
в пустинята. ЗаслуЖава си да се отбеле-
Жи, че много от тези грехове засягат за-
доволяването на Желанията на тялото.
10:7 7 стих говори за поклонението
пред златното теле и последвалия го
празник, описани в Изход 32 глава. Кога-
то слиза от Синайската планина, Мой-
сей открива, че хората са си направили
златно теле и му се покланят. В Изход
32:6 четем, че хората са седнали да
ядат и да пият и са станали да играят,
тоест да танцуват.
10:8 Грехът, за който се говори в 8
стих, се отнася до времето, когато из-
раелските синове са се Женели за моав-
ските дъщери (Чие. 25). Съблазнени от
пророк Валаам, те саотказалидасе под-
чинят на Господното слово и са изпадна-
ли в греха на блудството. 8 стих ни каз-
ва, че в един ден са паднали двадесет и
две хиляди души. В СЗ се казва, че умре-
лите от язвата са били двадесет и чети-
ри хиляди души (Чие. 25:9). Този случай се
използва много често от критиците на
Библията, за да докаЖат, че В Свещено-
то Писание има противоречия. Ако те
бяха прочели текста малко по-внима-
телно, щяха да забелеЖат, че в него ня-
ма никакво противоречие. Тук просто се
казва, че двадесет и две хиляди души са
паднали в един ден, докато в СЗ се дава

444

1 Кориншяни 10

числото на всички, които са умрели от
язвата -двадесет и четири хиляди души.
10:9 След това Павел говори за време-
то, в което израилтяните са се оплаква-
ли от храната и са изразили съмнения
относно Господната доброта. Тогава
Бог им е изпратил змии и мнозина от из-
раилтяните са загинали от тях (Чие.
21:5,6). Нека да отбележим, че причина-
та за това падение е чревоугодничест-
вото.
10:10 В този стих се говори за греха на
Корей, Датан и Авирон (Чие. 16:14-47).
Тук отново става въпрос за оплакване
от Господа заради храната (Чие. 16:14).
Израилтяните не са искали да овладеят
телесните си Желания, да си налоЖат
дисциплина и да подчинят телата си на
своята воля. Те са предпочели да тръг-
нат по пътя на задоволяване на страс-
тите на плътта, което ги е довело до
провал.
10:11 Следващите три стиха ни дават
практическото приложение на тези съ-
бития. Най-напред Павел обяснява, че
значението на тези събития не се огра-
ничава само до тяхната историческа
стойност. Те съдърЖат поуки и за съв-
ременните хора. Били са написани като
предупреждение за нас - за нас, които Жи-
веем след приключването на еврейската
ера и по време на ерата на евангелието,
„за нас, до които достига събраният
опит от миналите векове", както казва
Рендъл Харис.
10:12 Те съдърЖат и едно предупреЖ-
дение към самоуверените: „Който мис-
ли, че стои, нека внимава да не падне."
МоЖе би това се отнася с особена сила
за силния вярващ, който мисли, че моЖе
да си играе с удовлетворяването на лич-
ните апетити и да не бъде засегнат от
това. За такъв един човек опасността
да попадне под наказателното действие
на БоЖия ръка е много по-голяма.
10:13 След това обаче Павел отправя
едно чудесно насърчение за онези, които
са в изпитание. Той ни казва, че изпита-
нията, проверките и изкушенията, кои-

то ние срещаме по пътя си, са такива,
каквито моЖе да носи човек. Но Бог е
верен и няма да ни остави да бъдем из-
питани повече, отколкото ни е силата.
Бог не обещава да ни освободи от изпи-
танията и изкушенията, а ни обещава да
ограничи тяхната сила. Освен това Той
ни обещава да ни даде „и изходен път,
така щото да моЖем да го издързким".
Когато четем този стих, не моЖем да
не се удивим на огромната утеха, която
той предлага на БоЖиите светии в изпи-
тание през всичките векове. МоЖе би ня-
кои от Павловите читатели по онова
време са били сериозно изкушаваш да се
отдадат на идолопоклонство. Павел на-
мира начин да ги утеши с мисълта, че
Бог няма да позволи да ги сполети никак-
во непоносимо изпитание. В същото вре-
ме те трябва да бъдат предупредени, че
не бива да се излагат на изкушения.
10:14 ПасаЖът от 10:14 до 11:1 се връ-
ща отново на проблема за яденето на
идолоЖертвено. Най-напред Павел разг-
леЖда въпроса дали вярващите трябва
да участват в празненства в храмове на
идоли (14-22 cm.).
„Затова, възл1обени мои, бягайте от
идолопоклонство." МоЖе би за някои от
вярващите в Коришп е било истинско из-
питание да бъдат поканени да участват
в някое празненство, посветено на идол,
в някои от тамошните храмове. Сигур-
но някои от тях са си мислели, че в ника-
къв случай няма да се изкушат. МоЖе би
са си казвали, че няма нищо да им стане,
ако отидат само веднъЖ. Боговдъхнове-
ният съвет на апостола е: „Бягайте от
идолопоклонство." Той не им казва: „Из-
следвайте идолопоклонството"; „Опоз-
найте го по-добре"; или: „Опитайте го,
за да видите какво представлява"; а каз-
ва: „Бягайте! Бягайте точно в обратна-
та посока."
10:15,16 Павел знае, че хората, на ко-
ито той говори всичко това, са разумни
хора, които разбират какво им се гово-
ри. В 16 cm. той споменава Господната
вечеря, като казва най-напред: „Чашата,

445

1 Коринтяни 10

която биде благословена и която ние
благославяме, не е ли това да имаме об-
щение в Христовата кръв?" „Чашата,
която биде благословена", е чашата с
виното от Господната Вечеря. Това е ед-
на чаша, която говори за огромното бла-
гословение, дошло на нас чрез смъртта
на Христос, и затова се нарича чашата
на благословението. Изразът „която
ние благославяме", означава „за която
ние благодарим". Когато ние вземем та-
зи чаша и я поднесем към устата си, ние
всъщност признаваме, че сме участници
във всички благословения, които произ-
тичат от кръвта на Христос. И така,
бихме могли да перифразираме този
стих така:
Чашата, която говори за огромните
благословения, които идват върху нас
чрез кръвта на Господ Исус, и чашата, за
която ние благодарим, не е ли това едно
свидетелство, че всички вярващи имат
общение в благословенията на Христова-
та кръв?
Същото се отнася и за хляба, който
разчупваме - хляба от Господната тра-
пеза. Когато разчупваме този хляб, ние
все едно казваме, че всички сме били спа-
сени чрез принасянето на Неговото тя-
ло на Голготския кръст и че следовател-
но сме части от Неговото тяло. Нак-
ратко казано, чашата и хлябът говорят
за общението с Христос и за участието
в Неговото славно слуЖение за нас.
Някои хора задават въпроса защо тук
най-напред се споменава кръвта, а след
това - тялото, след като при постано-
вяването на Господната вечеря първо се
споменава хлябът, а след това - виното?
Един възмоЖен отговор е обяснението,
че Павел тук говори за поредността на
събитията при влизане в християнското
общение. Обикновено новоповярвалият
най-напред осъзнава стойността на
кръвта на Христос и след това - исти-
ната за едното тяло. Следователно мо-
Же да се каЖе, че този стих следва реда
на спасението.

10:17 Всички вярващи, макар и да са
мнозина, са едно тяло в Христос, пред-
ставено чрез този един хляб. Всички
участват в „единия хляб", в смисъл че
всички имат общение в благословения-
та, които следват от отдаването на
Христовото тяло.
10:18 Това, което Павел казва в тези
стихове, е, че участието в Господната
вечеря обозначава общението с Господа.
Същото се отнася и за онези израилтя-
ни, които са яли от Жертвите. За тях
яденето от Жертвите е означавало, че
те са имали „общение в олтара". Тук без
съмнение става дума за примирителна-
та Жертва. Хората са носели Жертвите
си в храма. Една част от техния принос
е била изгаряна на олтара с огън; друга
част е била запазвана за свещениците; а
трета част е била оставяна за приноси-
теля и неговите близки, които са я изяЖ-
дали още същия ден. Павел подчертава
факта, че всички, които са яли от прино-
са, са се отъждествявали с Бога и с изра-
елския народ или, накратко казано, с
всичко, свързано с олтара.
Но каква е връзката меЖду това и
текста от Библията, който ние изуча-
ваме? Отговорът е съвсем прост. Също
както участието 6 Господната вечеря
говори за общението с Господа и както
участието на израилтяните в примири-
телните Жертви говори за общението
им с олтара на Йехова, така и участие-
то в празненството, посветено на идо-
ли, говори за общение с идолите.
10:19 „Казвам ли аз, че идолозкертве-
ното е нещо или че идолът е нещо?" Ни-
ма Павел иска да каЖе, че месото, Жерт-
вано на идоли, променя неговото естес-
тво или качества? Или че идолът е нещо
действително, което чува, виЖда и има
власт? Отговорът очевидно е: „Не."
10:20 Павел иска да подчертае, че „оно-
ва, което Жертват езичниците, Жерт-
ват го на бесовете." По някакъв стра-
нен и тайнствен начин поклонението на
идолите е свързано с демоните. Използ-
вайки идолите, демоните могат да кон-

446

1 Коришпяни 10

тролират сърцата и умовете на онези,
които им се покланят. Има един дявол -
Сатана, и много демони, които са него-
ви пратеници и агенти. След това Павел
добавя: „Но аз не Желая вие да имате об-
щение с бесовете."
10:21 „Не могкете да пиете Господна-
та чаша и бесовската чаша; не могкете
да участвате в Господната трапеза и
в бесовската трапеза." В този стих
„Господната чаша" е преносен израз, с
който се описват благословенията, ко-
ито идват на нас чрез Христос. Това е
един стилистичен похват, познат като
метонимия, в който съдържащото се из-
ползва за обозначение на съдържимото.
Изразът „Господната трапеза" също е
стилистичен похват. Той не се покрива
напълно с Господната вечеря, макар че
би могъл и да я вклк>чва. Масата е мебел,
на който слагаме храната и около който
хората общуват един с друг. Тук „Гос-
подната трапеза", или маса, означава
общата сума от благословения, на кои-
то ние се радваме в Христос.
Когато Павел казва, че ние не мозкем
да пием Господната чаша и бесовската
чаша и че не мо*ем да участваме в Гос-
подната трапеза и в бесовската тра-
пеза, той няма предвид физическа невъз-
можност. Така например вярващият
има физическата възмоЖноет да отиде
в един храм на идол и да участва в праз-
ника там. Но това няма да бъде правил-
но от морална гледна точка. Вярващият
би се дърЖал като изменник и предател,
ако най-напред изповяда вярност и при-
надлеЖност към Господа, а след това
отиде и общува с хора, които принасят
Жертви на идоли. Това би било напълно
непоследователно и напълно погрешно
от морална гледна точка.
10:22 Освен това вярващият не би мо-
гъл да направи това, без да подбуди Гос-
пода към ревнивост. Както казва Уили-
ям Кели: „Шобовта не моЖе да не бъде
ревнива към непостоянните чувства; тя
не би била лкзбов, ако не мразеше измяна-
та."35 Християнинът трябва да се бои

да не разгневи Господа или да не предиз-
вика Неговото праведно възмущение. Да
не би да си мислим, че сме по-силни от
Него? Да не би да сме толкова дръзки, че
да се осмеляваме да Го натъЖаваме и да
се излагаме на Неговото наказание?
10:23 Тук апостолът спира за момент
разглеждането на въпроса за участието
в идолоЖертвени търЖества и ни дава
един общ принцип, който трябва да ръ-
ководи християните в техния еЖедневен
Живот. Когато Павел казва, че „всичко
е позволено", той няма предвид абсо-
лкжшо всичко. Така например той изоб-
що не смята, че му е позволено да убива
или да се напива! Тук под „всичко е позво-
лено" трябва да се разбира „всичко, кое-
то не е от решаващо значение в морално
отношение". В християнския Живот има
една голяма област от неща, които са
позволени сами по себе си, но които не е
добре да вършим по ред други причини.
Затова Павел казва: „Всичко е позволе-
но, но не всичко е полезно." Така напри-
мер едно нещо моЖе да е напълно позво-
лено за един вярващ и въпреки това да
бъде неподходящо да се върши поради на-
ционалните обичаи на хората, сред кои-
то той Живее. Освен това има неща, ко-
ито са напълно позволени сами по себе си,
но които не са назидателни. Такова ед-
но нещо би могло да не доведе до назида-
ването на един брат в най-свята вяра.
Трябва ли тогава да отстояваме упори-
то нашите собствени права, или трябва
да предпочетем да направим това, кое-
то моЖе да помогне на нашия брат в
Христос?
10:24 При всички решения, които взе-
маме, ние не трябва да мислим егоистич-
но само за това, което ни облагодетел-
ства лично, а да търсим ползата на дру-
гия. Принципите, които изучаваме в то-
зи пасаЖ, могат с еднаква сила да бъдат
прилоЖени и към въпросите за обличане-
то, храненето, пиенето, стандарта на
Живот и забавленията, в които участва-
ме.

447

1 Коришпяни 10

10:25 Ако един Вярващ влезе в месарни-
цата, за да си купи месо, той няма нуЖ-
да да пита продавача дали това месо е
идолоЖертвено. Месото само по себе си
не е променено в никакво отношение и
освен това яденето на такова месо, ку-
пено от месарницата, не поставя под
съмнение верността на вярващия към
Христос.
10:26 За да обясни още по-добре своя
съвет, Павел цитира Псалм 24:1: „ГОС-
ПОДНА е земята и всичко, що има в
нея." Мисълта тук е, че храната, която
ние ядем, ни е била дадена милостиво от
Господа с цел да я използваме. Хайнричи
ни казва, че тези думи от Псалм 24 обик-
новено се използват от logeume като
благодарение за храната.
10:27 Сега Павел се заема с разглежда-
нето на една друга ситуация, която би
могла да накара вярващия да изпитва уг-
ризения. Да си представим, че един вяр-
ващ е поканен на гости от един невяр-
ващ. МоЖе ли християнинът да приеме
тази покана? Да, разбира се. Ако вие сте
поканен на обяд или вечеря в дома на ня-
кой невярващ и имате Желание да отиде-
те, моЖете да ядете, каквото слоЖат
пред вас, без да да изпитвате заради не-
го съвестта си.
10:28 Ако на вечерята присъства друг
християнин, който има слаба съвест и
който ви казва, че храната, която ядете,
е била принесена в Жертва на идоли, не
яЖте, защото има опасност да го съб-
лазните и да нараните неговата съвест.
Също така не трябва да ядете и ако то-
ва моЖе да попречи на някой невярващ да
приеме Господа. На края на 28 стих Па-
вел още веднъЖ цитира Псалм 24:1:
„ГОСПОДНА е земята и всичко, що
има в нея."36
10:29 В случая, който беше току-що
разказан, вярващият не трябва да се въз-
дърЖа да не яде заради своята собствена
съвест. Като вярващ той има пълната
свобода да яде от това ядене. Но слаби-
ят брат, който седи на масата заедно с
него, изпитва угризения на съвестта, ако

яде от това месо, и заради него вярващи-
ят не трябва да яде - от уваЖение към
неговата съвест.
Въпросът: „Защо да се съди моята
свобода от друга съвест?", моЖе да се
перифразира така:
Защо да пародирам егоистично с моя-
та свобода, като ям такова месо, и да бъ-
да осъден от съвестта на другия човек?
Защо да излагам свободата си на осюкде-
нието на неговата съвест? Защо да да-
вам повод да се хули моето добро? {&к.
Рим. 14:16)
Трябва ли едно месо да бъде за мен
толкова ваЖно нещо, че да стана повод
за съблазън на един мой вярващ брат в
Господ Исус Христос? (Има много тъл-
куватели обаче, които смятат, че тук
Павел моЖе би цитира възраЖенията на
коринтяните или задава реторични въп-
роси, преди да им отговори в следващи-
те стихове.)
10:30 За апостол Павел има противо-
речие в това, от една страна, да благо-
дариш на Бога, а от друга - едновремен-
но с това да нараняваш някой свой брат.
По-добре да се откаЖеш от законните
си права, отколкото да благодариш на
Бога за нещо, което ще накара другите
да злословят заради него. Уилям Кели за-
явява: „По-добре да се откаЖеш от себе
си, отколкото да позволиш някой друг да
осъди тая твоя свобода или да дадеш по-
вод да те злословят заради това, за ко-
ето благодариш." Защо да използваме
свободата си за съблазън? Защо да поз-
воляваме нашето благодарение да се
тълкува погрешно или да се нарече ко-
щунствено или скандално?
10t31 Има два големи принципа, които
трябва да ръководят нашия християнс-
ки Живот. Първият е: „Всичко вършете
за Екикията слава", а вторият: „Всичко
вършете за доброто на вашите блиЖни."
Първият е даден от Павел в този стих:
„И тъй, ядете ли, пиете ли, нещо вър-
шите ли, всичко вършете за БоЖията
слава." МладеЖите християни често пъ-
ти трябва да вземат решения, които

448

1 Коринтяни 10,11

поставят пред тях въпроса дали дадено
действие е правилно или неправилно. Тук
ние вшкдаме едно полезно правило, кое-
то моЖем да прилоЖим в такива случаи.
Преди да започнем да правим нещо, доб-
ре е да се запитаме: „Това ще донесе ли
слава на Бога? МоЖем ли да наведем гла-
ва и да помолим Господ да се възвеличи
чрез него?"
10:32 Според втория принцип това, ко-
ето вършим, трябва да допринася за доб-
рото на нашите блшкни. Ние не трябва
да даваме повод за съблазън или спънка
нито на togeu, нито на гърци, нито на
БоЖията църква. Тук Павел разделя ця-
лото човечество на три групи. Юдеите,
разбира се, са израелският народ. Гърци-
те са необърналите се езичници. А Бо-
Жията църква са всички истински вяр-
ващи в Господ Исус Христос - и kxjeu, и
езичници. В известен смисъл ние става-
ме спънка или възбуЖдаме гнева на дру-
гите, когато им свидетелстваме вярно
за Исус Христос. Но тук не става дума
за това. Тук апостолът има предвид без-
смисленото съблазняване. Той ни пре-
дупреждава, че не трябва да използваме
своите законни права, за да ставаме
спънка на другите.
10:33 Павел съвсем честно моЖе да ка-
Же, че той се стреми да угоди на всички
във всичко, като търси не своята соб-
ствена полза, а ползата на мнозина. Ед-
ва ли са много хората, които Живеят
толкова неегоистично като великия
апостол Павел!
11:1 1 стих на 11 глава като че ли по-
вече подхоЖда за край на 10 глава. Павел
току-що е разказал как се е стремял да
изпитва всички свои действия в светли-
ната на въздействието им върху други-
те. Сега той казва на коринтяните, че
трябва да му подражават, така както
и той подраЖава на Христос. Той се е
отричал от собствените си предимст-
ва и права, за да моЖе повече да помогне
на хората около себе си. Коринтяните
трябва да правят същото и да не пара-
дират егоистично със своята свобода,

така че да пречат на Христовото бла-
говестие или да дават повод за съблазън
на слабите си братя.
В. Относно покриването на главите
на Жените (11:2-16)
ПасаЖът от 2 до 16 стих на 11 глава е
посветен на проблема за покриването на
главите на Жените с кърпи. Останалите
стихове от главата разглеЖдат неред-
ностите във връзка с Господната вече-
ря (17-34 cm.). Първата част на главата
е един много спорен пасаЖ. Някои смя-
тат, че наставленията, които са даде-
ни тук, се отнасят само за времето на
Павел. Други стигат до такива крайни
мнения като твърдението, че тези сти-
хове отразяват предразсъдъците, кои-
то Павел е имал против Жените, тъй ка-
то е бил ерген! Трети пък просто прие-
мат наставленията на този пасаЖ, ка-
то им се подчиняват, без изобщо да се
опитват да ги разберат!
11:2 Най-напред апостолът изказва
похвала на коринтяните за начина, по
който те са го помнели във всичко, ка-
то са дърЖали здраво преданията така,
както им ги е предал. Под „преданията"
в този случай не трябва да се разбират
навиците и обичаите на църквата, кои-
то хората са измислили през вековете,
а боговдъхновените наставления на
апостол Павел.
11ЛВ този стих Павел започва да раз-
глеЖда въпроса за покриването на глави-
те на Жените. В основата на тези нас-
тавления леЖи мисълта, че всяко подре-
дено общество е построено на два основ-
ни принципа - наличието на авторитет
и подчинение на този авторитет. Не е
възмоЖно да съществува нормално фун-
кциониращо общество, в което тези два
принципа да не се спазват. Павел споме-
нава три големи взаимовръзки, които се
базират на авторитета и подчинение-
то. Първата е, че „глава на всеки мъ* е
Христос". Христос е Господарят и чо-
векът е Неговият подчинен. Втората е,
че „глава на Жената е мъЖът". Първен-

449

1 Коринтяни 11

стбуВащото място е дадено на мъжа и
затова жената е под неговата Власт.
Третата е, че „глава... на Христос е
Бог". Дори и В Божеството Една от
Личностите заема мястото на управле-
нието, а Друга - мястото на добровол-
ното подчинение. Тези примери на пър-
венство и подчинение са наредени от Са-
мия Бог и са фундаментални за Неговия
ред във вселената.
Още в самото начало бихме искали да
наблегнем на факта, че подчинението не
означава по-ниско положение. Христос е
подчинен на Бог Отец, но не е по-нисш
от Него. Нито пък жената е по-нисша
от мъжа, макар че му е подчинена.
11:4 „Всеки мъЖ, който се моли или
пророкува с покрита глава, засрамва
главата си", тоест Христос. Това озна-
чава, че такъв човек не признава Хрис-
тос за своя глава. Следователно, това е
един акт на неуважение.
11:5 „А всяка Жена, която се моли или
пророкува гологлава, засрамва главата
си", тоест мъжа. С това свое действие
тя Всъщност казва, че не признава даде-
ното от Бога първенство на мъжа и не
желае да му се подчини.37
Ако това беше единственият стих в
Библията по този въпрос, тогава бихме
могли да приемем, че жените имат пра-
во да се молят или да пророкуват в съб-
ранието, стига да сложат на главата си
кърпа или някакво друго покривало. Но
Павел ни учи на други места, че жените
трябва да мълчат в събранието (1 Кор.
14:34) и че нямат право да поучават или
да владеят над мъжете (1 Тим. 2:12).
Всъщност В текста от 2 до 17 cm.
изобщо не става дума за събранията на
църквата, така че наставленията за
покриването на главите не се отнасят
само до тях, а до Всеки момент, В който
жената се моли или пророкува. В събра-
нието жената се моли мълчаливо, тъй
като текстът в 1 Тим. 2:8 ограничава
обществената молитва само до мъже-
те (букв. „мъжките"). Жената може да
се моли на глас или наум по всяко друго

време. Може да пророкува, когато поуча-
ва други жени (Turn 2:3-5) или децата В
неделното училище.
11:6 Ако една Жена не си покрива гла-
вата, тогава по-добре да си остршке ко-
сата. Но ако за Жената е срамно да бъ-
де с остригана или обръсната глава, не-
ка да се покрива. Непокритата глава на
жената е също толкова срамно нещо,
колкото и остриганата глава. Апосто-
лът не ни заповядва да си стрижем гла-
вите, а само ни казва това, което ни се
налага от самият морал!
11:7 В пасажа от 7 до 10 cm. Павел ни
поучава на подчинението на жената на
мъжа, като се връща назад към зората
на творението. Това трябва да ни нака-
ра да забравим всяка мисъл, че неговото
учение за покриването на главите на же-
ните има нещо общо с културата на по-
ведение но неговото Време и че няма ни-
що общо с нашето време. ПърВенстВо-
то на мъжа и подчинението на жената
са част от Божия ред още от самото на-
чало.
Първата истина е, че мъжът е образ и
слава на Бога, докато Жената е слава на
мъЖа. Това означава, че мъжът е поста-
вен на земята като Божий представи-
тел, за да я владее. Непокритата глава
на мъжа е едно мълчаливо свидетелство
за това. Жената никога не е получавала
това първенство. Тя е „слава на мъЖа",
в смисъл че „подчертава неговия авто-
ритет", както казва У. Е. Вайн.38
Мъжът наистина не трябва да покри-
ва главата си в молитва, защото това
би означавало да сложи покривало върху
Божията слава, което ще бъде обида на
Божественото Величие.
11:8 След това Павел ни напомня, че
мъЖът не е бил създаден от Жената, а
Жената - от мъЖа. Първо е бил създа-
ден мъжът, а след това - жената, като
е била Взета от неговото ребро. Това
първо място на мъжа в реда на сътворе-
нието подкрепя аргументацията на
апостола в полза на първенството на
мъжа.

450

1 Коришпяни 11

11:9 Апостолът продължава да доказ-
ва своя аргумент настойчиво и последо-
вателно, като този път разглеЖда въп-
роса в светлината на целта на творени-
ето. Защото мъЖът не е бил създаден
за Жената, а Жената - за мъЖа. Господ
ясно заявява в Битие 2:18: „Не е добре за
човека да бъде сам; ще му създам подхо-
дящ помощник."
11:10 Заради своето полоЖение на под-
чиненост на мъЖа Жената е длъЖна да
носи на главата си белег на власт. Беле-
гът на власт е покривалото на главата,
която не обозначава нейната власт, а
подчинението й на властта на нейния
съпруг.
Защо тук Павел добавя думите „зара-
ди ангелите"? Ние предполагаме, че той
казва това, защото ангелите са наблю-
датели както на това, което става днес
на земята, така и на онова, което е ста-
нало по време на сътворението. По вре-
ме на първото творение те са видели как
Жената е узурпирала първенствуващото
място, като е взела решението, което
Адам е трябвало да вземе. В резултат
на това грехът с всичките му неизрази-
ми последствия от нещастия и горчиви-
на е влязъл в човека. Бог не Желае това,
което се е случило с първото творение,
да се повтори и с второто творение.
Той иска, когато ангелите погледнат до-
лу, да видят, че Жените се подчиняват на
мъЖете.
Нека спрем за малко тук, за да каЖем,
че покривалото за главата е само един
външен белег. Той има стойност само
тогава, когато е външен белег на една
вътрешна благодат. Иначе казано, една
Жена моЖе да носи кърпа на главата и
въпреки това да не се чувства подчине-
на на своя съпруг. В такъв случай носе-
нето на покривало на главата няма изоб-
що никаква стойност. Най-ваЖното е
Жената да бъде уверена в сърцето си, че
наистина е подчинена на своя съпруг, и
тогава и покривалото на главата придо-
бива смисъл.
11:11 Павел не иска да каЖе, че мъЖът

изобщо не зависи от Жената, което личи
от следното изречение: „Обаче нито
Жената е без мтока, нито мъЖът без
Жената, в Господа." С други думи, мъ-
Жът и Жената зависят един от друг. Те
се нуЖдаят един от друг и идеята за под-
чинението изобщо не се противопоста-
вя на идеята за взаимната зависимост.
11:12 „Жената е от мъЖа" като тво-
рение, тоест тя е била сътворена от
реброто на Адам. Но освен това, както
Павел посочва, „и мъЖът е чрез Жена-
та". Тук апостолът има предвид проце-
са на раЖдане. Жената раЖда и момиче-
тата, и момчетата. По този начин Бог
е създал едно съвършено равновесие, за да
покаЖе, че нито единият от двата пола
не моЖе да съществува без другия.
„А всичко е от Бога." Бог е наредил
всичко това по един боЖествен начин,
така че да няма справедлива причина за
оплакване. И не само че тези отношения
са създадени от Бога, но и тяхната цел
е да прославят Бога. Всичко това тряб-
ва да кара мъЖа да е смирен, а Жената -
доволна от полоЖението си.
11:13 Сега апостолът предизвиква ко-
ринтяните да отсъдят сами дали е при-
лично за Жената да се моли на Бога с не-
покрита глава. Той ги кара да се допи-
тат до инстинктивните си чувства. То-
ва, което Павел иска да ни внуши, е, че
нито е прилично, нито подобаващо за ед-
на Жена да влезе в БоЖието присъствие
с непокрита глава.
11:14 Как точно самото естество ни
учи, че е позорно за мъЖа да оставя ко-
сата си да расте, не е ясно. Някои пред-
полагат, че косата на мъЖа обикновено
не моЖе да порасте толкова, колкото
косата на Жената. Освен това дългата
коса на мъЖа го прави да изглеЖда по-
Женствен. В повечето общества мъЖе-
те носят по-къси коси от Жените.
11:15 15 cm. е бил разбиран погрешно
от много хора. Някои смятат, че след
като косата на Жената й е дадена за
покривало, тя няма нуЖда да си слага
друго покривало. Но такова едно твър-

451

1 Коринтяни 11

дение е изопачаване на този текст от
Писанията. Ако човек не разбере, че тук
става Въпрос за две покривала, той на-
пълно ще се обърка в този пасаЖ. Това
моЖе да се види, като се върнем отново
на 6 стих. Там ние четем: „Защото, коя-
то жена се не покрива, нека остриже и
косата си." Според току-що споменато-
то тълкуване този текст би означавал,
че „която жена не си слага коса, нека ос-
триже и косата си", което е абсолкзтно
безсмислено. Ако тя няма коса, не би
могла да я остриже!
Всъщност това, което иска да ни ка-
же 15 cm., е, че между духовното и естес-
твеното съществува аналогия. Бог е дал
на жената едно естествено покривало
на слава, каквото той не е дал на мъжа.
В него се крие и духовно значение. То ни
учи, че когато жената се моли на Бога,
тя трябва да носи покривало на главата.
Това, което важи за естествената сфе-
ра, важи и за духовната.
11:16 Апостолът завършва тази част
от главата с думите: „Но ако някой
мисли да се препира за това, ние няма-
ме такъв обичай, нито Божиите църк-
ви." Дали, както някои предполагат, Па-
вел иска да каже тук, че това, което е го-
ворил досега, не е толкова важно, че да се
спори за него? Може би той иска да каже,
че в църквите няма такъв обичай - Же-
ните да си покриват главите с кърпи?
Или - че тези поучения за Жените не са
задълЖителни като Господни заповеди,
а Жените могат сами да избират какво
да правят? Наистина изглеЖда странно,
че такъв род тълкувания могат изобщо
да бъдат предлоЖени, но те много често
биват предлагани и днес. Според тях из-
лиза, че Павел смята тези свои настав-
ления за не особено ваЖни, което означа-
ва, че той изхабява напразно половин гла-
ва от Светото Писание, за да ги напише!
Има най-малко две възмоЖни обясне-
ния на този стих, които подхоЖдат на
останалата част от Писанията. Първо-
то би могло да се формулира така: апос-
толът казва, че очаква, че някои хора ще

искат да се препират за тези неща, но
„ние - добавя той - нямаме такъв оби-
чай", тоест нямаме обичай да спорим по
тези въпроси. Ние не спорим относно
такива въпроси, а ги приемаме като по-
учение от Господа. Според второто
обяснение, което се подкрепя от Уилям
Кели, Павел казва, че БоЖиите църкви
нямат обичай Жените да се молят или да
пророкуват с непокрити глави.
Г. Относно Господната вечеря
(11:17-34)
11:17 Тук апостолът порицава коринтя-
ните за разцепленията, които възник-
ват меЖду тях, когато се събират заед-
но (17-19 cm.). Обърнете внимание на
повторението на израза „когато се съ-
бирате... заедно" и на сродните на него
изрази (11:17, 18, 20, 33, 34; 14:23, 26). В
11:2 Павел използва случая, за да ги пох-
вали за това, че са пазили преданията,
както им ги е предал, но тук те са нап-
равили нещо, заради което той не моЖе
да ги похвали и за което той не моЖе да
не ги порицае. Когато коринтяните се
събират някъде заедно, те не правят
това за по-добро, а за по-лошо. Това би
могло да послуЖи и на нас като напомня-
не на тъЖния факт, че е възмоЖно да из-
лезем от едно събрание на църквата на-
ранени, а не изградени духовно.
11:18 Първото нещо, което кара апос-
тола да укорява коринтяните, е същес-
твуването на разделения или разцепле-
ния меЖду тях. Това не означава, че от
църквата са се отцепили хора, които са
образували отделни събрания, а че вът-
ре в църквата са се обособили отделни
кръгове или фракции. Фракцията е обо-
собена група от хора вътре в църквата,
докато сектата е обособена група от
хора вън от църквата. Павел е повярвал
отчасти на слуховете за тези разделе-
ния, защото и знае, че коринтяните са
плътски християни и защото и по-рано в
това Послание вече е имал причина да ги
порицае за техните разцепления.
ф. Б. Хоул пише следното:

452

1 Коринтяни 11

„Павел е готов поне отчасти да повяр-
ва на слуховете за разделенията в ко-
ринтската църква, тъй като добре знае,
че плътското им състояние е добра поч-
ва за избуяването на такива едностран-
чиви фракции в тяхното общество. Тук
Павел развива своята аргументация, ка-
то на базата на тяхното състояние пра-
ви изводи за техните действия. Позна-
вайки ги като плътски християни и хора,
които действат по човешки, апостолът
знае, че те със сигурност ще станат Жер-
тви на неизбежната склонност на чо-
вешкия ум да си създава едностранчиви
мнения и общества, базиращи се на тези
мнения, които завършват в образуване-
то на фракции и разцепления. Той също
така знае, че Бог моЖе да надмогне то-
ва тяхно безумие и да го използва, за да
изяви одобрените от Него, които ходят
не по плът, а по Дух, и следователно да на-
мери изход от това състояние на разцеп-
ление. " 39
11:19 Павел предвиЖда, че разцеплени-
ята, които вече са се появили в Коринт,
ще се задълбочат и ще станат още по-
сериозни. И макар че като цяло това ще
бъде вредно за църквата, от него ще из-
лезе поне едно добро нещо, а именно - че
истински духовните и одобрените от
Бога меЖду тях ще могат ясно да се ви-
дят. Думите на Павел „защото е нуЖно
да има и разцепление40 меЖду вас," не
означават морална41 необходимост. Бог
няма за цел да насърчи разцепленията в
църквата. По-скоро Павел иска да каЖе,
че появата на разцепления в коринтска-
та църква е неизбеЖна поради плътско-
то състояние на коринтяните. Разцеп-
ленията са доказателство, че някои не
са успели да разпознаят Господния ум.
11:20 Втората причина Павел да уко-
рява християните от коринтската цър-
ква са нередностите във връзка с Гос-
подната вечеря. Когато коринтяните се
събират заедно, явно за да ядат Господ-
ната вечеря, тяхното поведение е тол-
кова недостойно, че според Павел не е
възмоЖно те да възпоменат Господа та-

ка, както Той им е заръчал. Те моЖе и да
извършат всички външни ритуали, но
тяхното цялостно поведение изклк>чва
каквото и да било истинско възпомина-
ние на Господа.
11:21 В първите дни на църквата хрис-
тияните са празнували заедно с Господ-
ната вечеря така наречения празник
„агапе" или празника на лк>бовта. Праз-
никът на лкзбовта е представлявал не-
що като ядене на обща трапеза в дух на
лк)бов и общение. В края на този празник
християните често са възпоменавали
Господа с хляб и вино. Не след дълго оба-
че в църквата са настъпили извращения.
Този стих например показва, че празни-
кът на лк>бовта е загубил истинския си
смисъл. Не само че християните не са се
изчаквали един друг, но и богатите са
засрамвали бедните си братя, като са
ядели изобилно, докато другите не са
имали какво да ядат. Някои са оставали
гладни, докато други са се напивали! И
тъй като Господната вечеря често пъ-
ти се е празнувала след празника на лк>-
бовта, тези хора са били пияни и по вре-
ме на Господната вечеря.
11:22 Апостолът възмутено порицава
това позорно поведение. Ако те Желаят
да се дърЖат по такъв недостоен начин,
нека поне имат убаЖението да не го пра-
вят по време на събрания на църквата!
Тази невъздържаност и засрамване на
по-бедните братя-християни нямат ни-
що общо с християнската вяра. Павел не
моЖе да похвали коринтяните и това оз-
начава, че той съвсем явно ги заклеймя-
ва.
11:23 За да им покаЖе каква е разлика-
та меЖду тяхното поведение и истинс-
кото значение на Господната вечеря,
Павел се връща обратно към момента
на нейното първоначално постановява-
не. Той посочва, че това не е една обик-
новена вечеря или празнуване, а търЖес-
твена наредба от Господа. Павел е полу-
чил знанието за нея направо от Господа.
Той казва това, за да подчертае, че вся-
ко нарушение в това отношение означа-

453

1 Коринтяни 11

ва неподчинение. Следователно Павел е
получил чрез откровение това, което по-
учава.
И така, най-напред апостолът споме-
нава как Господ Исус през нощта, в коя-
то е бил предаден, е взел хляб. Буквално-
то значение на този текст е „докато би-
ваше предаван", тоест докато нечест-
ният план за Неговото предаване е бил
в ход навън, Господ Исус е събрал Свои-
те ученици в горната стая и е взел хля-
ба.
Фактът, че това се е случило през
нощта, не означава, че Господната вече-
ря трябва да се празнува само вечерно
време. По онова време залязването на
слънцето е белеЖело началото на деня за
евреите, докато началото на деня за нас
е при изгрев слънце. Освен това, както
често пъти е било отбелязвано, има раз-
лика меЖду примера на апостолите и на-
режданията на апостолите. Ние не сме
длъЖни да следваме това, което апосто-
лите са правели, но сме длъЖни да се под-
чиняваме на всичко, което те са поучава-
ли.
11:24 Господ Исус най-напред е взел
хляба и е благодарил за него. Тъй като
хлябът е символ на Неговото тяло, Той
е благодарил на Бога, че Му е дал човеш-
ко тяло, в което да моЖе да дойде на зе-
мята и да умре за греховете на света.
Когато Спасителят казва: „Това е
Моето тяло", Той дали наистина иска да
каЖе, че този хляб действително е ста-
нал Неговото тяло в някакъв реален
смисъл? Римокатолическата догма за
транссубстанциациата гласи, че хлябът
и виното се променят буквално в тяло-
то и кръвта на Христос. Шотеранската
доктрина за консубстанциациата гласи,
че истинското тяло и кръв на Христос
са „във", „със" или „под" хляба и виното
на масата.
За да отговорим на тези мнения, дос-
татъчно е да си спомним, че когато Гос-
под Исус е постановявал това възпоми-
нание, Неговото тяло все още не е било
дадено, нито кръвта Му - пролята. Ду-

мите на Господ Исус: „Това е Моето тя-
ло", означават: „Това е Моето символич-
но тяло"; или: „Това е образ на Моето
тяло, което е разчупено за вас." Когато
ядем хляба, ние си спомняме Господ Исус
в Неговата примирителна смърт за нас.
Заповедта: „Това правете за Мое възпо-
минание", крие неизразима неЖност.
11:25 По същия начин Господ Исус е
взел и чашата след пасхалната вечеря и
е казал: „Тая чаша е новият завет в Мо-
ята кръв. Това правете всеки път, ко-
гато пиете за Мое възпоминание." Гос-
подната вечеря е била постановена непо-
средствено след Пасхата. Затова тук се
казва, че Господ Исус е взел чашата след
вечерята. Във връзка с чашата Той е ка-
зал, че това е новият завет в Неговата
кръв. Това е заветът, който Бог е склк>
чил с израелския народ и който е описан
в Еремия 31:31-34. Това е едно безуслов-
но обещание, според което Бог се задъл-
Жава да бъде милостив към тяхната
неправда и да не си спомни никога повече
техните грехове и беззакония. Условия-
та на новия завет са дадени и в Евр. 8:10-
12. Този завет е в сила и досега, но неве-
рието на Израел му пречи да се възполз-
ва от него. Всички, които уповават на
Господа, получават облагите, които Той
им е обещал. Когато народът на Израел
се обърне към Господа, той ще моЖе да
се наслаЖдава на благословенията на но-
вия завет. Това ще стане по време на хи-
лядолетното царство на Христос на зе-
мята. Новият завет е узаконен чрез
кръвта на Христос. Ето защо Той гово-
ри за чашата като за новия завет в Не-
говата кръв. Основата на новия завет
е поставена чрез кръста.
11:26 Колко често трябва да празнува-
ме Господната вечеря? 26 стих говори
точно за това. „Защото всеки път, ко-
гато ядете... и пиете..." - тук няма да-
дено никакво правило, никакъв определен
ден, в който трябва да се празнува Гос-
подната вечеря. От текста в Деяния
20:7 става ясно, че учениците са имали
обичай да се срещат в първия ден на сед-

454

1 Коринтяни 11

мицата, за да си спомнят Господа. Това,
че тази заповед не е предназначена само
за първите дни на църквата, се потВър-
Ждава и от израза „докле дойде Той". Го-
дет посочва много сполучливо, че Гос-
подната вечеря е „връзката меЖду Него-
Вите две идвания: тя е Възпоминание на
първото и залог за Второто".42
Нека отбелеЖим, че в цялото това
наставление за Господната вечеря не се
казва и дума за някакъв слуЖител или
свещеник, който да я ръководи. Това е ед-
но възпоминателно слуЖение, което е
дадено на всички БоЖии хора. Христия-
ните се събират заедно просто като
Вярващи свещеници, за да могат по то-
зи начин да възвестят смъртта на Гос-
пода, докато Той дойде.
11:27 След като е разгледал произхода
и целта на Господната вечеря, апосто-
лът сега се обръща към последствията,
до които води неправилното участие в
нея. Всеки, „който яде хляба или пие Гос-
подната чаша недостойно, ще бъде ви-
новен за грях против тялото и кръвта
на Господа". Никой от нас не е достоен
сам по себе си да участва в тази търЖес-
твена вечеря и в този смисъл никой от
нас не е достоен да получи която и да е
милост и благост на Господа. Но тук не
се говори за това. Апостолът не говори
за личната негодност на човека. Очис-
тени от кръвта на Христос, ние моЖем
да пристъпим към Бога в цялото дос-
тойнство на Неговия възлк>бен Син. Тук
Павел говори за недостойното поведе-
ние на коринтяните по време на Господ-
ната вечеря. Те са виновни заради без-
гриЖното си и непочтително поведение.
Това поведение ги праВи да бъдат винов-
ни за грях против тялото и кръвта на
Господа.
11:28 Когато идваме на Господната
Вечеря, трябва предварително да изпи-
таме себе си: да изповядаме греховете си
и да ги изоставим; да възстановим нане-
сените щети; да се извиним на онези, ко-
ито сме засегнали. Като цяло трябва да

се уверим, че нашето душевно състояние
е добро.
11:29 Всеки, който яде и пие по този
недостоен начин, яде и пие осъЖдение на
себе си, като не разпознава Господното
тяло. Ние трябва да разберем, че тяло-
то на Господа е било дадено за отнема-
не на нашите грехове. Ако продълЖим да
Живеем в грях, като едновременно с то-
ва участваме В Господната вечеря, ние
Живеем като лъЖци. ф. Г. Петерсън каз-
ва така: „Ако ядем Господната вечеря с
грях в себе си, ние не различаваме Господ-
ното тяло, което е било разчупено, за да
отнеме греха от нас."
11:30 Липсата на самопреценка в някои
вярващи от коринтската църква е дове-
ла до упраЖняване на БоЖието наказа-
телно право над тях. Много от тях са
слаби и болнави, а доста са и починали. С
други думи, някои са се разболели от фи-
зически болести, а други са били взети у
дома на небето. Тъй като те не са осъ-
дили греха в собствения си Живот, Гос-
под е трябвало да упраЖни правото си на
съд над тях.
11:31 Но ако ние съдим сами себе си,
Господ няма да има нуЖда да ни съди.
11:32 Бог се отнася към нас като към
Свои Собствени деца. Той ни обича пре-
калено много, за да ни позволи да продъл-
Жим да Живеем В грях. ЗатоВа ние много
скоро започваме да чувстваме как гега-
та на овчаря ни дърпа обратно към Се-
бе Си. Както някой беше казал: „ВъзмоЖ-
но е светиите да бъдат годни да отидат
в небето (в Христос) и да бъдат негод-
ни да останат на земята като Негови
свидетели."
11:33 Когато вярващите се събират
заедно за празника на лк>бовта, или праз-
ника „агапе", те трябва да се чакат
един друг, а не да празнуват сами и да не
мислят за другите светии. „Чакайте се
един друг" е пълната противополоЖ-
ност на „Всеки бърза да вземе сВоята ве-
черя преди другиго".
11:34 „Ако някой е гладен, нека яде у
дома си." С други думи, празникът на лк>-

455

1 Коринтяни 11,12

боВта, свързан с Господната Вечеря, не
трябва да се смесва с някое просто яде-
не. Всяко непочитане на неговия свещен
характер означава събиране за осъжда-
не.
А останалите работи ще ги наредя,
когато дойда. Без съмнение в писмото
на коринтяните до Павел е имало и дру-
ги, по-второстепенни неща, за които
апостолът ги уверява, че ще се занимае
с тях лично, когато ги посети.
Д. Относно дарбите на Духа
и тяхната употреба в църквата
(12-14 гл.)
Текстът в 12, 13 и 14 гл. разглеЖда въп-
роса за дарбите на Духа. Коринтското
събрание е злоупотребявало много с ду-
ховните дарби и особено с дарбата на го-
ворене на езици. Целта на Павел е да от-
страни тези злоупотреби.
В Коринт е имало вярващи, които са
били получили дарбата да говорят езици,
което означава, че те са имали способ-
ността да говорят чуЖди езици, без ни-
кога да са ги изучавали.43 Но вместо да
използват тази дарба за възвеличаване
на Господа и за назидаване на другите
вярващи, те са я използвали, за да се хва-
лят с нея. Ставали са на събранията и са
говорели на езици, които никой друг не е
разбирал, надявайки се да впечатлят дру-
гите с езиковите си умения. Възвелича-
вали са дарбите на знаменията над всич-
ки останали дарби и са смятали, че хора-
та, които говорят на езици, са по-духов-
ни от онези, които не говорят. Това е до-
вело у едните до поява на гордост, а у
другите - до чувства на завист, мало-
ценност и нищоЖност. Така че за апос-
тола е било наложително да поправи те-
зи грешни отношения и да установи кон-
трол върху упраЖняването на дарбите и
особено върху езиците и пророкуването.
12:1 Той Желае светиите в Коринт да
разбират всичко за духовните изяви или
дарби. Буквалното подреЖдане на думи-
те тук е: „При това, по отношение на
„духовните", братя, не Желая да сте не-

веЖи." Повечето версии на Библията до-
бавят думата „дарби", за да завършат
изречението, но текстът тук предпола-
га, че Павел вероятно мисли не само за
проявите на Светия Дух, но също и за
проявите на злите духове.
12:2 Преди своето обръщение корин-
тяните са били идолопоклонници, поро-
бени на злите духове. Те са Живеели в
страх от духовете и са били водени от
тези дяволски влияния. Били са свидете-
ли на свръхестествени проявления от
духовния свят и са чували вдъхновени от
духове слова. Под влияние на духовете
те понякога са изгубвали контрол над се-
бе си и са говорели и правели неща, които
са надвишавали техните съзнателни
способности.
12:3 Сега, след като са били спасени,
вярващите трябва да умеят да преценя-
ват всички тези духовни проявления, то-
ест да правят разлика меЖду гласа на
злите духове и истинския глас на Светия
Дух. Основната проверка 6 това отно-
шение е свидетелството, което се дава
за Господ Исус. Ако един човек каЖе: „Да
бъде проклет Исус"; моЖем да бъдем си-
гурни, че той е бил вдъхновен от демон,
защото само злите духове могат да ху-
лят и проклинат името на Исус. БоЖи-
ят Дух никога няма да накара някой чо-
век да говори за Спасителя по такъв на-
чин. Неговото слуЖение е да възвисява
Господ Исус. Той така води хората, че
те казват: „Исус е Господ", и то не са-
мо с устата си, но и чрез пълната и иск-
рена изповед на техните сърца и Живот.
ЗабелеЖете, че в 3 cm., както и в паса-
Жа от 4 до 6 cm., са споменати и трите
Лица на БоЖеството.
12:4 След това Павел показва, че макар
и да има разнообразие от дарби на Све-
тия Дух в църквата, има едно основно,
тричленно единство, в което влизат и
трите Лица на БоЖеството.
Най-напред апостолът казва: „Дарби-
те са различни, но Духът е същият."
Коринтяните са се дърЖали така, като
че ли има само една дарба - говоренето

456

1 Коринтяни 12

на езици. ПаВел им казВа: „Не, Вашето
единство не се основава на притеЖание-
то на една обща дарба, а на притежани-
ето на Светия Дух, Който е Източни-
кът на всички дарби."
12:5 След това апостолът посочва, че
слуЖбите или слуЖенията в църквата са
различни. Не Всички В църквата имаме
една и съща работа. Но общото меЖду
нас е това, че каквото и да правим, ние
го правим за същия Господ и за да послу-
Жим на другите (а не на себе си).
12:6 Освен това, макар и да са различ-
ни действията, свързани с духовните
дарби, Богът, Който дава сила на всеки
вярващ, е един и същ. Ако една дарба из-
глеЖда по-успешна или по-зрелищна, или
по-мощна от друга, тоВа не е заради ня-
каква заслуга на човека, който я прите-
Жава, а по заслуга на Бога, Който дава си-
лата за нея.
12:7 Духът проявява Себе Си в ЖиВо-
та на всеки вярващ, като му дава някак-
ва дарба. Няма вярващ, който да не из-
пълнява някаква функция. Освен тоВа
дарбите се дават за полза на цялото тя-
ло. Те не се дават, за да моЖе някой да се
хвали с тях или за лично удовлетворение,
а в помощ на другите. Това е най-ваЖно-
то нещо в цялото излоЖение.
Така Павел съвсем естествено стига
до изброяване на някои от дарбите на
Духа.
12:8 Говоренето с мъдрост е свръхес-
тествената сила за говорене с боЖест-
вено проникновение тогава, когато
трябва да се решават трудни проблеми,
да се защитава вярата, да се разрешават
конфликти, да се дават практически съ-
Вети или за защита пред враЖдебно нас-
троени власти. Стефан е показал тако-
Ва слово на мъдрост, че неговите про-
тивници не са могли да противостоят
на мъдростта и Духа, с Който той е го-
ворел (Деян. 6:10).
Говоренето със знание е силата на
предаване на информация, изявена на чо-
века по боЖествен начин. Това се ВиЖда
при използването на такиВа изрази от

ПаВел като: „Ето, една тайна Ви каз-
вам" (1 Кор. 15:51); и: „Защото това ви
казвам чрез Господното слово" (1 Сол.
4:15). В този първичен смисъл на преда-
ване на нова истина говоренето със зна-
ние Вече е престанало, тъй като христи-
янската вяра вече е предадена веднъЖ за-
винаги на светиите (Юда 3). Християн-
ското учение е едно завършено учение. В
един Вторичен смисъл обаче ние Все още
моЖем да имаме словото на знание. Все
още има едно тайнствено предаване на
боЖестВено знание на онези, които Жи-
веят В близко общение с Господа (ВЖ.
Псалм 25:14). Споделянето на тоВа зна-
ние с другите е словото на знание.
12:9 Дарбата на вярата е небесната
способност за премахване на планини от
трудности при изпълнение на БоЖията
воля (13:2) и вършене на големи подвизи
за Бога В отговор на някоя БоЖия запо-
вед или обещание, които се намират в
Неговото слово или са предадени на вяр-
ващия лично. ДЖордЖ Мкхлер е класичес-
ки пример на човек, който е имал дарба-
та на вярата. Без изобщо да е говорил за
своите нуЖди пред никого освен пред Бо-
га, той се е гриЖил за 10 000 сираци в про-
дълЖение на повече от шейсет години.
Изцелителните дарби са свързани със
свръхестествената сила за изцеление на
болести.
12:10 Извършването на велики дела
или чудеса моЖе да вклкочва изгонването
на демони, променянето на материята
от един вид В друг, съЖиВяването от
мъртвите и упражняването на Власт
над стихиите. Филип е извършвал чуде-
са в Самария, като по този начин е спе-
челил по-широка публика от слушатели
за евангелието (Деян. 8:6,7).
Дарбата на пророкуването в първич-
ния й вид е означавала получаване на пре-
ки откровения от Бога от един човек,
който ги е предавал на другите. Поняко-
га пророците са предсказвали бъдещи съ-
бития (Деян. 11:27, 28; 21:11), но по-чес-
то те просто са изразявали БоЖиите
мисли. Също като апостолите те са

457

1 Кориншяни 12

имали за цел основаването на църквата
(Еф. 2:20). Те самите не са били основа-
та, но са поставили основата с поучени-
ята си за Господ Исус. След като веднъЖ
тази основа е била поставена, необходи-
мостта от пророци е престанала. Ин-
формацията за тяхното слуЖение е за-
пазена на страниците на НЗ. И тъй ка-
то Библията е завършена, ние отхвърля-
ме всеки така наречен „пророк", който
претендира за допълнително знание от
Бога.44
В един по-слаб, вторичен смисъл ние
използваме думата „пророк" за характе-
ризиране на всеки проповедник, който го-
Вори БоЖието слово авторитетно, про-
ницателно и резултатно. Пророчество-
то моЖе да Вклкзчва и произнасянето на
хвала на Бога (Лука 1:67,68), а така също
и насърчаването и укрепването на Него-
вите хора (Деян. 15:32).
Разпознаването на духове е способ-
ността за различаване дали един пророк
или друг човек говори със силата на Све-
тия Дух, или със силата на Сатана. При-
теЖателят на тази дарба има специал-
ната способност да познае дали напри-
мер един човек е измамник и опортк>
нист. Петър е успял да изобличи Симон
като човек, обзет от горчива Жлъчка и
вързан в нечестие (Деян. 8:20-23).
Както вече споменахме, говоренето
на разни езици е способността да гово-
риш на чуЖд език, без никога да си го изу-
чавал. Езиците са били дадени като зна-
мение най-вече за Израел.
Тълкуването на езици е свръхестест-
вената способност да разбираш език,
който никога преди това не си учил, и да
предаваш значението му на местния
език.
МоЖе би е ваЖно да се отбелеЖи, че
този списък започва най-напред с дарби-
те, които засягат главно интелекта, и
завършва с дарбите, които засягат глав-
но емоциите. В своя начин на мислене ко-
ринтяните са обърнали този ред, като
са възвисили дарбата на езиците над
всички останали дарби. Те са мислели, че

колкото повече човек има от Светия
Дух, толкова по-отнесен трябва да бъде
от някаква сила. Те са обърквали сила с
духовност.
12:11 Всички дарби, за които се говори
в пасаЖа от 8 до 10 стих, се дават и уп-
равляват от един и същ Дух. Тук отно-
во виЖдаме, че Той не дава една и съща
дарба на всички, а разпределя на всеки по
отделно, както Му е угодно. Това е още
един ваЖен момент - че Духът разпреде-
ля дарбите като Суверен. Ако ние разбе-
рем истинското значение на тези думи,
това ще премахне у нас всяка гордост,
тъй като ние нямаме нищо, което да не
сме получили, и освен това ще премахне
всяко недоволство, тъй като решение-
то каква дарба да ни бъде дадена е взе-
то от Безкрайната Мъдрост и Лк>бов, а
Неговият избор е съвършен. Погрешно е
всички да Желаят да имат една и съща
дарба. Ако всички свиреха на един и същ
инструмент, никога нямаше да има сим-
фоничен оркестър. И ако едно тяло се
състоеше само от език, то щеше да бъ-
де чудовище.
12:12 Човешкото тяло е един пример
за единство и многообразие: то е едно,
но има много части. И въпреки че всич-
ки Вярващи са различни и изпълняват раз-
лични функции, те всички се съчетават
така, че да образуват една действаща
единица - тялото.
„Така е и Христос." Тук „Христос" оз-
начава не само прославения Господ Исус
Христос в небето, но както Главата на
тялото 6 небето, така и Неговите час-
ти тук, на земята. Всички вярващи са
части на Тялото на Христос. Също как-
то човешкото тяло е средството, чрез
което личността на човека се изявява на
другите, така и Тялото на Христос е
средството на земята, чрез което Той е
избрал да се изяви на света. Това, че Гос-
под е позволил наименованието „Хрис-
тос" да вклкзчи и всички нас, които сме
части на Неговото тяло, е свидетелст-
во за Неговата чудна милост.

458

1 Коришпяни 12

12:13 Тук ПаВел продълЖава да обясня-
ва как ние сме станали части на Тялото
на Христос: „... защото ние всички... се
кръстихме в45 един Дух да съставлява-
ме едно тяло." ТоВа моЖе да означава, че
Духът е елементът, в който ние сме би-
ли кръстени, също както Водата е среда-
та, В която ние се потапяме, когато се
кръщаваме с кръщението на Вярата. Или
то моЖе също да означава, че Духът е
Този, Който извършва кръщението, то-
ест че всички ние сме били кръстени „от
един Дух". ТоВа значение е по-Вероятно
и по-разбираемо.
Кръщението на Светия Дух е стана-
ло в деня на Петдесетница, когато е би-
ла родена църквата. Ние започваме да
участваме в благословенията на това
кръщение, когато се новородим. Тогава
ние ставаме части на Тялото на Хрис-
тос.
Тук трябва да отбелеЖим няколко
ваЖни момента. Първо, кръщението на
Светия Дух е това боЖествено дейст-
вие, което поставя вярващите в Тялото
на Христос. То не е същото като водно-
то кръщение. Това става ясно от Матей
3:11; Йоан 1:33; Деяния 1:5. То не е едно
дело на благодат, което идва след спасе-
нието и чрез което Вярващите стават
по-духовни. Всички коринтяни са били
кръстени в Духа, но въпреки това Павел
ги порицава, че са „плътски", а не духов-
ни (3:1). Не е Вярно, че говоренето на ези-
ци е неизменен знак на кръщението от
Духа. Всички коришпяни са били кръсте-
ни, но не всички са говорели на езици
(12:30). Има Върхови преЖивявания от
Светия Дух, при които вярващият се
предава на управлението на Духа и полу-
чава сила отгоре, но този вид преЖивя-
вания не са същите като кръщението от
Духа и не трябва да се смесват с него.
По-нататък в стиха се казва, че всич-
ки вярващи са били напоени с един Дух.
Това означава, че те са станали участ-
ници в БоЖия Дух, в смисъл че са го при-
ели като една Личност, Която обитава

В тях, и са получили облагите от Него-
вото слуЖение в своя ЖиВот.
12:14 Без многообразието от части не
моЖе да има човешко тяло. Трябва да
има много части - Всяка една различна
от другите и действаща в подчинение на
главата и В сътрудничество с другите.
12:15 Разбирането за многообразието
като ЖизненоваЖна характеристика на
нормалното, здраво тяло ще ни предпа-
зи от две опасности - от опасността да
подценяваме себе си (15-20 cm.) и от
опасността да подценяваме другите (21-
25 cm.). Би било глупаво, ако кракът се
смяташе за маловаЖен, защото не моЖе
да върши работата на ръката. Нали
той моЖе да стои, да Върви, да тича, да
се изкачва, да танцува, да рита и да пра-
ви още много други неща.
12:16 Ухото не трябва да се чувства
безполезно, понеЖе не е око. Обикновено
никой от нас не обръща особено внима-
ние на ушите си, докато не започне да ог-
лушава. ЕдВа тогава осъзнава каква по-
лезна работа вършат те.
12:17 Ако цялото тяло беше око, то
щеше да представлява едно странно глу-
хо същество, подходящо само за цирково
представление. Или ако тялото имаше
само уши, нямаше да има нос, с който да
помирише изтичащия газ и много скоро
нямаше да моЖе и да чува, тъй като или
щеше да изпадне в безсъзнание, или да ум-
ре.
ТоВа, което ПаВел иска да подчертае
тук, е, че ако цялото тялото беше един
език, щеше да бъде едно ненормално и чу-
довищно образуваше. Коринтяните об-
ръщат толкова много внимание на дар-
бата на говоренето на езици, че създа-
ват едно местно събрание, което Всъщ-
ност представлява само един език. То
моЖе да говори, но за съЖаление това е
единственото, което моЖе да прави!
12:18 Бог не моЖе да има такива глупа-
ви намерения. В Своята несравнима мъд-
рост Той е наредил отделните части...
в тялото така, както Му е било угодно.
Едва ли има човек, който да каЖе, че Той

459

1 Коринтяни 12

не е знаел kakBo праВи! Нека да Му отда-
дем дълбоката си благодарност за дар-
бата, която ни е дал, какВато и да е тя,
и да я използваме с радост за Негова сла-
ва и за назиданието на другите. Да за-
вшкдаме на нечия чуЖда дарба, е грях. То-
ва означава да се бунтуваме срещу Бо-
Жия съвършен план за нашия Живот.
12:19 Не е възмоЖно да си представим
тяло, което се състои само от една
част. Затова коринтяните трябВа да си
спомнят, че ако всички имаха дарбата да
говорят езици, не биха могли да функци-
онират като тяло. Макар и не толкова
впечатляващи и зрелищни, другите дар-
би са също толкова необходими.
12:20 Според БоЖията наредба части-
те са много, но тялото е едно. Всичко
това ни изглеЖда много ясно във връзка
с чоВешкото тяло, но то трябва да ни
стане също толкова ясно и във връзка с
нашето слуЖение в църквата.
12:21 Колкото е безсмислено един чо-
век да заВиЖда на друг човек заради не-
говата дарба, толкова е безсмислено и
когато някой подценява дарбата на дру-
гия или смята, че не се нуЖдае от други-
те. „Окото не моЖе да рече на ръката:
Не ми трябваш; или пък главата на но-
зете: Не сте ми потребни." Окото мо-
Же да гледа как ръката върши различни
неща, но не моЖе да ги Върши. То е зави-
симо от ръката В това отношение. По-
добно и главата моЖе да знае, че трябва
да отиде на някое място, но разчита на
краката да я заведат там.
12:22 Някои части на тялото... изг-
леждат по-слаби от други. Така напри-
мер бъбреците не изглеЖдат толкова
силни колкото ръцете. Но без бъбреци-
те не моЖем, докато без ръцете моЖем.
Хората могат да Живеят без ръце и без
крака, и дори без език, но не могат да Жи-
веят без сърце или без бели дробове, или
без мозък. И Въпреки това тези Жизне-
новаЖни органи никога не се показват на
открито. Те изпълняват функциите си
незабелеЖимо.

12:23 Някои части на тялото са прив-
лекателни, докато други - не чак толко-
ва. Ние компенсираме това, като ги пок-
риваме с дрехи. По този начин същест-
вува една взаимна гриЖа меЖду частите,
която свеЖда разликите до минимум.
12:24 Благоприличните части на тя-
лото нямат нуЖда от допълнително
внимание. Но Бог е сглобил всички отдел-
ни части на тялото в едно органично ця-
ло. Някои части са благоприлични, други
- неблагоприлични. Някои са представи-
телни, други - не толкова представи-
телни. Но Бог ни е дал инстинкт, за да
моЖем да оценяваме правилно всички
части и да разбираме, че те всички зави-
сят една от друга, както и за да компен-
сираме недостатъците на онези, които
не са толкова красиви.
12:25 Взаимната гриЖа на отделните
части една за друга предотвратява раз-
цепленията или раздора в тялото. Една-
та дава на другата това, което е необ-
ходимо, и получава в замяна помощта,
която само другата част моЖе да й да-
де. Така трябва да бъде и в църквата.
Прекаленото внимание към една-единс-
тВена дарба на Духа Води до конфликти
и разцепления.
12:26 ТоВа, което наранява една част,
наранява и всички части. Това е един
добре познат факт в човешкото тяло.
Така например треската не се огранича-
ва само в една част от тялото, а засяга
целия организъм. Същото става и при
други болести и болки. Често пъти очни-
ят лекар моЖе да види тумор в мозъка,
бъбречна болест или чернодробна инфек-
ция само като погледне окото. Причина-
та е в това, че макар и тези части да са
отделени и обособени една от друга, те
Всички са части на едно тяло и връзка-
та меЖду тях е толкова Жизнена, че оно-
ва, което засяга една част, засяга и всич-
ки останали. Затова, вместо да се чуВс-
тВаме недоволни от нашата съдба или
вместо да се чувстваме независими от
другите, ние трябВа да имаме истинско
чувство за солидарност в Тялото на

460

1 Коришпяни 12

Христос. Всяко нещо, което наранява
някой друг християнин, трябва да ни при-
чиняба най-дълбока скръб. Също така,
ако Видим, че някой християнин се слави,
не трябва да му завиЖдаме, а да се рад-
ваме заедно с него.
12:27 ПаВел напомня на коринтяните,
че те са тялото на Христос. Това не оз-
начава цялото тяло на Христос, нито
едно от телата на Христос, тъйкато
има само едно Тяло. Това само моЖе да
означава, че коринтяните заедно образу-
ват един микрокосмос или една миниа-
тк>ра на Христовото Тяло. Поотделно
Всеки един от тях е част от това голя-
мо единно общество. Като такъв той
трябва да изпълнява своите функции, без
да чувства никаква гордост, независи-
мост, завист или безполезност.
12:28 Тук апостолът ни даВа още един
списък от дарби. Нито един от двата
списъка не трябва да се смята за изчер-
пателен. „И Бог е поставил някои в цър-
квата да бъдат: първо апостоли." Ду-
мата „първо" показва, че не всички са
апостоли. Дванадесетте апостоли са
мъЖе, които са били изпратени от Гос-
пода като Негови посланици. Те са били
заедно с Него по време на земното Му
слуЖение (Деян. 1:21, 22) и с изклк)чение
на Юда са Го видели след Неговото въз-
кресение (Деян. 1:2, 3, 22). Но освен два-
надесетте ученика има и други апосто-
ли. Най-белеЖитият от тях е апостол
Павел. Апостоли са били и ВарнаВа (Де-
ян. 14:4, 14); ЯкоВ, братът на Господа
(Гал. 1:19); Сила и Тимотей (1 Сол. 1:1;
2:6). Заедно с ноВозаветните пророци
апостолите са поставили основата на
църквата с това, което са поучавали за
Господ Исус Христос (Еф. 2:20). В този
смисъл на думата вече няма пророци. В
един по-широк смисъл ние все още имаме
пророци и основатели на църкви, изпра-
тени от Господа. Но вместо да ги нари-
чаме пророци, ние ги наричаме мисионе-
ри, като по този начин избягваме да съз-
даваме впечатлението, че те имат из-

ключителната Власт и сила на ранните
апостоли.
След апостолите идват пророците.
Ние вече казахме, че пророците са били
БоЖии говорители - хора, които са про-
изнасяли самото БоЖие слово във време-
то преди появата на Библията в цялос-
тния и писмен вид. Учителите са онези,
които взимат БоЖието слово и го разяс-
няват на хората по разбираем начин. Чу-
десата моЖе би се отнасят до Възкреся-
ването на мъртвите, изгонването на де-
моните и пр. Както вече обяснихме, из-
целителните дарби са свързани с мигно-
веното излекуване на болести на тяло-
то. Помаганията обикновено се свърз-
ват с работата на дяконите, които от-
говарят за материалните проблеми на
църквата. От друга страна, дарбата на
управляванията се свързва с работата
на старейшините или епископите. Това
са мъЖе, на които е поверена благочес-
тивата и духовна гршка за местната
църква. Последна в списъка е дарбата на
езиците. Ние смятаме, че редът в спи-
съка има значение. Павел споменава на
първо място апостолите, а на последно
- езиците, докато коринтяните поста-
вят на първо място езиците, а на послед-
но - апостолите!	х
12:29, 30 Въпросите, които задава
апостолът - дали всеки вярващ има една
и съща дарба, било то да бъде апостол
или пророк, или учител, или да върши чу-
деса, или изцеления, или да помага, или да
управлява, или да говори езици, или да
тълкува езици - предполагат отрицате-
лен отговор, което личи от граматичес-
ката им конструкция на оригиналния
език.46 Следователно всяка мисъл, изра-
зена, Внушена или подразбрана, че всич-
ки трябва да имат дарбата на говорене
на езици, е противна на БоЖието слово
и чуЖда на целия контекст, в който се
говори за едно тяло с различни части,
всяка от които има отделна функция.
Ако не всички имат дарбата на гово-
рене на езици, както е казано тук, тога-
ва не е правилно да се проповядва, че ези-

461

1 Коринтяни 12,13

ците са белег на кръщението от Духа.
Защото 6 този случай не Всеки би бил
кръстен с тоВа кръщение. Но истината
е, че Всички ВярВащи са се кръстили В Ду-
ха (13 cm.).
12:31 Когато Павел казва: „Копнейте
за по-големите дарби", той гоВори на ко-
ринтяните като цяло, а не като отдел-
ни индивиди. Той им казва, че като съб-
рание те трябва да Желаят да имат ед-
но добро съчетание от дарби, които да
слуЖат за назидание. Най-добрите дарби
са тези, които са най-полезни, а не кои-
то са най-зрелищни. Всички дарби се да-
ват от Светия Дух и нито една от тях
не трябва да бъде презирана. И Все пак
истина е, че някои от дарбите носят по-
голяма полза на тялото от други. Това
са и дарбите, за които Всяко местно съб-
рание трябва да се моли на Господа да му
бъдат дадени.
„А при все това аз ви показвам един
още по-превъзходен* път." С тези думи
Павел въвеЖда главата на лк>бовта (1
Кор. 13). Това, което Павел иска да каЖе,
е, че простото притеЖание на дарбите
не е толкова ваЖно, колкото упраЖнява-
нето на тези дарби В лкзбов. Л1обовта не
мисли за себе си, а за другите. Чудесно е
да видиш един човек, необикновено нада-
рен от Светия Дух, но още по-чудесно е
да видиш как този човек използва тази
своя дарба не за да привлича Вниманието
към себе си, а за изграЖдане на другите
Във Вярата.
Хората са склонни да отделят 13 гла-
Ва от контекста, В който е поставена.
Те гледат на нея като на едно отклоне-
ние, чиято цел е да намали напреЖение-
то от 12 и 14 глава, които разглеЖдат
проблема с езиците. Но това не е така.
13 глава е една ЖизненоВаЖна и неотде-
лима част от обосновката на Павел.
Злоупотребата с езиците явно е при-
чинила много разногласия В събранието.
Използвайки дарбите си за самоизтъква-
* Правилният превод не е „превъзходен", а
„по-превъзходен". - Бел. на прев.

не, самоизграЖдане и самозадоволяване,
„харизматиците" не са действали в лк>
бов. Те са получавали удовлетворение да
говорят пред публика на езици, които ни-
кога не са учили, но това е създавало ис-
тински проблеми за другите, които е
трябвало да седят и да слушат нещо, ко-
ето не са разбирали. Павел подчертава,
че всички дарби трябва да се упраЖняват
в дух на лк>бов. Целта на л1обоВта е да
помага на другите, а не да угаЖда на се-
бе си.
ВъзмоЖно е „нехаризматиците" също
да са отговаряли с действия на нелк)бов.
Те моЖе би са отивали до такива край-
ности като твърденията, че всички ези-
ци са от дявола. Техните гръцки езици са
били моЖе би по-небъздърЖани от „ха-
ризматичните" езици! Липсата им на
лк)боВ е била моЖе би по-лоша от сама-
та злоупотреба с езиците.
Затова Павел напомня на всички, че
лкзбовта е необходима и за двете стра-
ни. Ако те се отнасят с лк)бов една към
друга, проблемът до голяма степен ще се
разреши. ТоВа е проблем, който не нала-
га отлъчване или разцепление, а проблем,
който изисква лк>бов.
13:1 Дори и човек да моЖе да говори
всички езици - и човешки, и ангелски, но
не използва тази си способност за добро-
то на другите, тя няма да бъде нито по-
полезна, нито по-приятна от звънтене-
то или дрънченето на метални предме-
ти, които се удрят един в друг. Там, къ-
дето изговореното слово не се разбира,
от него няма полза. То е също като драз-
неща нервите караница, която с нищо не
допринася за общото добро. За да има
полза от езиците, те трябва да се тъл-
куват. Но дори и тогава словото, което
се казва, трябва да е за назидание. Под
„ангелски езици" моЖе би трябва да се
разбира възвишена реч, но те не са непоз-
нати езици, тъй като винаги, когато ан-
гелите са говорели на хората в Библия-
та, те са правели това на обикновен, лес-
но разбираем език.

462

1 Коринтяни 13

13:2 По същия начин човек моЖе да по-
лучава чудни откровения от Бога. МоЖе
да знае големи БоЖии тайни и невероя-
тни истини, непознати дотогава на хо-
рата, но открити сега на него. МоЖе да
получи голям прилив от боЖествено зна-
ние, предадено му по свръхестествен на-
чин. МоЖе да му бъде дадена героична вя-
ра, с която да премества планини. И
въпреки това, ако той използва тези
чудни дарби само за своя облага, а не за
назидание на другите части на Христо-
вото Тяло, те няма да имат никаква
стойност и техният притеЖател няма
да представлява нищо, няма да носи ни-
каква полза на другите.
13:3 И ако апостолът раздаде всичкия
си имот за прехрана на бедните или до-
ри предаде тялото си на изгаряне, всич-
ки тия храбри дела няма да го ползват
никак, ако не са извършени в дух на лк>-
бов. Ако той само се опитва да привле-
че вниманието към себе си и да си създа-
де по-голяма популярност, тогава тази
негова добродетелност няма да струва
пукната пара.
13:4 Някой беше казал: „Тази глава не
започва като трактат върху лкобовта,
а както повечето литературни бисери
в НЗ, се въвеЖда във връзка с някаква
местна ситуация." ХодЖ характеризира
коринтяните по следния начин: нетър-
пеливи, недоволни, завистливи, надути,
егоистични, непочтителни, незаинтере-
совани от чувствата и нуЖдите на дру-
гите, подозрителни, раздразнителни и
придирчиви.
И така, на тези отрицателни качест-
ва апостолът сега противопоставя по-
лоЖителните качества на истинската
лк>бов. Най-напред „лкЯювта дълго тър-
пи и е милостива". Дълготърпението
означава да моЖеш търпеливо да издър-
Жаш на всички предизвикателства. Ми-
лостта е активната доброта, вършене-
то на дела в интерес на другите. „Лкь
бовта не завшкда" на другите; точно
обратното - тя се радва, когато други-
те се почитат и издигат. „Лк>бовта не

се превъзнася, не се гордее." Тя разбира,
че всяко нещо, което има, е дар от Бога,
и че човекът няма нищо, с което да се
гордее. Дори и дарбите на Духа се разп-
ределят по суверенен начин от Бога и не
трябва да правят човека горд или надме-
нен, независимо колко впечатляваща мо-
Же да е дарбата, която притеЖава.
13:5 Л1обовта „не безобразничи". Ако
един човек наистина действа в лк>бов,
той ще бъде мил и внимателен. Лобов-
та не търси егоистично своето, а се ин-
тересува от това, което ще помогне на
другите. Лкобовта „не се раздразнява",
а се съгласява да търпи обиди и оскърб-
ления. Л1обовта не мисли зло - тоест не
приписва лоши мотиви на другите и не
проявява подозрителност към техните
действия. Тя е простодушна.
13:6 ЛЪбовта „не се радва на неправ-
дата, а се радва заедно с истината". В
човешката природа има една недостой-
на Жилка, която кара човека да се радва
на това, което не е право, особено кога-
то му се струва, че даден несправедлив
акт ще му донесе облаги. Това не е духът
на лЪбовта. Лкобовта се радва винаги,
когато побеЖдава правдата.
13:7 Изразът „всичко премълчава"
моЖе да означава или че лк>бовта търпе-
ливо издьрЖа всичко, или че скрива греш-
ките на другите. Думата, преведена ка-
то „премълчава", моЖе да се преведе и
като „покрива". Шобовта не разгласява
излишно грешките на другите, макар и
да проявява твърдост, когато трябва
да се упраЖни благочестиво наказание.
„На всичко хваща вяра": тълкува
действията и събитията по възмоЖно
най-полоЖителен начин. „На всичко се
надява": горещо Желае всичко да бъде за
добро. „Всичко търпи", когато е прес-
ледвана или към нея проявяват лошо от-
ношение.
13:8 След като е описал характерните
качества на вярващите, които упраЖня-
ват своята дарба в лк>бов, апостолът
сега набляга на постоянството на лю-
бовта, което се противопоставя на вре-

463

1 Коринтяни 13

менния характер на дарбите. „Лк>бовта
никога не отпада." Л1обовта ще продъл-
Жи и през цялата Вечност, 6 смисъл че
ние ще обичаме Господа и ще се обичаме
един друг, докато тези дарби ще траят
само Временно.
ПасаЖът от 8 до 13 cm. се тълкува по
два основни начина. Според традицион-
ния начин дарбите на пророкуването, го-
воренето на езици и знанието ще прес-

танат, когато вярващите влязат във
вечността. Според втория начин тези
дарби вече са престанали и това се е слу-
чило, когато е бил завършен Канонът на
Писанията. За да ви дадем представа и
за двете мнения, ще се опитаме да пре-
разкаЖем пасаЖа от 8 до 12 cm. no два на-
чина под заглавията ВЕЧНО СЪСТОЯ-
НИЕ и ЗАВЪРШЕН КАНОН.

ВЕЧНО СЪСТОЯНИЕ
Лк>бовта никога не преминава. За раз-
лика от нея пророчествата, които съ-
ществуват сега, ще се прекратят, кога-
то Божиите хора отидат у дома на не-
бето. Дарбата на знанието, която съ-
ществува сега, ще се прекрати, когато
достигнем окончателното си осъщест-
вяване в слава. (Когато Павел казва, че
знанието ще се прекрати, той няма
предвид, че в небето няма да има знание.
Той има предвид свръхестествената
дарба на знание, чрез която човекът по-
лучава знание за някоя божествена исти-
на по свръхестествен начин.)
13:9 В този Живот нашето знание е в
най-добрия случай частично и затова ние
имаме нуЖда от пророчества. Има мно-
го неща в Библията, които не разбира-
ме, и много тайни в БоЖието провиде-
ние.
13:10 Но когато дойде съвършеното,
тоест когато достигнем съвършеното
състояние във вечния свят, тогава дар-
бите на частичното знание и частично-
то пророчество ще се прекратят.
13:11 Този Живот моЖе да се сравни с
детството47, когато нашето говорене,

ЗАВЪРШЕН КАНОН
Лкобовта никога не преминава. Но про-
рочествата (от времето на ПаВел) ще
престанат, тъй като нуЖдата от та-
кива преки откровения ще изчезне след
написването на последната книга от
НЗ. Езиците, които все още се използ-
ват по времето на Павел, ще се прекра-
тят (сами), когато шейсет и шестте
книги на Библията бъдат завършени, за-
щото повече няма да има нуЖда да се
потвърждава проповядването на апос-
толите и пророците (Евр. 2:3,4). Знани-
ето за боЖествените истини е било да-
дено от Бога на апостолите и пророци-
те, но то също ще се прекрати, когато
цялото християнско учение бъде дадено
веднъЖ завинаги.
Ние, тоест апостолите, знаем отчас-
ти (в смисъл че все още получаваме бо-
говдъхновено знание чрез пряко откро-
вение от Бога) и отчасти пророкуваме
(тъй като моЖем да изразим само час-
тичните откровения, които получава-
ме).
Но когато дойде съвършеното, т. е.
когато Канонът бъде завършен след на-
писването на последната книга на НЗ,
тогава периодичните или откъслечните
откровения на божествената истина
ще престанат и с изказването на тази
истина ще се свърши. ПоВече няма да
има нуЖда от частични откровения,
тъй като хората ще имат пълното Бо-
Жие слово.
Дарбите на знаменията са свързани с
детството на църквата. Самите дарби

464

1 Коришпяни 13,14

разбиране и мислене са много ограничени
и много незрели. Небесното състояние
моЖе да се сравни със зрелостта. Тога-
Ва нашето ^детство" ще бъде нещо от-
13:12 Докато сме на земята, ние вшк-
даме нещата неясно и неопределено, Все
едно че гледаме В мътно огледало. За
разлика от земята небето ще бъде ка-
то да гледаме нещата лице В лице, то-
ест без нищо, което да замъглява обра-
за. Сега нашето знание е частично, но
тогава ще познаем напълно - така как-
то и ние сме били познати. Ние никога
няма да имаме пълно знание, дори и в не-
бето. Само Бог е всезнаещ. Но тогава
нашето знание ще бъде много по-пълно
от сега.

не ра били детски; те са били едни необ-
ходими дарове на Светия Дух. Но след
събирането на пълното БоЖие открове-
ние в Библията, дарбите на чудесата са
престанали. Думата „дете"47 тук озна-
чава „бебе, което още не моЖе да гово-
ри добре".
Сега (по време на апостолската епо-
ха) ние вшкдаме неясно, като в огледало.
Нито един от нас (апостолите) не е по-
лучил пълното БоЖие откровение. То ни
се дава на части, като парченца от кар-
тинка за нареждане. Когато Канонът на
Библията бъде завършен, неяснотата
ще изчезне и ние ще вшкдаме цялата кар-
тина. Нашето знание (като апостоли и
пророци) понастоящем е частично. Но
когато последната книга от НЗ бъде на-
писана, ние ще знаем по-пълно и по-близ-
ко от когато и да било преди това.

13:13 Вярата, надеЖдата и лк>бовта
са това, което Кели нарича „главните
морални принципи, характерни за хрис-
тиянството". Тези благодатни милос-
ти на Духа са не само no-висши от дар-
бите на Духа, но и по-дълготрайни. Нак-
ратко казано, плодът на Духа е по-ваЖен
от дарбите на Духа.
А лк)бовта е най-голямата от тези
милости, защото е по-полезна за други-
те. Тя не е егоцентрична, а „другоцент-
рична".
И така, преди да приключим с разглеж-
дането на тази глава, искаме да напра-
вим няколко забелеЖки. Както Вече спо-
менахме no-горе, едно широко прието
тълкуване на пасаЖа от 8 до 12 cm. е, че
в него се прави сравнение меЖду услови-
ята в този Живот и условията във веч-
ността. Но има много верни християни,
които се придърЖат към мнението, че
тук се говори за времето на ЗАВЪРШЕ-
НИЯ КАНОН. Те вярват, че целта на
дарбите на знаменията е била да пот-
върдят проповедите на апостолите пре-
ди даването на БоЖието слово в оконча-
телния му писмен Вид и че нуЖдата от

тези дарби:чудеса е отминала след за-
вършването на НЗ. Макар и да заслуЖа-
ва сериозно внимание, това мнение едва
ли моЖе да се докаЖе с твърда полоЖи-
телност. Дори и да вярваме, че дарбите
на знаменията са престанали в края на
апостолската епоха, ние не моЖем да ка-
Жем с абсолкшша сигурност, че Бог няма
да поЖелае да използва тези дарби днес.
Независимо кое мнение поддърЖаме -
първото или второто - трябва да зна-
ем, че непреходната поука на този пасаЖ
е, че докато дарбите на Духа са частич-
ни и временни, плодът на Духа е вечен и
по-превъзходен. Когато действаме в лк>-
бов, това ще ни спаси както от непра-
вилно използВане на дарбите, така и от
разцепленията и раздорите, които се по-
лучават вследствие на злоупотребата с
тях.
14:1 Връзката меЖду тази и предишна-
та глава е явна. Християните трябва да
преследват лк>бовта. Това означава, че
те винаги трябва да се стремят да слу-
Жат на другите. Те също така трябва
ревностно да копнеят и за духовните
дарби в своето събрание. Вярно е, че дар-

465

1 Коршмпяни 14

бшпе се разпределят от Духа, както Му
е угодно, но също толкова Вярно е и то-
Ва, че ние момеем да искаме дарби, които
ще бъдат с най-голямо значение за мест-
ното събрание. Затова ПаВел ни предла-
га да Желаем особено много дарбата на
пророкуването. По-нататък той обяс-
нява защо пророкуването е от по-голяма
полза от езиците.
14:2 Този, който говори на език, без да
има тълкувател, не носи полза на събра-
нието. Бог разбира какво казва той, но
хората не разбират, защото за тях то-
ва е един чуЖд език. Той моЖе да изрича
чудни истини, непознати дотогава на ни-
кого, но от това няма никаква полза, за-
щото никой не го разбира.
14:3 От друга страна, онзи, който про-
рокува, назидава другите, увещава ги и ги
утешава. Причината за това е, че той
говори на езика на хората. Когато Павел
казва, че пророкът изграЖда, насърчава
и утешава хората, той не дава определе-
ние. Той просто казва, че това са следс-
твията от предаването на едно посла-
ние на език, който хората разбират.
14:4 4 стих често се използва за оправ-
даване на личната употреба на езици за
самоназидание. Но фактът, че думата
„църква" се среща девет пъти в тази
глава (4,5,12, 19,23, 28, 3, 34 и 35), гово-
ри доста убедителното в полза на дока-
зателството, че Павел не разглеЖда
въпроса за молитвения Живот на вярва-
щия в уединението на неговата стая, а
за използването на езици в местното
събрание. Контекстът показва, че цел-
та на апостола не е толкова да защити
използването на езици за самоназидание,
колкото да осъди всякаква употреба на
тази дарба в църквата, която не води до
назидание на другите. Лк>бовта мисли за
другите, а не за себе си. Ако дарбата на
говоренето на езици се упраЖнява в лк>
бов, тя ще бъде от полза не само за себе
си, но и за другите.
„Който пророкува, назидава църква-
та." Който пророкува, не използва тази
дарба за своя лична полза, а говори поучи-

телно на език, който събранието разби-
ра.
14:5 Павел не презира дарбата на гово-
ренето на езици, тъй като добре разби-
ра, че това е един дар на Светия Дух. Той
не моЖе и не иска да презира нещо, което
идва от Духа. С думите „Желал бих всич-
ки вие да говорите езици" апостолът
отхвърля всяко егоистично Желание да
ограничи тази дарба единствено до себе
и няколко избрани лк>бимци. Неговото
Желание прилича на Желанието на Мой-
сей: „Дано всичките Господни лк>де бъ-
дат пророци, та да тури Господ Духа Си
на тях (Чие. 11:296)!" Но когато казва
това, Павел знае, че БоЖията воля не е
всички вярващи да имат една-единстве-
на дарба (вЖ. 12:29,30).
Той би Желал коринтяните повече да
пророкуват, защото така ще се назида-
ват един друг, докато, когато говорят
езици, без да има тълкуване, техните
слушатели няма да разбират и следова-
телно няма да имат полза от това. Па-
вел предпочита назиданието пред по-
казността. „Онова., което удивлява, е
далеч по-маловаЖно от това, което на-
зидава" - казва Кели.48
Изразът „освен ако тълкува" моЖе да
означава „освен ако този, които говори
езици, не тълкува", или „освен ако някой
не тълкува".
14:6 Дори и самият Павел да дойде при
тях в Коринт и да говори на езици, то-
ва няма да им донесе никаква полза, освен
ако не разберат неговите думи. Те тряб-
ва да могат да разбират това, което
той казва като откровение, знание,
пророчество или поучение. Изследова-
телите са на мнение, че откровението
и знанието са неща, свързани с вътреш-
ното възприятие, докато пророчество-
то и поучението засягат външното изя-
вяване на същите. Главната мисъл на
Павел в този стих е, че за да моЖе да пол-
зва църквата, посланието трябва да бъ-
де разбираемо. Той доказва това в след-
ващите стихове.

466

1 Коринтяни 14

14:7 Най-напред апостолът използва
един пример от областта на музиката.
Ако тоновете на свирката или гъдулка-
та не се различават, никой няма да мо-
Же да познае какво свирят те. Единст-
вената музика, на която моЖем да се
наслаждаваме, е музиката, чиито тоно-
ве се различават и която има определен
ритъм и известна яснота.
14:8 Същото се отнася и за тръбата.
Сигналът за започване на битката
трябва да бъде определен и ясен, в про-
тивен случай никой няма да се приготви
за бой. Ако тръбачът само стои и духа
монотонно тръбата, войниците изобщо
няма да се помръднат от мястото си.
14:9 Същото е и с човешката реч. Ако
речта, която произнасяме, е неразбира-
ема, никой няма да разбере какво казва-
ме. От нея ще има толкова полза, колко-
то ако говорим на Пятъра. Всичко то-
ва има едно практическо приложение, а
именно - че слуЖението или поучението
трябва да бъде просто и ясно. Ако то е
прекалено „слоЖно" и не стига до умове-
те на хората, те няма да имат никаква
полза от него. То моЖе да донесе извес-
тно удовлетворение на говорещия, но ня-
ма да донесе никаква полза на БоЖиите
хора.
14:10 Сега апостолът прави една дру-
га ил1острация на истината, която обяс-
нява с многото „гласове на света". Тук
предметът, който се разглеЖда, е мно-
го по-обширен от човешките езици; той
вклк>чва начините на общуване и на дру-
гите създания. МоЖе би Павел има пред-
вид и птичите песни, и звуците, издава-
ни от Животните. Ние знаем, че птици-
те пеят по различен начин по време на
ухаЖване, миграция и хранене. Също та-
ка Животните използват различни звуци
за предупреждение в случай на опасност.
Тук Павел просто казва, че всички тези
гласове имат ясно значение. Нито един
от тях не е без значение, а носи опреде-
лено послание.
14:11 Същото се отнася и до човешка-
та реч. Ако човек не говори членораздел-

но, никой няма да го разбере. Той би имал
същия успех, ако бърбореше безсмислени
глупости. Малко са нещата, които мо-
гат да поставят човека на такова изпи-
тание, като опитът да общува с някой,
който не разбира неговия език.
14:12 Като имат предвид всичко това,
коринтяште трябва да съчетаят своя
копнок за духовните дарби с Желанието
да назидават църквата. Мофат превеЖ-
да този текст така: „Направете нази-
данието на църквата своя цел в това Же-
лание за възвисяване." ЗабелеЖете, че
Павел никъде не разубеЖдава коринтяни-
те да не копнеят за духовните дарби, а
се старае така да ги води и наставлява,
че в използването на тези дарби те да
достигнат най-високата цел.
14:13 Ако някой говори на език, нека се
моли и за дарбата да тълкува. Това съ-
що така би могло да означава, че той
трябва да се моли и за дарбата някой да
тълкува.49 ВъзмоЖно е един човек, кой-
то има дарбата да говори на езици, да
има дарбата и да тълкува, но това по-
скорое изклкочение, отколкото правило.
Аналогията с човешкото тяло предпо-
лага различни функции на различните ор-
гани.
14:14 Ако един човек се моли например
на език по Време на събрание на църква-
та, духът му се моли, в смисъл че него-
вите чувства намират начин да се изра-
зят, макар и не на обикновен човешки
език. Но умът му не дава плод, защото
това не носи полза на никого. Събрание-
то не знае какво казва той. Както ще
обясним в белеЖките върху 14:19, ние
смятаме, че „умът ми" означава „разби-
рането ми от другите".
14:15 Тогава какъв е изводът? Изво-
дът е, че Павел ще се моли не само с ду-
ха си, ио и по такъв начин, че да бъде раз-
бран. Това е и значението на израза „но
ще се моля и с ума си". Апостолът иска
да каЖе не толкова, че ще се моли така,
че самият той да разбира, колкото, че
ще се моли така, че да помогне на други-
те да разбират. Също така той ще пее

467

1 Коринтяни 14

с духа си, и ще пее и с ума си, за да бъде
разбран от другите.
14:16 Че тоВа е правилното значение
на пасаЖа, се виЖда съВсем ясно от 16
стих. Ако Павел благодари със своя соб-
ствен дух, но не така, че да бъде разбран
от другите, как моЖе някой, който не
разбира езика, на който той говори, да
каЖе на края „Амин"?
„Она, който е в положението на прос-
тите", означава човек от публиката,
който не знае езика на говорещия. МеЖ-
ду другото, този стих ни дава право да
казваме „Амин" по време на общите мо-
литви на църквата.
14:17 Когато говори на непознат език,
човек наистина моЖе да благодари на
Бога, но ако другите не знаят какво каз-
ва той, не се назидават.
14:18 Апостолът явно моЖе да говори
повече езици от всички тях. Ние знаем,
че ПаВел е изучавал чуЖди езици, но тук
съвсем явно става въпрос за неговата
дарба за говорене на езици.
14:19 Независимо от тази своя висша
способност да говори езици, Павел казва,
че предпочита да изговори пет думи с
ума си, така че да бъде разбран, откол-
кото десет хиляди думи на непознат
език. Той изобщо не се интересува от
езика като средство за лична изява.
Главната цел на апостола е да помогне
на БоЖиите хора. Затова той решава, че
когато говори, ще говори по такъв на-
чин, че да бъде разбран от другите.
Изразът „с ума си" е в граматична
форма, в която родителният падеЖ из-
разява логическо допълнение.50 Той не оз-
начава „това, което аз разбирам", а „то-
ва, което другите разбират, когато аз
говоря".
' ХодЖ много добре обяснява, че в случая
контекстът засяга не това, което Па-
вел разбира, когато говори на езици, а
това, което другите разбират, когато
той говори на езици:
„ Трудно моЖем да повярваме, че Павел
благодари на Бога, че има в такова изоби-
лие дарбата на говоренето на езици, ако

тази дарба се състои в способността да
говори езици, които той самият не раз-
бира и използването на които, при това
условие, според неговия принцип не моЖе
да ползва нито него, нито другите. От
този стих става също толкова ясно, че
да говориш на езици, не означава да гово-
риш в състояние на умствено безсъзна-
ние. Общоприетото учение във връзка с
природата на тази дарба е единственото
последователно обяснение на този па-
саЖ. Павел казва, че въпреки че моЖе да
говори на повече чуЖди езици от всички
коринтяни, той предпочита да изговори
пет думи с ума си, т. е. така, че да бъде
разбран, отколкото десет хиляди думи
на непознат език. Това става „В църква-
та", т. е. в събранието, така че да моЖе
да поучава и другите (katecheo), да моЖе
да ги наставлява устно (Гал. 6:6). Това
показва какво се има предвид под „с ума
си". Товаеда говоря по такъв начин, чеда
предам наставление." 5J
14:20 След това Павел увещава корин-
тяните да не бъдат незрели в своето
мислене. Децата предпочитат развлека-
телното пред полезното, блестящото
пред истинското. Павел им казва: „Не се
радвайте по детински начин на тези
ефектни дарби, които вие използвате, за
да се самоизтъквате. Има само една об-
ласт, 6 която трябва да се дърЖите ка-
то деца и това е областта на злобата
или злото. Във всички останали области
вие трябва да мислите като зрели мъ-
Же."
14:21 За да покаЖе, че езиците са зна-
мение за невярващите, а не за вярващи-
те, апостолът ни дава един цитат от
Исая. Там Бог казва, че понеЖе децата на
Израел са отхвърлили Неговото посла-
ние и са му се подиграли, Той ще им гово-
ри на друг език (Ис. 28:11). Изпълнението
на това пророчество става, когато аси-
рийските нашественици влизат в израе-
лската земя и израилтяните слушат
сред тях да се говори асирийски език. За
тях това е знак, че са отхвърлили БоЖи-
ето слово.

468

1 Коринтяни 14

14:22 Аргументът на Павел тук е, че
след като Бог е определил езиците като
белег за невярващите, коринтяните не
трябва да Желаят да ги използват тол-
кова свободно в събранията на вярващи-
те. Там би било по-добре да пророкуват,
тъй като пророчеството е белег за вяр-
ващите, а не за невярващите.
14:23 Ако цялата църква се събере на
едно място и всички коринтяни гово-
рят на езици, без да тълкуват, какво ще
си помислят непознатите хора, които
влизат? За тях това няма да бъде свиде-
телство. Те no-скоро ще си помислят, че
светиите са полудели.
МеЖду 22 cm. и пасаЖа от 23 до 25 cm.
има едно привидно противоречие. Във 22
cm. се казва, че езиците са белег за невяр-
ващите, докато пророчеството - за
вярващите, а тук, в пасаЖа от 23 до 25
cm., Павел казва, че езиците, които се из-
ползват в църквата, могат само да
объркат и да препънат невярващите, до-
като пророчеството моЖе да ги насър-
чи.
Обяснението на това привидно проти-
воречие е следното. Невярващите във 22
cm. са онези, които са отхвърлили БоЖи-
ето слово и са затворили сърцата си за
истината. Езиците са белег на БоЖия
съд над тях, както в случая с Израел, опи-
сан от Исая (21 cm.). Невярващите в па-
саЖа от 23 до 25 cm. са хората, които Же-
лаят да бъдат поучавани. Техните сърца
са отворени да слушат БоЖието слово,
което се виЖда от тяхното присъствие
в християнското събрание. Ако те чуят
християните да говорят на чуЖди езици
без тълкуване, това няма да им помогне,
а no-скоро ще им попречи.
14:24 Ако някои непознати хора влязат
в едно събрание, в което християните
пророкуват, вместо да говорят на ези-
ци, те ще чуят и ще разберат това, кое-
то се говори, и ще бъдат обвинени от
всички и осъдени от всички. Това, кое-
то апостолът подчертава тук, е, че не
моЖе да се получи истинско изобличение
за грях, ако слушателите не разбират

това, което се говори. Когато се говори
на езици, без да се тълкува, новодошли-
те посетители явно няма да имат ни-
каква полза. Онези, които пророкуват,
правят това на говоримия език на слуша-
телите, в резултат на което те оста-
ват с дълбоко впечатление от това, ко>
ето чуват.
14:25 Тайните на сърцето на човека
стават явни чрез пророкуването. Чове-
кът чувства, че говорещият се обръща
директно към него. БоЖият Дух предиз-
виква изобличение в неговата душа.
Вследствие на това той ще падне на ли-
цето си, ще се поклони пред Бога и ще
изповядва, че Бог наистина е мегкду те-
зи хора.
И така, основната мисъл на Павел в
пасаЖа от 22 до 25 cm. е, че езиците без
тълкуване не могат да предизвикат
изобличение у невярващите, докато про-
рокуването моЖе.
14:26 Поради злоупотребите, навлезли
в църквата във връзка с дарбата на гово-
ренето на езици, БоЖият Дух намира за
необходимо да постанови някои правила,
които да регулират нейното използване.
ПасаЖът от 26 до 28 cm. ни казва какви
са тези правила.
Какво е ставало, когато християните
от ранната църква са се събирали заед-
но? От 26 cm. изглеЖда, че тези събира-
ния са били много неофициални и свобод-
ни. БоЖият Дух е имал свободата да из-
ползва различните дарби, които е бил дал
на църквата. Един е имал да предлоЖи
псалм, друг - поучение, трети е говорел
на непознат език, четвърти е казвал от-
кровение, получено директно от Госпо-
да, пети е тълкувал езика, който вече е
бил даден. Павел мълчаливо одобрява те-
зи „отворени" събрания, на които БоЖи-
ят Дух е бил свободен да говори чрез раз-
лични братя. Но след като заявява това,
Павел постановява и първото ограниче-
ние за упраЖняването на тези дарби.
Всичко трябва „да става за назидание".
Фактът, че едно нещо е сензационно или
ефектно, не означава, че то непременно

469

1 Корингпяни 14

трябВа да има място В църквата. За да
бъде приемливо, слуЖението трябва да
има за резултат изграждането на Божи-
ите хора. Това е значението и на дума-
та „назидание" - духовен растете.
14:27 Второто ограничение е това, че
на едно събрание могат да говорят на
езици не повече от трима души. „Ако ня-
кой говори на непознат език, нека гово-
рят по двама, или най-много по трима."
Не моЖе да има събрание, на което мно-
зинството хора стават и демонстри-
рат умението си да говорят чуЖди ези-
ци.
След това ние научаваме, че двамата
или тримата, които могат да говорят
на езици по време на събрание на църква-
та,, трябва да правят това „по ред". То-
ва означава, че те не трябва да говорят
по едно и също време, а един след друг.
Така ще се избегнат безредието и хао-
сът, които се получават, когато някол-
ко души говорят едновременно.
Четвъртото правило е, че трябва да
има тълкувател: „... а един да тълкува."
Ако някой стане да говори на чуЖд език,
той трябва най-напред да знае дали в
събранието има някой, който ще тълку-
ва това, което ще каЖе.
14:28 Ако няма тълкувател, тогава
такъв човек нека да мълчи в църква. Той
моЖе да бъде там и да говори на този не-
познат език наум на себе си и на Бога, но
няма право да говори пред всички.
14:29 В пасаЖа от 29 до 33 cm. се дават
правила за упраЖняване на пророческата
дарба. Първото правило е, че от проро-
ците трябва да говорят само двама или
трима, а другите - да разсъждават. На
едно събрание могат да взимат участие
не повече от трима, а останалите, кои-
то слушат, трябВа да отсъдят дали ка-
заното е истинско боЖествено слово или
говорещият е лъЖлив пророк.
14:30 Както вече казахме, пророците
получават преки съобщения от Господа
и ги изявяват на църквата. Но също та-
ка е възмоЖно, след като предаде съоб-
щението, същият пророк да продълЖи и

да проповядва. Затова апостолът пос-
тановява правилото, че ако един пророк
говори и дойде откровение на някой друг
пророк, който седи сред публиката, то-
гава първият трябва да спре да говори
и да даде думата на втория, който е по-
лучил най-новото откровение. Както ня-
кои предполагат, причината за това е, че
колкото повече говори първият, толко-
ва по-голяма е опасността да говори от
себе си, а не по вдъхновение. ПродълЖи-
телното говорене крие опасността да
се отклоним от БоЖиите думи и да за-
почнем да изказваме своите собствени
думи. Откровението е no-висше от Всич-
ко останало.
14:31 Пророците трябва да говорят
един след друг. Нито един пророк не
трябва да говори през цялото време. По
този начин църквата ще има най-голяма
полза - всички ще могат да се поучават
и всички да се увещават или насърча-
ват.
14:32 32 cm. ни дава един много ваЖен
принцип. Четейки меЖду редовете, мо-
Жем да каЖем, че вероятно коринтяни-
те са имали погрешната представа, че
колкото повече БоЖият Дух Живее В
един човек, толкова по-слаб контрол мо-
Же да упраЖняВа той над себе си. Те мо-
Же би са смятали, че такъв човек тряб-
ва да изглеЖда колкото се моЖе по-от-
несен, и, както казва Годет, мислели са,
че колкото повече един човек има от Ду-
ха, толкова по-малко интелигентност
или самосъзнание притеЖава самият
той. За тях човекът, който е бил управ-
ляван от Духа, се е намирал 8 едно пасив-
но състояние и не е моЖел да контроли-
ра своето говорене, времето на говоре-
не и действията си като цяло. Такава ед-
на представа е напълно противополоЖ-
на на пасаЖа от Писанието, който разг-
леЖдаме сега. „Духовете на пророците
се покоряват на самите пророци." То-
ва означава, че пророкът не моЖе да из-
падне в екстаз, без да е съгласен и про-
тивно на своята воля. Той не моЖе да
пренебрегне наставленията в тази гла-

470

1 Коришпяни 14

6а nog предлог, че не е могъл да направи
нищо. Той самият моЖе да определи ко-
га или колко да говори.
14:33 „Защото Бог не е Бог на безре-
дие, а на мир." С други думи, ако едно
събрание представлява сцена на хаос и
бъркотия, моЖем да бъдем сигурни, че
БоЖият Дух не дърЖи властта в него!
14:32 Както е известно, разделението
на стихове и поставянето на препина-
телни знаци в НЗ е станало векове след
написването на оригиналните ръкописи.
Последната част от 33 cm. придобива
много по-ясен смисъл, ако послуЖи като
уточнение на църковните обичаи, за ко-
ито се говори в 34 cm., отколкото като
една универсална истина за вездесъщия
Бог. (Някои гръцки версии на НЗ и анг-
лийски преводи използват тази пункту-
ация.) Така например текстът на АСПБ
е следният: „Както е по всичките църк-
ви на светиите, Жените нека да мълчат
в църквите: защото не им е позволено да
говорят; а да се подчиняват, както каз-
ва и законът." Наставленията, които
Павел отправя към коринтските све-
тии, не се отнасят само до тях. Това са
същите наставления, които са били да-
дени и на „всичките църкви на светии-
те". Според последователното свиде-
телство на НЗ Жените имат много цен-
ни слуЖения, но на тях не им е дадено да
имат публично слуЖение пред цялата
църква. На тях е поверена изклктител-
но отговорната работа за дома и за от-
глеЖдането на децата, но те нямат пра-
во да говорят публично пред цялото съб-
рание. Те имат едно подчинено полоЖе-
ние спрямо мъЖа.
Ние вярваме, че изразът „както казва
и законът", се отнася до подчинението
на Жената на мъЖа. Това се казва съвсем
ясно в закона, който тук най-вече озна-
* Българският преВод от 1924 г. „и на мъЖа
ти ще бъде подчинено всяко тбое Желание" не
е правилен. - Бел. на прев.
** Общият старогръцки език, налоЖил се от
края на IV В. пр. Хр. - Бел. на преВ.

чава ПетокниЖието. В Битие 3:16 нап-
ример се казва: „... и към мъЖа ти ще бъ-
де твоето Желание*; и той ще те вла-
дее."
Често пъти някои хора казват, че то-
ва, което Павел забранява в този стих,
са глупавите приказки и клкзкарстване-
то на Жените в църквата по време на
слуЖбата. Но такова едно тълкуване е
несъстоятелно. Думата, преведена тук
като „говорят" (laleo), не е означавала
„бърборя" на койне* * гръцки. Същата ду-
ма е използвана от Бога и във 21 cm. на
същата тази глава, както и в Евреи 1:1.
Тя означава „да говоря с авторитет".
14:35 И наистина, на Жените не е поз-
волено да задават въпроси пред всички в
църквата. Ако искат да научат нещо,
те трябва да питат мъЖете си у дома.
Някои Жени могат да се опитат да за-
обиколят забраната за говоренето в
църквата чрез задаване на въпроси. Чес-
то пъти ние моЖем да поучаваме други-
те, като просто задаваме въпроси. Сле-
дователно целта на този стих е да осу-
ети използването на всякакви такива
вратички или опити за нарушение на пра-
вилото.
Ако някой попита как моЖе да се при-
лоЖи това правило във връзка с неомъ-
Жената Жена или вдовица, отговорът е,
че Писанията не разглеЖдат изключени-
ята, а дават общите правила. Ако една
Жена няма съпруг, тя моЖе да пита баща
си, брат си или някой от старейшините
на-събранието. Всъщност текстът мо-
Же да се преведе и така: „Нека питат
мъЖките52 си у дома." Основното прави-
ло, което трябва да помним, е, че за Же-
ната е срамно да говори в църква.
14:36 Очевидно апостол Павел добре
разбира, че неговото учение по този въп-
рос ще предизвика големи спорове. Кол-
ко прав е той! За да отбие всякакви въз-
раЖения, апостолът задава следния иро-
ничен въпрос в 36 стих: „Що? Бозкието
слово от вас ли излезе? Или само до вас
ли е достигнало?" С други думи, ако ко-
ринтяните казват, че знаят повече от

471

1 Коршипяни 14,15

апостола по Всички тези Въпроси, тога-
Ва той трябва да ги запита дали те ка-
то църква, са създали Бюкието слово,
или те ли са единствените, които са го
получили. Тяхното отношение показва,
че те смятат себе си за официален авто-
ритет по тези въпроси. Но фактите со-
чат, че нито една църква не е създала Бо-
Жието слово и нито една църква не при-
тежава изключителни права Върху него.
14:37 ВъВ Връзка с Всички горни нас-
тавления апостолът подчертава, че те
не са негови собствени идеи или обясне-
ния, а са „заповед от Господа". Затова и
всеки, който е Господен пророк или кой-
то наистина е духовен, ще признае, че
това е така. Този стих е достатъчно до-
бър отговор на хората, които твърдят,
че някои от Павловите писания и особе-
но тези, които засягат въпроса за Жени-
те, отразяват неговите собствени
предразсъдъци. Тези наставления не
представляват личното мнение на Па-
вел, защото те са заповеди от Господа.
14:38 Очевидно ще има хора, които ня-
ма да Желаят да ги приемат като таки-
ва, и затова апостолът добавя: „... ако
някой не иска да признае, нека не приз-
нае." Ако един чоВек откаЖе да признае,
че тези писания са боговдъхновени, и да
им се подчини, тогава за него няма друг
път, освен да продълЖи да ЖиВее 8 неве-
Жество.
14:39 За да обобщи предходните нас-
тавления върху ползването на дарбите,
Павел сега казва на братята да копне-
ят за дарбата да пророкуват, като не
забраняват да се говори и на езици. То-
зи стих показва относителната ваЖ-
ност на тези две дарби - за едната те
трябва копнеят, докато другата не
трябва да забраняват. Пророкуването е
по-ценно от говоренето на езици, защо-
то чрез него грешниците се изоблича-
ват, а светиите се назидават. Езиците
без тълкуване не слуЖат за никаква дру-
га цел освен за да могат коринтяните да
говорят на Бога и на себе си и за да показ-

ват умение да говорят чуЖди езици - не-
що, което им е било дадено от Бога.
14:40 Последното увещание на Павел
е, че всичко трябва да става с приличие
и ред. фактът, че това ограничение е
поставено в тази глава, трябва много да
ни говори. През всички години събрания-
та на онези, които са твърдели, че при-
теЖават способност да говорят на ези-
ци, не са се отличавали с особено голям
ред. Точно обратното, техните слуЖби
са представлявали сцени на некотроли-
руеми емоции и общо объркване.
И така, нека да обобщим ограничени-
ята, които апостол Павел поставя вър-
ху употребата на езици в местното съб-
рание:
1.	Не трябва да забраняваме говоренето
на езици (39 cm.).
2.	Ако някой говори на езици, трябва да
има и тълкувател (276,28 cm.).
3.	По време на събрание на езици могат
да говорят не повече от трима души
(27а cm.).
4.	Те трябва да говорят един по един (276
cm.).
5.	ТоВа, което казват, трябва да е за на-
зидание (266 cm.).
6.	Жените трябва да мълчат (34 cm.).
7.	Всичко трябва да се върши с приличие
и ред (40 cm.).
Това са непреходните ограничения Вър-
ху използването на дарбите, които ва-
Жат и за църквата в наши дни.
IV. Отговорът на Павел на хората,
които отричат възкресението
(15 гл.)
Оттук започва великолепната глава за
възкресението. В църквата в Коринт са
навлезли някои учители, които отричат
възкресението на тялото. Те не отри-
чат Живота след смъртта, но Вероятно
твърдят, че след смъртта хората про-
дълЖават да съществуват като духов-
ни същества, без да имат тела. Тази гла-
ва ни дава класическия отговор на апос-
тола на тези отрицателни твърдения.

472

1 Коринтяни 15

А.   Сигурността на възкресението
(15:1-34)
15:1,2 Най-напред Павел напомня на ко-
ринтяните благата вест, която им е
проповядвал, която те са приели и в ко-
ято сега стоят. За тях това не е ново
учение, но апостолът дърЖи да им го
припомни в този критичен момент. То-
ва е посланието на благовестието, чрез
което те са били спасени. След това Па-
вел добавя думите: „... ако го дърЖите
според както съм ви го благовестил -
освен ако сте напразно повярвали." Те
са били спасени чрез благовестието на
възкресението - освен ако, разбира се,
възкресение няма, в който случай те
изобщо не са спасени. Сък>зът „ако" в
този пасаЖ не изразява някакво съмнение
в тяхното спасение, нито пък учи, че те
се спасяват, като устояват. По-скоро
Павел казва, че ако няма такова нещо ка-
то възкресението, тогава коринтяншпе
изобщо не са били спасени. С други думи,
онези, които отричат възкресението на
тялото, всъщност отричат цялата ис-
тина на благовестието. За Павел въз-
кресението е една фундаментална исти-
на. Без нея няма християнство. Така че
този стих е едно предизвикателство за
коринтяните, за да се дърЖат здраво за
благовестието, което са приели, и за да
отблъскват ударите, които неговите
противници се опитват да му нанесат.
15:3 Павел е предал на коринтяните
посланието, което той също е приел
чрез боЖествено откровение. Първата
основна доктрина на това послание е, че
„Христос умря за греховете ни според
Писанията". Тези думи подчертават за-
местителния характер на смъртта на
Христос. Той не е умрял за Своите Соб-
ствени грехове, нито пък е умрял като
мъченик, а е умрял за нашите грехове.
Умрял е, за да плати наказанието, което
нашите грехове заслуЖават. Това е ста-
нало „според Писанията". „Писанията"
са СЗ, тъй като Новият Завет все още
не е бил написан. Наистина ли Староза-

ветните Писания предсказват, че Хрис-
тос ще умре за греховете на хората?
Отговорът е: „Да!" Исая 53:5,6 доста-
тъчно убедително доказват това.
15:4 Погребването на Христос е про-
рокувано в Исая 53:9, а Неговото възкре-
сение - в Псалм 16:9,10. Обърнете вни-
мание колко умело Павел използва свиде-
телството на Писанията. Писанията
трябва да бъдат пробният камък при на-
мирането на отговор на всички въпроси,
свързани с нашата вяра.
15:5 В 5,6 и 7 cm. се изброяват имена-
та на онези, които са били свидетели на
възкресението. Най-напред Господ се е
явил на Кифа (Петър). Това е нещо наи-
стина много вълнуващо. Ученикът, кой-
то се отрече от Господа три пъти, по-
лучава и милостивата привилегия да ви-
ди същия Господ възкръснал. Наистина,
велика е милостта на нашия Господ Исус
Христос! После Господ се е явил и на
дванадесетте ученици. Всъщност по
това време там не са били събрани всич-
ките дванадесет ученици, но определени-
ето „дванадесетте" се използва като
описание на цялата група ученици, дори
когато тя не е била в пълен състав в да-
ден момент. Този списък не вклкзчва
всички явявания на Господ, които се спо-
менават в Евангелията. БоЖият Дух из-
бира онези явявания на Христос, които
са най-подходящи за Неговите цели в да-
дения момент.
15:6 Обикновено се смята, че явяване-
то на Господа на повече от петстотин
братя е станало в Галилея. По времето,
когато Павел пише, повечето от тези
братя са били все още Живи, макар че ня-
кои от тях са били вече отишли у дома,
за да бъдат с Господа. С други думи, ако
някой Желае да оспори истинността на
това, което казва Павел, моЖе да попи-
та свидетелите, които са все още Живи.
15:7 Нямаме начин да разберем за кой
точно Яков става дума тук, макар че по-
вечето изследователи смятат, че това
е природеният брат на Господа. В 7 cm.

473

1 Коришпяни 15

се казва също, че Господ се е яВил и на
всички апостоли.
15:8 След това Павел говори за своята
лична среща с възкръсналия Христос. То-
ва е станало по пътя за Дамаск, когато
той е видял голяма светлина от небето
и се е срещнал с прославения Христос ли-
це в лице. „Изверг" означава „изрод" или
„преждевременно родено дете". Според
Вайн ПаВел използва този израз, за да ка-
Же, че смята себе си за по-долен от всич-
ки апостоли, също както едно преЖде-
временно родено дете е по-непълноцен-
но от навреме роденото. Той използва
тази дума като личен укор за онази част
от миналия си Живот, когато той е прес-
ледвал църквата.
15:9 Когато си мисли за привилегията,
която е имал - да срещне Спасителя ли-
це В лице, апостолът започва да виЖда
себе с като един недостоен човек. Той си
спомня как е гонил БоЖията църква и
как, въпреки това Господ го е призовал
за апостол. Това го кара да се наведе до
земята и да нарече себе си „най-нищоЖ-
ният от апостолите, който не съм дос-
тоен и апостол да се нарека".
15:10 След това Павел бърза да приз-
нае, че какъвто и да е сега, той е такъв
„с БоЖията благодат". Той не е приел
тази благодат като нещо, което му се
полага по право, а се чувства поставен
от БоЖията благодат в полоЖение на
най-дълбоко подчинение, което го е кара-
ло да се труди неуморно, за да послуЖи на
Христос, Който го е спасил. И в един
съвсем действителен смисъл не Павел е
правил това, а БоЖията благодат, коя-
то е била с него.
15:11 Сега Павел се присъединява към
другите апостоли и казва, че няма значе-
ние кой от тях е проповядвал - те всич-
ки са били свързани в свидетелството си
за благовестието и особено за Възкресе-
нието на Христос.
15:12 В пасаЖа от 12 до 19 cm. ПаВел
посочва какви са последствията от от-
ричането на Възкресението на тялото.
Първото последствие е, че отричането

на възкресението на тялото води до от-
ричане на възкресението на Христос.
Тук логиката на Павел е непоклатима.
Тези, които казват, че няма възкресение-
то на тялото, всъщност казват, че
Христос не е възкръснал. Да не би корин-
тяните да искат да каЖат това? Разби-
ра се, че не. Ако искаш да докаЖеш, че
един факт е възмоЖен, достатъчно е да
покаЖеш, че той вече се е случил веднъЖ.
За да докаЖе факта на възкресението на
тялото, Павел се позовава на простата
истина, че Христос вече е бил възкресен
от мъртвите.
15:13 Но ако няма възкресение на
мъртвите, то явно и Христос не е бил
възкресен. Такова едно заклк>чение би
хвърлило коринтяните в безнадеЖдна
тъмнина и отчаяние.
15:14 И ако Христос не е бил възкре-
сен, то и проповедта на апостолите е
била празна, тоест без никакво съдър-
Жание. Защо е била празна? На първо
място, защото Господ Исус вече е бил
обещал, че ще възкръсне на третия ден.
И ако не е възкръснал на третия ден, то-
гава Той би трябвало или да е лъЖец, или
да е направил грешка. И в двата случая
не би трябвало да заслуЖава доверие. На
второ място, защото без възкресение-
то на Христос не моЖе да има спасение.
Ако Господ Исус не е възкръснал от
мъртвите, тогава няма как да знаем, че
Неговата смърт е много по-ценна от
смъртта на който и да било друг човек.
Но чрез Възкресяването Му от мъртви-
те, Бог е засвидетелствал, че е напълно
удовлетворен от изкупителното дело на
Христос.
Очевидно, ако апостолското послание
е било лъЖливо, тогава и вярата е праз-
на. Няма никакъв смисъл да уповаваме на
послание, което е лъЖливо или празно.
15:15 Тогава апостолите не само биха
били носители на едно лъЖливо послание,
но и свидетели против Бога. Те са свиде-
телствали за Бога, че Той е възкресил
Христос от мъртвите. Ако Бог не е нап-

474

1 Коринтяни 15

раВил тоВа, тогаВа апостолите са лъ-
жесвидетелствали срещу Него.
15:16 Ако Възкресението изобщо не е
възмоЖно, тогава не моЖе да има и изк-
лк)чение В това отношение. От друга
страна, ако възкресението се е случило
веднъЖ, както е станало с Христос, то-
гава не моЖе да се каЖе, че то е невъз-
моЖно.
15:17 Ако Христос не е бил възкресен,
вярата на християните е суетна и лише-
на от сила. Освен това няма и прощение
на греховете. Следователно отричане-
то на Възкресението означава отричане
на стойността на делото на Христос.
15:18 Тогава и полоЖението на тия, ко-
ито са умрели, вярвайки в Христос, би
било абсолкипно безнадеЖдно. Ако Хрис-
тос не е възкръснал, тяхната вяра е би-
ла съвсем празно нещо. Изразът „почи-
нали (иди заспали) в Христа" описва със-
тоянието на телата на вярващите. В
НЗ сънят никога не се използва във връз-
ка с душата. При смъртта душата на
вярващия се отделя от тялото, за да бъ-
де с Христос, докато тялото заспива в
гроба.
Нека разгледаме за момент думата
„погинали". Тази дума никога не означа-
ва „унищоЖени" или „престанали да съ-
ществуват". Както посочва Вайн, тя оз-
начава не загубване на съществуването,
а загубване на „благосъществуването".
Тя no-скоро говори за унищоЖение ВъВ
връзка с това, което един човек е могъл
да постигне по отношение на целта, за-
ради която е бил сътворен.
15:19 Ако Христос не е бил възкресен,
то Живите вярващи са също толкова не-
щастни, колкото и умрелите. Те също са
измамени и от Всичките човеци са най-
много за сьЖаление. Без съмнение Павел
тук мисли за мъките, страданията, из-
питанията и преследванията, които
християните трябва да търпят в своя
Живот на земята. Би било наистина Жал-
ко да се подлоЖиш на толкова много
скърби заради една лъЖлива кауза.

15:20 НапреЖението изведнъЖ спада,
когато Павел заявява победоносния
факт за възкресението на Христос и
благословените последствия от него:
„Но сега Христос е бил възкресен... пър-
вият плод на починалите." Писанията
правят разлика меЖду възкресението на
мъртвите и Възкресението от мъртви-
те. Предходните стихове разглеЖдаха
възкресението на мъртвите и 6 тях Па-
вел изразяваше своите най-общи доводи
в подкрепа на факта, че мъртвите на-
истина ще възкръснат. Но Христос е
бил възкресен от мъртвите. Това озна-
чава, че когато Той е възкръснал, не всич-
ки мъртви са възкръснали. В този сми-
съл това е било едно ограничено възкре-
сение. Всяко възкресение е възкресение на
мъртвите, но само Възкресението на
Христос и на вярващите е възкресение
отсред мъртвите.     i
15:21 Смъртта е дошла най-напред в
света чрез един човек. Този човек е бил
Адам. Чрез неговия грях смъртта е дош-
ла върху всички човеци. Бог е изпратил
Своя Син в света като Човек, за да раз-
вали делото на първия човек и да издиг-
не вярващите до едно състояние на бла-
Женство, което те никога не биха позна-
ли в Адам. По този начин чрез Човека
Христос Исус е дошло възкресението на
мъртвите.
15:22 Адам и Христос са показани ка-
то представители или „глави", които
действат вместо другите хора. Всички,
които са свързани с тях, са засегнати ova.
техните действия. Всички, които про-
изхоЖдат от Адам, умират. Подобно и
в Христос всички ще озкивеят. Поняко-
га този стих се използва в подкрепа на
учението за всеобщото спасение. Него-
вите радетели казват, че същите хора,
които умират в Адам, ще бъдат съЖиве-
ни В Христос. Но стихът не означава
това. Клкзчовите изрази тук са „в
Адам" и „в Христос". Всички, които са
в Адам, ще умрат. Всички, които са в
Христос, ще оЖивеят, тоест само вяр-
ващите в Господ Исус Христос ще бъ-

475

1 Коринтяни 15

gam Възкресени от мъртвите, за да Жи-
веят вечно с Него. Понятието „всички
ще оЖивеят" е дефинирано в 23 cm. като
тия, които са Негови при Неговото при-
шествие. То не вкл1очва Враговете на
Христос, тъй като те ще бъдат поло-
Жени под Неговите крака (25 cm.), което
би било едно много странно полоЖение за
небето, както беше казал някой.
15:23 След това Павел описва групите
или класите, които са вклк>чени в първо-
то възкресение. Първото Възкресение е
възкресението на Самия Христос. Тук
Той е наречен „първият плод". Първите
плодове са стиската узряло Жито, кое-
то се взима от една нива преди започва-
нето на истинската Жетва. Те са обеща-
нието, гаранцията, предвкусването на
това, което ще последва. Изразът не оз-
начава непременно, че Христос е първи-
ят, който е бил възкресен. Ние имаме
случаи на възкресени хора не само в СЗ,
но и в Новия, като например възкресени-
ето на Лазар, сина на вдовицата, дъще-
рята на Яир. Но възкресението на Хрис-
тос се различава от всички останали
възкресения по тоВа, че докато те са би-
ли възкресени, за да умрат отново, Хрис-
тос е бил възкресен, за да не умре никога
повече. Той е бил възкресен, за да ЖиВее
В силата на един безкраен Живот. Въз-
кресен с едно прославено тяло.
Втората група в първото възкресение
е описана като тия, които са Негови
при пришествието на Христа. Това
,вклк>чва всички, които ще бъдат възкре-
сени по време на Грабването, а така съ-
що и онези Вярващи, които ще умрат по
време на Голямата скръб и ще бъдат
възкресени в края на този период на бед-
ствия, когато Христос ще дойде, за да
царува. Също както ще има етапи в ид-
ването на Христос, така ще има етапи
и във възкресението на Неговите све-
тии. Първото възкресение не вклк>чва
всички, които някога са умрели, а само
онези, които са умрели с вяра в Христос.
Някои хора учат, че тогава ще бъдат
възкресени само онези християни, които

са били верни на Христос или които са
устояли, но Писанията не казват тако-
ва нещо. Всички, които са Христови, ще
бъдат възкресени при Неговото при-
шествие.
15:24 Ние Вярваме, че изразът „тога-
ва ще бъде краят" се отнася за края на
възкресението. На края на хилядолетно-
то царство на Христос, когато Той Ве-
че ще е победил Всички Свои Врагове, ще
има Възкресение на нечестивите мърт-
ви. Това е и последното възкресение, ко-
ето някога ще се случи изобщо. Всички,
които някога са умрели в неверие, ще зас-
танат пред Съда на Големия бял прес-
тол, за да чуят своята присъда.
След хилядолетното царство и унищо-
Жението на Сатана (Откр. 20:7-10) Гос-
под Исус ще предаде царството на Бог
Отец. Дотогава Той ще унищоЖи всяко
началство и всяка власт и сила. Досега
Господ Исус Христос царува като Чо-
вешкия Син, слуЖейки като БоЖий Пос-
редник. На края на хилядолетното царс-
тво БоЖиите цели на земята ще бъдат
постигнати съвършено. Всяка съпроти-
ва срещу Него ще бъде съборена и всички
врагове - унищоЖени. Царуването на
Христос като Човешки Син ще даде път
на Вечното царуване в небето. Неговото
царуване като БоЖий Син в небето ще
продълЖи вечно.
15:25 25 стих подчертава истината,
която беше току-що казана, а именно, че
Христовото царство ще продълЖи, до-
като всяка следа от бунт и насилие бъ-
де заличена.
15:26 Дори и по Време на хилядолетно-
то царство на Христос хората ще про-
дълЖат да умират и особено онези, кои-
то се бунтуват срещу Господа. Но на
Съда на Големия бял престол смъртта
и адът ще бъдат хвърлени в огненото
езеро.
15:27 Бог е наредил така, че всичко да
бъде полоЖено под краката на Господ
Исус. Покорявайки всичко на Него, Бог
естествено изклк>чва Себе Си. 27 стих е
един доста труден за разбиране стих,

476

1 Коришпяни 15

тъй като не е сьбсем ясно за кого се от-
насЯ/всяко местоимение. Бихме могли да
го перифразираме така: „Защото Бог е
покорил Всичко под нозете на Христос.
Но когато Бог казВа, че Всичко е покоре-
но на Христос, явно е, че Бог, Който е
поставил Всичко под Христос, изклк)чВа
Себе Си."
15:28 Дори и когато всичко бъде поко-
рено на Сина, Той Самият ще продълЖи
да бъде покорен на Бога завинаги.
„Бог е направил Христос да бъде владе-
тел и извършител на всички Негови пла-
нове и решения. Всяка власт и сила са пос-
тавени в Неговите ръце. Ще дойде време,
когато Той ще даде отчет за управлени-
ето, което Му е било поверено. След като
покори всичко, Христос ще предаде цар-
ството обратно на Отца. Творението
ще бъде върнато на Бога в съвършено със-
тояние. След като завърши делото на из-
куплението и обновлението, заради кое-
то е станал Човек, Христос ще запази
подчиненото Си полоЖение, което е при-
ел във Въплъщението. Ако Той престане-
ше да бъде човек, след като изпълнеше
всичко, което Бог беше поставил в Свои-
те намерения и проект, нишката, която
свързваше Бога с човека, щеше да се пре-
късне. " (Избрано)
15:29 29 стих е моЖе би един от най-
трудните и неясни пасаЖи В цялата Биб-
лия. Върху него има много тълкувания.
Така например, някои смятат, че Живи-
те вярващи могат да се кръщават на
мястото на онези, които вече са умрели,
но не са се кръстили. Това тълкуване
обаче е съвсем чуЖдо на Библията. То се
базира на един-единствен стих и трябва
да бъде отхвърлено, тъй като не е подк-
репено от общото учение на останали-
те текстове в Писанията. Други мис-
лят, че кръщението на мъртвите озна-
чава, че в кръщението ние смятаме себе
си за мъртви. Това значение е възмоЖно,
но не съответства достатъчно добре
на контекста.
Тълкуването, което според нас най-
добре подхоЖда на контекста, е следно-

то: в момента, в който Павел пише
всичко това, е имало голямо преследване
на хората, които публично са заставали
зад Христос. Това преследване е било
особено Жестоко по време на тяхното
кръщение. Често пъти онези, които пуб-
лично са признавали вярата си в Христос
във водите на кръщението, скоро след
това са умирали от мъченическа смърт.
Но това възпирало ли е хората да се спа-
сяват и да се кръщават? Не, не ги е въз-
пирало. Непрекъснато са идвали нови и
нови хора, Желаещи да попълнят редове-
те на армията от мъченици. Когато са
влизали във водите на кръщението, те
съвсем в истински смисъл са се кръщава-
ли заради или вместо (от гр. huper) мър-
твите. Следователно „мъртвите" тук
означава „онези, които са умирали в ре-
зултат на смелото си свидетелство за
Христос". Аргументът на апостола
тук е, че би било глупаво вярващите да
се кръщават по този начин, за да попъл-
нят редовете на умрелите, ако няма въз-
кресение от мъртвите. Все едно да изп-
ратиш подкрепление на армия, която ве-
че е победена. Или да се биеш в една загу-
бена битка. Ако мъртвите изобщо не се
възкресяват, защо тогава се кръщават
заради тях?
15:30 „Защо и ние се излагаме на бед-
ствия всеки час?" Апостол Павел се е
излагал непрекъснато на опасност. Зара-
ди своето безстрашие при проповядване-
то на Христос той си е създавал враго-
ве навсякъде, където е отивал. Срещу не-
го са били замисляни тайни заговори, ко-
ито са имали за цел да отнемат Живота
му. Апостолът е могъл да си спести
всичко това, като само е престанел да
изповядва Христос. Всъщност това би
било и по-мъдрото решение, ако нямаше
възкресение от мъртвите.
15:31 Изречението „... с похвалата, с
която се гордея за вас в Христа Исуса,
нашия Господ, аз всеки ден умирам" мо-
Же да се перифразира така: „...така, как-
то се радвам за вас като за мои деца в

477

1 Коринтяни 15

Христос Исус, аз се излагам на смърт
Всеки ден от моя живот."
15:32 Апостолът сега си спомня жес-
токото преследване, с което се е сблъс-
кал 6 Ефес. Ние не смятаме, че той дей-
ствително е бил хвърлен на арената, за
да се бие с дивите Животни, а че дивите
Животни, за които той говори тук, са
злите хора в Ефес. Всъщност като рим-
ски гражданин Павел не би могъл да бъде
принуден да се бие с диви животни. Ние
не знаем за кое точно събитие апосто-
лът говори тук, но от неговите аргумен-
ти става ясно, че той би бил пълен глу-
пак да се посвети на едно толкова опас-
но мероприятие, ако не е сигурен Във Въз-
кресението от мъртвите. За него би би-
ло много по-мъдро да приеме следната
философия: „Ако мъртвите не се възк-
ресяват, нека ядем и пием, защото ут-
ре ще умрем."
Понякога християните казват, че до-
ри и да имаха само този живот, пак биха
предпочели да го изживеят като христи-
яни. Но Павел не казва така. Ако няма
възкресение, той предпочита да вземе
колкото се може повече от този живот.
В такъв случай ние щяхме да живеем за-
ради храната, облеклото и удоволстви-
ята. Това щеше да бъде единственото
„небе", което щяхме да очакваме с не-
търпение. Но тъй като има възкресение,
ние не желаем да посветим живота си на
тези неща с временно значение. Ние ис-
каме да живеем за „тогава", а не за „се-
га".
15:33 Коринтяните не трябва да се
мамят в това отношение. „Лошите
другари покваряват добрите нрави/'
Тук Павел има предвид лъжеучителите,
които са навлезли в коринтската църк-
ва и отричат възкресението. Христия-
ните трябва да разберат, че не е въз-
можно да се свързват с лоши хора или ло-
ши учения и да не бъдат покварени от
тях. Злите доктрини неизбежно влияят
върху живота на човека. Лъжеученията
не Водят към святост.

15:34 Коринтяните трябва да се събу-
дят за правдата и да не съгрешават. Не
трябва да се оставят да бъдат мамени
от тези зли учения. „Някои от вас не
познават Бога. Това казвам, за да... се
засрамите." Този стих обикновено се
тълкува в смисъл, че Все още има хора,
които никога не са чули благовестието,
и че християните трябва да се сраму-
ват, че не са успели да евангелизират це-
лия свят. Но макар и да не отричаме то-
ва тълкуване, ние смятаме, че основно-
то значение на този пасаж е, че в събра-
нието в Коринт има хора, които нямат
знанието за Бога. Те не са истински вяр-
ващи, а вълци в овчи кожи, лъжливи учи-
тели, които са се промъкнали незабеля-
зано сред вярващите. Коринтяните
трябва да се засрамят, че са позволили
тези мъже да застанат сред християни-
те и да проповядват своите нечестиви
доктрини. Небрежността, с която те са
допуснали това да се случи в тяхното
събрание, е довела до понижаване на мо-
ралния тонус на църквата и е отворила
врата за навлизането на Всякакви видо-
ве заблуди.
Б. Разглеждане на възраженията
против възкресението (15:35-57)
15:35 В пасажа от 35 до 49 cm. апосто-
лът навлиза в по-големи подробности
относно механизма на Възкресението.
Той предусеща два въпроса, които неиз-
бежно ще бъдат зададени от тези, кои-
то се съмняват в акта на възкресение-
то. Първият е: „Как се възкресяват
мъртвите?" И вторият е: „И с какво
тяло ще дойдат?"
15:36 Първият въпрос получава отго-
вор в 36 стих, където апостолът изпол-
зва едно често срещано явление в приро-
дата, за да илкютрира възможността за
възкресението. За да може дадено расте-
ние да поникне, най-напред в земята
трябва да падне едно зърно и да умре. Не
можем да не се удивим, като си помислим
каква огромна жизнена тайна се крие във
всяко малко семе. Хората могат да раз-

478

1 Коршипяни 15

реЖат семето и да го изследват под мик-
роскоп, но принципът на неговия Живот
си остава неизследима тайна за нас. То-
ва, което ни е известно, е, че семето па-
да в земята и с това странно начало из-
никва Живот от мъртвата материя.
15:37 Сега апостолът започва да отго-
варя на следващия въпрос. Най-напред
той обяснява, че когато посееш едно зър-
но, ти не посяваш растението, което
ще поникне, а голо зърно - пшеничено
или някакво друго. Какво заклк>чение
моЖе да се направи от това? Растение-
то същото като зърното ли е? Не, то не
е същото, но меЖду тях съществува
Жизнена връзка. Без зърното няма да се
появи растението. Освен това растени-
ето получава своите характеристики
от зърното. Така е и във възкресението.
„Възкресеното тяло наследява същия
вид и същност като „посятото" тяло,
но е пречистено от тление, нечестие и
слабост и е направено нетленно, славно,
силно и духовно. То е същото тяло, но по-
сято в един вид и възкресено в друг." (Из-
брано)
15:38 Бог дава на всяко зърно съответ-
ното тяло, в резултат на което от вся-
ко зърно пониква различно растение.
Всички фактори, които определят раз-
мера, цвета, листата и цветчетата на
растението, се съдърЖат по някакъв на-
чин в посятото семе.
15:39 За да илкктрира факта, че слава-
та на възкресеното тяло ще се различа-
ва от славата на настоящото ни тяло,
апостол Павел казва, че „всяка плът не
е еднаква". Така например човеците
имат една плът, а Животните - друга;
има и плът на птиците, и плът на риби-
те. Всички те се различават едно от
друго, но въпреки това са плът. Те си
приличат, без да са напълно еднакви.
15:40 И също както има разлика меЖ-
ду блясъка на небесните тела (звезди и
др.) и телата, които са свързани със зе-
мята, така има разлика и меЖду тялото
на Вярващия сега и тялото, което той
ще има след смъртта.

15:41 Дори и сред самите небесни тела
има разлика в славата. Така например
слънцето е по-светло от луната и всяка
звезда се различава от другите по яр-
кост.
Повечето изследователи са на мнение,
че тук ПаВел продълЖава да подчерта-
ва факта, че славата на възкресеното
тяло се различава от славата на насто-
ящото ни тяло. Те например не смятат,
че 41 cm. показва, че в небето ще има раз-
лика в славата на отделните вярващи.
Но ние сме склонни да се съгласим с Хол-
стен, който казва, че „начинът, по кой-
то Павел подчертава разнообразието на
небесните тела, предполага аналогична
разлика в славата на възкресените". И
от други пасаЖи в Писанията е ясно, че
ние няма да бъдем еднакви в небето. Въп-
реки че морално всички ще приличаме на
Господа, тоест ще бъдем освободени от
греха, от това не следва, че ще изглеЖ-
даме и физически като Господ Исус. Той
ще бъде ясно различим като Такъв през
цялата вечност. По същия начин ние вяр-
ваме, че всеки християнин ще бъде от-
делна личност, която ще се различава ка-
то такава. Ще има обаче разлика в наг-
радите, които ще бъдат раздадени на
Христовото съдилище, и ще отразяват
верността на вярващите в слуЖението.
И макар че всички ще бъдат неописуемо
щастливи в небето, някои ще имат по-
големи способности да се наслаЖдават
на небето от други. Също както ще има
разликд в страданията в ада, която ще
се определя от греховете, които е извър-
шил човек, така ще има разлика и в нас-
лаЖдението в небето, която ще се опре-
деля от това, което сме извършили ка-
то вярващи.
15:42 ПасаЖът от 42 до 49 cm. показва
разликата меЖду тялото на вярващия
сега и неговото вечно състояние. „Тяло-
то се сее в тление, възкръсва в нетле-
ние." Понастоящем нашите тела стра-
дат от болести и смърт. Когато бъдат
поставени 6 гроба, те се разлагат и се
връщат в пръстта. Но с възкресеното

479

1 Коришпяни 15

тяло няма да бъде така. То поВече няма
нито да боледува, нито да се разлага.
15:43 Настоящото тяло „се сее в без-
честие". В мъртвото тяло няма нищо
Величествено или славно. И все пак също-
то това тяло ще възкръсне в слава. То
повече няма да има бръчки, белези, приз-
наци на възрастта, излишно тегло и сле-
ди от греха.
„Сее се в немощ, възкръсва в сила." С
напредването на възрастта немощта на
човека расте, докато не дойде смъртта
и не отнеме Всичките му сили. Във веч-
ността тялото няма да бъде подвласт-
но на тези тъЖни ограничения, а ще при-
тежава сили, които не притеЖава понас-
тоящем. Така например Господ Исус
Христос във възкресеното Си тяло е
влязъл в една стая, чиито врати са били
заклк)чени.
15:44 „Сее се одушевено тяло, възкръс-
ва духовно тяло." ДърЖим дебело да под-
чертаем, че „духовно" не означава „нема-
териално". Някои хора си представят,
че във възкресението ние ще имаме без-
плътни тела. Но този" стих не казва ни-
що такова, нито пък тоВа е истина. Ние
знаем, че възкресеното тяло на Господ
Исус е било съставено от плът и кости,
защото Той казВа: „... дух няма меса и
кости, както виЖдате, че Аз имам" (Лу-
ка 24:39).
Разликата меЖду одушевеното тяло и
духовното тяло е тази, че първото е
пригодено за Живот на земята, докато
второто ще бъде пригодено за Живот на
небето. Първото обикновено се управля-
ва от душата, докато второто - от ду-
ха. Духовното тяло ще бъде един истин-
ски слуЖител на духа.
Бог е създал чоВека като дух, душа и
тяло. Той винаги поставя духа на първо
място, защото според Неговото наме-
рение духът е трябвало да преобладава.
С Влизането на греха в света се случва
нещо много странно. Като че ли БоЖия-
та наредба се обръща с главата надолу,
в резултат на което човекът винаги каз-
Ва „тяло, душа и дух". Той дава на тяло-

то мястото, което се полага на духа.
Във възкресението няма да бъде така, а
духът ще поеме управлението изцяло
според първоначалното БоЖие намере-
ние.
15:45 Така е и писано: Първият човек
Адам „стана Жива душа", а последният
Адам стана Животворящ дух. Тук от-
ново първият човек Адам е противопос-
тавен на Господ Исус Христос. Бог е
вдъхнал в ноздрите на Адам „Жизнено ди-
хание" и той е станал ЖиВо същество
(Бит. 2:7). Всички, които произхоЖдат
от него, носят неговите характеристи-
ки. Последният Адам, Спасителят, е
станал „Животворящ дух" (Йоан 5:21,
26). Разликата е, че 8 първия случай на
Адам е бил даден физически Живот, дока-
то във втория случай Христос дава ве-
чен Живот на другите. Ердман обяснява
това така:
„Като потомци на Адам ние сме нап-
равени като него -зкиви души, обитава-
щи В тленни тела и носещи приликата с
нашия земен родител. Но като последо-
ватели на Христос ние ще бъдем облече-
ни с нетленни тела и ще носим прилика-
та с нашия небесен Господ." 53
15:46 Сега апостолът постановява
един основен закон в БоЖия свят, а имен-
но, че „не е първо духовното, а одушеве-
ното, и после духовното". Това моЖе да
се разбира по няколко начина. Първо - че
Адам, одушевеният човек, е дошъл на
сцената на човешката история най-нап-
ред, а Исус, духовният ЧоВек - след то-
ва. Второ - че ние се раЖдаме в света ка-
то одушевени същества, а после, когато
се новородим, ставаме духовни. И тре-
то - че ние най-напред получаваме оду-
шевени тела, а след това, при възкресе-
нието - духовни.
15:47 „Първият човек е от земята,
пръстен." ТоВа означава, че неговият
произход е земен и че характеристиките
му също са земни. Той е направен от
пръстта на земята и в Живота си е тяс-
но свързан със земята. Вторият Човек
е Господ54 от небето.

480

1 Коринтяни 15

15:48 От двамата човеци, споменати
в 45 cm., Исус е вторият. Той е същест-
вувал от вечността, но като Човек е до-
шъл след Адам. Дошъл е от небето и
онова, което е направил и казал, е било
небесно и духовно, а не земно и душевно.
Каквито са представителите, такива
са и представените от тях. Онези, кои-
то са родени от Адам, наследяват него-
вите характеристики. Подобно и тези,
които са родени от Христос, са небесен
народ.
15:49 Също както сме се облекли в об-
раза на Адам чрез естественото си раж-
дане, така ще се55 облечем и в образа на
Христос във възкресените си тела.
15:50 Тук апостолът започва да раз-
глежда темата за изменението, което
ще стане в телата на вярващите - как-
то Живи, така и мъртви - по време на
Господното завръщане. Уводът към не-
говите забелеЖки е твърдението, „че
плът и кръв не могат да наследят Бо-
ikuemo царство". С това той иска да ка-
Же, че тялото, което имаме сега, не е
подходящо за БоЖието царство във веч-
ния му вид, тоест за нашия небесен дом.
Също така е вярно, че тленното не мо-
Же да наследи нетленното. С други думи,
нашите настоящи тела, които подле-
Жат на разболяване, остаряване и разла-
гане, не са пригодени за Живот в едно със-
тояние, в което няма тление. Това пов-
дига въпроса как телата на Живите вяр-
ващи могат да станат подходящи за не-
бето.
15:51 Отговорът е даден във вид на ед-
на тайна. Както вече споменахме, тай-
ната е истина, която преди това не е би-
ла известна, но която сега се открива от
Бога на апостолите, а чрез тях и на нас.
„Не всички ще починем", тоест не
всички вярващи ще преЖивеят смъртта.
Някои ще бъдат Живи при Господното
пришествие. Но независимо дали вече
сме умрели, или все още сме Живи, „всич-
ки ще се изменим". Истината на само-
то възкресение не е тайна, тъй като то
присъства като факт в СЗ, но това, че

не всички светии ще умрат, но всички ще
се изменят при идването на Господа, е
нещо, което никога преди това не е било
известно.
15:52 Изменението ще стане мигнове-
но - „в миг на око, при последната тръ-
ба". „Последната тръба" тук не означа-
ва краят на света, нито дори последна-
та тръба, за която се говори в Откро-
вението. „Последната тръба" е БоЖия-
та тръба, която ще прозвучи, когато
Христос дойде във въздуха за Своите
светии (1 Сол. 4:16). Когато тази тръ-
ба прозвучи, „мъртвите ще възкръснат
нетленни и ние ще се изменим". Какъв
величествен момент ще бъде това - зе-
мята и морето ще предадат праха на
всички онези, които са умрели с вяра в
Христос през изминалите векове! За чо-
вешкия ум е почти невъзмрЖно да схва-
не значението на това събитие, но обик-
новеният вярващ моЖе да го приеме чрез
вяра.
15:53 Ние вярваме, че 53 cm. описва две-
те групи от вярващи, които ще същест-
вуват по време на Христовото завръща-
не. „Това тленното" се отнася до онези,
чиито тела са се върнали в пръстта. Те
ще Jce облекат в нетление. А „това
смъртното" се отнася до тези, които
все още са Живи и имат тела, които под-
леЖат на умиране. Такива тела ще се об-
лекат в безсмъртие.
15:54 Когато мъртвите в Христос бъ-
дат възкресени и Живите изменени заед-
но с тях, „тогава ще се сбъдне писаното
слово: „Погълната биде смъртта побе-
доносно" (Ис. 25:8). Каква величествена
картина!
Ето как Макинтош изразява своето
възхищение във връзка с това събитие:
„Какво са смъртта, гробът и разложе-
нието в присъствието на сила като та-
зи? Някои хора не могат да приемат въз-
кресението на човек, който е бил в гроба
в продължение на четири дни! А тук ми-
лиони, които са гниели в пръстта в про-
дълЖение на хиляди години, ще се събудят
в един-единствен миг за Живот, безсмър-

481

1 Коринтяни 15,16

тие и вечна слава при гласа на Благосло-
вения. " 56
15:55 Този cfnux би могъл да бъде пре-
дизвикателната песен, която Вярващи-
те ще пеят, докато се издигат заедно с
Господа в небето. Те като че ли се подиг-
рават на смъртта, която за тях е изгу-
била Жилото си и вече не моЖе да ги из-
прати победоносно в ада. Смъртта ве-
че не ги плаши, защото те знаят, че гре-
ховете им са простени и че те стоят
пред Бога в цялата праведност на Него-
вия възл1обен Син.
15:56 Смъртта не би имала Жило за
никого, ако не беше грехът. Именно съз-
нанието за неизповяданите и непросте-
ни грехове кара хората да се боят от нея.
Ако ние знаем, че греховете ни са прос-
тени, моЖем с дръзновение да се изпра-
вим срещу смъртта. Но ако грехът те-
Жи на съвестта на човека, смъртта е
уЖасна, защото е начало на едно вечно
наказание.
„Силата на греха е законът", защото
законът осъЖда грешника. Той произна-
ся присъда над всички, които не са успе-
ли да се подчинят на светите БоЖии за-
поведи. Добре е казано, че ако нямаше
грях, нямаше да има и смърт. И ако ня-
маше закон, нямаше да има и осъЖдение.
„ Тронът на смъртта се крепи на две
опори: грехът, който изисква осъЖдение,
и законът, който го произнася. Следова-
телно делото на Изкупителя трябваше
да удовлетвори изискванията на тези две
сили." 57
15:57 Чрез вярата в Христос ние има-
ме победа над смъртта и над гроба.
Смъртта вече няма Жило. На всички е
известно, че когато някои насекоми уЖи-
лят човека, те оставят Жилото си в чо-
вешката плът, и, тъй като нямат „Жи-
ло", умират. В един съвсем действите-
лен смисъл смъртта се лиши от своето
Жило и „умря" на кръста на нашия Гос-
под Исус Христос, така че сега, що се
отнася до вярващите, „царицата на уЖа-
сите" загуби своята власт да плаши чо-
века.

В.   Заключителен призив в светлина-
та на темата за възкресението
(15:58)
На фона на тази увереност във възкресе-
нието и във факта, че вярата в Христос
не е празно нещо, апостол Павел увеща-
ва своите възлк>бени братя да бъдат
твърди, непоколебими и винаги да пре-
изобилстват в Господното дело, знаей-
ки, че в Господа трудът им не е напра-
зен. Истината на възкресението проме-
ня всичко. Тя ни дава надеЖда и твър-
дост и ни прави способни да издърЖаме
пред лицето на всякакви мъчителни и
трудни обстоятелства.
V.   Последният съвет на Павел
(16 гл.)
А.   Относно събирането на дарения
(16:1-4)
16:1 Първият стих на 16 гл. засяга съби-
рането на едно дарение, което църквата
в Коринт трябва да изпрати на нуЖдае-
щите се светии в Ерусалим. Точната
причина за тяхната бедност не ни е из-
вестна. Предполага се, че тя моЖе да е
резултат от глад (Деян. 11:28-30). Въз-
моЖно е също така евреите, които са из-
повядали вяра в Христос, да са били от-
хвърлени и изоставени от своите невяр-
ващи роднини, приятели и сънародници.
Освен това те сигурно са загубили и ра-
ботата си и са станали обект на различ-
ни видове икономически натиск, който
е имал за цел да ги накара да се откаЖат
от вярата си в Христос. Павел вече е на-
редил на църквите в Галатия какво да
направят по този въпрос и сега дава нас-
тавления на коринтяните, за да се отзо-
ват по същия начин, по който са се от-
зовали и галатийските светии.
16:2 И макар че наставленията във 2
cm. се отнасят до едно точно определе-
но дарение, принципите, които те съдър-
Жат, имат трайна стойност. Най-нап-
ред, отделянето на средствата трябва

482

1 Коршмпяни 16

да става „в първия ден на седмицата".
Това е едно много силно указание, че ран-
ните християни Вече не смятат събот-
ния или седмия ден за ден, който задъл-
жително трябва да се пази. Господ е въз-
кресен в първия ден на седмицата, денят
на Петдесетница също е първият ден на
седмицата, учениците също са се събира-
ли в първия ден на седмицата, за да раз-
чупват хляба (Деян. 20:7). Тук те тряб-
ва да отделят за светиите нещо според
успеха на работите си пак в първия ден
на седмицата.
Вторият ваЖен принцип е, че настав-
ленията за събирането се отнасят до
всеки един от тях. Всички трябва да
участват в тази Жертва на дарение - не-
зависимо дали са богати или бедни, роби
или свободни.
Вшкдаме също, че това трябва да се
прави систематично. В първия ден на
седмицата те трябва да отделят ня-
каква част и да я имат при себе си. То-
ва не трябва да бъде някакво случайно
или инцидентно събитие. Парите за да-
рението трябва да се отделят от оста-
налите пари и да се употребят за нещо
конкретно, според както случаят го
изисква. Освен това количеството на
дарението трябва да бъде пропорцио-
нално. Това се вшкда от израза „според
успеха на работите си".
,,... за да не стават събирания, когато
дойда." Апостол Павел не Желае това
дарение да бъде нещо, което се организи-
ра в последната минута. Той съзнава, че
има много сериозна опасност хората да
започнат да дават без необходимата
подготовка на сърцето или на финансо-
вите си дела.
16'3 3 и 4 стих ни дават една много цен-
на възможност да оценим гршката, с ко-
ято трябва да се отнасяме към средст-
вата, събрани в едно християнско събра-
ние. Първото, което ни прави впечатле-
ние, е, че средствата не се поверяват са-
мо на един човек, дори и това да е апос-
тол Павел. На второ място, забелязва-
ме, че хората, които трябва да отнесат

парите, не се определят своеволно от
апостол Павел, а се оставя на местното
събрание да реши кои да бъдат те. Кога-
то събранието избере пратениците, Па-
вел ще ги изпрати в Ерусалим.
16:4 Ако се реши, че си заслуЖава и
апостолът да отиде в Ерусалим, тогава
братята ще го придруЖат дотам. Забе-
леЖете, че не се казва „аз ще отида с
тях", а „те ще отидат с мене". МоЖе би
това е намек за Павловия авторитет
като апостол. Някои тълкуватели пред-
полагат, че факторът, който трябва да
покаЖе дали Павел трябва да отиде или
не, е размерът на дарението, но ние смя-
таме, че апостолът едва ли е бил воден
от това съобраЖение.
Б.   Относно Неговите собствени пла-
нове (16:5-9)
16:5 В пасаЖа от 5 до 9 cm. Павел обсъЖ-
да своите лични планове. След Ефес, от-
където пише това Писмо, той възнаме-
рява да мине през Македония. После се
надява да се придвиЖи на ког към Коринт.
16:6-8 МоЖе би Павел ще прекара зи-
мата със светиите в Коринт, които
след това ще го изпратят, за където
трябва да отиде. Засега той няма да ги
види на път за Македония, но с нетърпе-
ние очаква да остане при тях известно
време по-късно, ако позволи Господ. Пре-
ди да замине за Македония, Павел очак-
ва да постои в Ефес до Петдесетница.
От този стих научаваме, че Посланието
е написано в Ефес.
16:9 Павел знае, че по това време в
Ефес му се предоставя златна възмоЖ-
ност да слуЖи на Христос. В същото
време той съзнава, че има и много про-
тивници. Какво непреходно описание на
християнското слуЖение ни предлага
този стих: от една страна - нивите, по-
белели и готови за Жетва; от друга - буд-
ният враг, който търси да осуети, раз-
едини и развали делото по всякакъв Въз-
моЖен начин!

483

1 Коринтяни 16

В.   Заключителни увещания и
поздрави (16:10-24)
16:10 Тук апостолът добавя няколко ду-
ми за Тимотей. Ако този Верен слуЖи-
тел на Господа дойде 6 Коринт, те
трябва да го приемат така, че той да
бъде без страх. Това моЖе би означава,
че по природа Тимотей е скромен и свит
човек и че те не трябва да правят нищо,
с което да задълбочат тази негова
склонност. Но то също така моЖе да оз-
начава, че той трябва да моЖе да дойде
меЖду тях, без да се страхува, че няма
да бъде приет като слуЖител на Госпо-
да. Вероятно това е и правилното значе-
ние, което личи от думите на Павел:
„Защото и той работи Господното де-
ло, както и аз."
16:11 Поради верното слуЖение на Ти-
мотей на Господа никой не трябва да го
презира. Вместо това те трябва да по-
лоЖат активни усилия, за да го изпра-
тят с мир да се върне навреме при Па-
вел. Апостолът с нетърпение очаква да
се види с Тимотей и с братята.
16:12 Що се отнася до брат Аполос,
Павел много го е молил да отиде в Ко-
ринт с братята. Аполос не е мислел, че
това е БоЖията воля сега, но е казал, че
ще отиде в Коринт, „когато намери слу-
чай". 12 cm. е много ценен за нас, тъй ка-
то ни показва духа на л1обов, който гос-
подства в отношенията меЖду Господ-
ните слуЖители. Някой го беше нарекъл
красива картина на „чистосърдечна лк>
бов и уваЖение". Той също така показва
свободата, която позволява всеки слу-
Жител на Господа да бъде воден от Не-
го, без друг източник да упраЖнява дик-
тат върху неговите действия. Дори и са-
мият апостол Павел няма право да каз-
ва на Аполос какво трябва да направи. В
тази връзка Айрънсайд прави следния ко-
ментар: „Никак не бих искал да скъсам
тази глава от моята Библия. Тя ми по-
мага да разбера БоЖия път във воденето
на Неговите слуЖители в работата им
за Него."58

16:13,14 Сега Павел се обръща с някол-
ко кратки увещания към светиите. Те
трябва да бдят непрекъснато, да стоят
твърдо във вярата, да бъдат мъжест-
вени и силни. МоЖе би Павел отново си
мисли за опасността от лъЖеучители-
те. Светиите трябва да бъдат нащрек
през цялото време и да не отстъпват на
противника и метър от Жизнената те-
ритория. И накрая, те трябва да се ук-
репват в Господа. Всичко, което пра-
вят, да става с лк)бов. Това означава Жи-
вот на посвещение на Бога и на другите.
Означава себеотдаване.
16:15 Сега следва едно увещание, което
засяга Стефаниновото семейство. Тези
скъпи християни са „първият плод на
Ахая", което ще рече най-ранните обръ-
щенци в Ахая. Очевидно от момента на
своето обръщение те „са посветили се-
бе си да слуЖат на светиите". Предали
са себе си на слуЖение на БоЖия народ. За
Стефаниновия дом се говори вече вед-
нъЖ 81:16. Там Павел казва, че ги е кръс-
тил. Много хора приемат, че в Стефани-
новото семейство е имало и деца, опит-
вайки се по този начин да оправдаят кръ-
щението на бебета. Но от този стих
става ясно, че там не е имало деца, тъй
като в него се казва съвсем ясно, че те
„са посветили себе си да слушкат на све-
тиите".
16:16 Апостолът увещава християни-
те да се подчиняват на такива „и на
всеки, който помага в делото и се тру-
ди". От цялостното учение на НЗ науча-
ваме, че онези, които се отделят за слу-
Жението на Христос, трябва да бъдат
обичани и уваЖавани от всички БоЖии
хора. Ако повечето от нас правеха така,
щеше да има много по-малко разцепления
и завист.
16:17 Идването на Стефания, фор-
тунат и Ахаик е донесло много радост
в сърцето на Павел. Те са запълнили лип-
сата на коринтяните. Това моЖе би оз-
начава, че те са показали към апостола
онова внимание, което коринтяните не
са му показали, или, което е по-вероят-

484

1 Коришпяни 16

но, направили са това, което коринтяни-
те не са могли да направят поради отда-
лечеността си от Павел.
16:18 Те са донесли на Павел новини от
Коринт и след като са се върнали - но-
вини от апостола на домашното си съб-
рание. Павел отново ги препоръчва на
местното събрание с лкзбящо уваЖение.
16:19 „Църквите, които са в Азия", са
събранията в провинция Азия (днешна
Мала Азия), чиято столица е Ефес. Оче-
видно Акила и Прискила ЖиВеят по то-
ва време в Ефес. Имало е време, когато
те са Живеели в Коринт и затова свети-
ите там ги познават. По занятие Аки-
ла е майстор на палатки и е работил за-
едно с Павел в този занаят. Изразът „с
домашната си църква" ни дава предста-
ва за простотата на църковния Живот
от онова време. Християните са се съ-
бирали по своите домове за поклонение,
молитва и общение. След това са излиза-
ли навън, за да проповядват благовести-
ето на работните си места, на пазара, в
местния затвор и навсякъде, където им
се е удавала такава възмоЖност.
16:20 Всичките братя от събранието
се присъединяват към лкзбезните позд-
рави на своите вярващи другари в Ко-
ринт. Апостолът подтиква своите чи-
татели да се поздравят един друг със
свята целувка. По онова време целувка-
та е била общоприет начин на поздравя-
ване дори и сред мъЖете. Святата це-
лувка означава целувка, в която няма ни-
що неискрено или нечисто. В нашето об-
себено от мисълта за секс общество, в
което наблк>даваме такива големи из-
вращения, използването на целувката
като поздравление би могло да стане
причина за сериозни изкушения и да дове-
де до големи морални провали. Поради
тази причина в английскиговорещите
страни целувката е заместена до голя-
ма степен от ръкостискането. Като
правило ние не трябва да позволяваме на
културните съобраЖения да ни възпират
от строгото придърЖане към казаното
в Библията, но в случай като този, при

който буквалното изпълнение на нас-
тавлението би могло да доведе до грях
или до допускане на злото, поради кул-
турни съобраЖения моЖем да каЖем, че
имаме основание да заменим целувката
с ръкостискане.
16:21 За Павел е обичайно да диктува
Писмата си на някой от своите съра-
ботници, като накрая винаги взима перо-
то в ръка, за да добави няколко думи със
собствения си почерк и да напише харак-
терното за него поздравление. Така е и
в този случай.
16:22 „Проклет" е превод на гръцката
дума „anathema". Онези, които не оби-
чат Господ Исус, са осъдени завинаги, но
тяхната съдба ще стане явна едва при
идването на Господ Исус Христос. Хрис-
тиянинът е човек, който обича Спаси-
теля. Той обича Господ Исус повече от
всекиго или от всичко на света. Този,
който обича БоЖия Син, извършва прес-
тъпление против Самия Бог. Райл прави
следния коментар:
„Св. Павел не оставя никаква възмозк-
ност за бягство за човека, който не оби-
ча Христос - никакъв изход или извине-
ние. Човек Mojke да не е с всичкия си и въп-
реки това да бъде спасен. МоЖе да се oka-
ike не особено голям храбрец и да се подда-
де на страха като Петър. Make да падне
в сериозен грях като Давид и пак да се из-
прави на крака. Но ако не обича Христос,
той не е в пътя шикивота, а върви по ши-
рокия друм, който води към погибел." 59
„Господ наш иде" е превод на арамейс-
кия израз„maranatha", който се е използ-
вал от ранните християни. Ако се напи-
ше разделно kamo,,maran atha", той озна-
чава „Нашият Господ е дошъл". Ако се
напише „marana tha ", означава „Наш Гос-
поди, ела!".
16:23 Благодатта е лЬбимата тема
на Павел, с която той обича да започва
и да завършва своите Писма. Тя е един
от истинските показатели за неговото
авторство.
16:24 От началото до края на това
Послание ние слушахме ударите на сър-

485

1 Коринтяни 16
цето на този Верен апостол на Христос.	думи са събудили В коринтските христи-
Слушахме ги, докато той се стремеше	яни, е срам от тоВа, че те са позволили
да назидае, утеши, уВещае и порицае сбо-	на различни лъзкеучители да Влязат 8
ите деца Във Вярата. Няма никакво съм-	тяхното събрание, че са се усъмнили 8
нение, че всичко това е продиктувано от	апостолството на ПаВел и че са се от-
голямата му лк>бов към тях. Вероятно	далечили от първоначалната си лкобов
чувството, което тези заключителни	към него.
486

1 Коринтяни - Крайни белеЖки

Крайни белеЖки
1)	(1:18) Albert Barnes, Notes on the New
Testament, 1 Corinthians, p. 14.
2)	(1:19)   S.   Lewis   Johnson,   „First
Corinthians,"    The   Wicliffe    Bible
Commentary, p. 1232.
3)	(1:27) Erich Sauer, The Dawn of the
World Redemption, p. 91.
4)	(1:30) Robert Traill, The Works of
Robert  Traill,   Vol.  2,   Edingburgh:
Banner of Truth Trust, reprinted 1975,
p. 234.
5)	(1:30) Arthur T. Pierson, The Ministry
ofKeswick, First Series, p. 104.
6)	(2:14) ВансХаВнър, по-нататъшна
информация не ни е известна.
7)	(3:9) Charles R. Erdman, The First
Epistle of Paul to the Corinthians, p. 40.
8)	(3:15) E. W. Roger, Concerning the
Future, p. 77.
9)	(3:18) Frederic Godet, Commentary on
First Corinthians, p. 195.
10)	(4:8) H. P. Barker, Coming Twice, p. 80.
11)	(5:2) Erdman, First Corinthians, p. 55.
12)	(6:9) Някои изследователи правят
разлика меЖду „влизам" в царство-
то и „наследявам" царството. Те
учат, че един вярващ моЖе да не ус-
пее да победи някой голям грях в
своя Живот и въпреки това да бъде
спасен. Той ще „влезе" в царство-
то, но или ще получи много малко,
или никакво наследство (награда) В
него. Но ние смятаме, че този па-
саЖ разглеЖда съдбата на неново-
родените, тоест на нечестивите.
13)	(6:13) Erdman, First Corinthians, p. 63.
14)	(6:17) A. T. Pierson, Knowing the
Scriptures, p. 147.
15)	(6:20) Edward Herbert Bates, Spiritual
Thoughts from the Scriptures of Truth,
London: Pickering and Inglis, n. d. p.
137.
16)	(6:20) Критическият текст изпус-
ка последната част от стиха [коя-
то в българския текст е заградена-
със средни скоби: бел. на прев.]

17)	(7:5) Larry Christenson, The Christian
Family, p. 24.
18)	(7:14) W. E. Vine, First Corinthians, p.
97.
19)	(7:15) J. M. Davies, по-нататъшна
информация не ни е известна.
20)	(7:17) W. Е. Vine, The Divine Plan of
Missions, p. 63.
21)	(7:19) William Kelly, Notes on the First
Epistle to the Corinthians, p. 123.
22)	(7:29) Harry A. Ironside, First Epistle to
the Corinthians, p. 223.
23)	(7:29) Vine. First Corinthians, p. 104.
24)	(7:33) Пак там, р. 105.
25)	(7:36) Трябва да каЖем обаче, че
стандартната гръцка дума за „дев-
ственост " е абстрактното същес-
твително „parthenia", така че ако
Павел е имал предвид точно това,
защо тогава е използвал обикнове-
ната дума за „девица" (като в Ма-
тей1:23)?
26)	(7:38) Възвратната частичка „се"
е прибавена допълнително; тя лип-
сва в гръцкия текст.
27)	(8:12) Barnes, I Corinthians, p. 147.
28)	(9:17) Charles C. Ryrie, The Ryrie Study
Bible, New King James Version, p. 1771.
29)	(9:20) Тук критическият текст
[както и текстът на Библията на
бълг. ез.: бел. на прев.] добавя след-
ните разяснителни думи „при все
че сам аз не съм под закон".
30)	(9:20) William Arnot, The Church in
the House, pp. 467,468.
31)	(9:21) Charles C. Ryrie, The Grace of
God, p. 83.
32)	(9:22) Критическият текст изпус-
ка това „като", но ние смятаме, че
то е особено ваЖно за аргумента
на Павел, защото той всъщност не
е станал слаб.
33)	(9:27) Голяма част от проблема е
предизвикана от превода на дума-
та в ПБКДЖ - „castaway" [„отхвър-
лен": бел. на прев.]. Гръцката дума
е „a-dokimos" и означава просто
„неодобрен". Това е спортен тер-
17)	
487

1 Коринтяни - Крайни белеЖки

мин, който моЖе да се преведе и ка-
то „дисквалифицирай".
34)	(10:5) Godet, First Corinthians, pp. 59,
60.
35)	(10:5) Kelly, First Corinthians, p. 166.
36)	(10:28) В критическия текст това
повторение е изпуснато.
37)	(11:5) От 4 и 5 cm. става ясно, че в
ситуациите, които вклк>чват мо-
литва   и   пророкуване,   Жената
трябва да покрива главата си, до-
като мъЖът трябва да бъде с не-
покрита глава. Жените, които се
затрудняват да решат какво да
правят и кога да го правят, трябва
да гледат какво правят мъЖете и
да вършат обратното.
38)	(11:7)  Vine, Expository Dictionary,
under Glory, p. 154.
39)	(11:18) F. B. Hole,„The Administration
of the Mystery" (booklet), p. 5.
40)	(11:19)   Гръцката   дума   тук   е
„haireseis", но по онова време тя все
още не имала значението на „ерес".
Това значение тя получава по-къс-
но. ВЖ. белеЖките към Turn 3:10.
41)	(11:19) В гръцкия език за морална
необходимост обикновено се изпол-
зва думата„ophelio". Тук Павел из-
ползва думата „dei", която означа-
ва логическа необходимост.
42)	(11:26) Godet, First Corinthians, p. 163.
43)	(12: уводна част) Glossa е оригинал-
ната гръцка дума за „език".
44)	(12:10) Голяма част от това, кое-
то някои хора наричат днес „проро-
чество", е или просто повторение
на текстове от Библията, или
действителна заблуда, която не се
сбъдва. И двете най-често са фор-
мулирани на някаква лоша имита-
ция на старинния език, на който е
преведена Библията, като че ли
Бог не моЖе да общува с нас на съв-
ременен език!

45)	(12:13) Гръцкият предлог „ еп " мо-
Же да се преведе с еднаква точност
като „В", „с" или „чрез" (ако кон-
текстът позволява), но ние смя-
таме, че най-буквалният превод е
предлогът „в".
46)	(12:29, 30) На гръцки тези въпроси
започват с „те" и могат да се пе-
рифразират  така:   „Сигурно  не
всички говорят на езици?" и т. н.
47)	(13:11) Гъцката дума е „nepios" (cp.
Евр. 5:13).
48)	(14:5) Kelly, First Corinthians, p. 229.
49)	(14:12) Трябва да каЖем обаче, че в
оригиналния език няма никакъв
признак, че субектът на действие-
то „тълкува" е различен от този
на„говори".
50)	(14:19) Буквалният превод на този
израз е „разбирането ми (от други-
те)". „Ми" е в родшпелен падеЖ и е
обект на действието, в което учас-
тва подлогът7, т. е. логическо до-
пълнение. Същата форма на роди-
телен падеЖ моЖе да означава и ло-
гически подлог. Контекстът опре-
деля коя точно форма е използвана.
51)	(14:19)     Charles     Hodge,     First
Corinthians, p. 292.
52)	14:35) Същата гръцка дума „andes"
моЖе да означава както „съпрузи",
така и „мъЖки индивиди" или „мъ-
Же".
53)	(15:45) Erdman, First Corinthians, p.
148.
54)	(15:47) В критическия текст е из-
пусната думата „Господ".
55)	(15:49) Повечето гръцки ръкописи
тук гласят: „... нека се облечем..."
56)	(15:54)   С.   Н.   Mackintosh,   The
Mackintosh  Treasury: Miscellaneous
Writings by C. H. Mackintosh, p. 125.
57)	(15:56) Godet, First Corinthians, p. 446.
58)	(16:12) Ironside, First Corinthians, p.
542.
59)	(16:22) J. C. Ryle, Holiness, p. 235.
45)	
488

1 Коришпяни - Библиография

Библиография
Barnes, Albert,
Notes on the New Testament.
(Vol. V, 1 Corinthians),
London: Blackie and Son, n. d.
Bates, Edward Herbert,
piritual Thoughts from the Scriptures of
Truth,
London: Pickering and Inglis, n. d.
Davies, J. M.,
The Epistles to the Corinthians,
Bombay: Gospel Literature Service, 1975.
Erdman, Charles R.,
The First Epistle of Paul to the Corinthians,
Philadelphia: Westminster Press, 1928.
Godet, F. L.,
The First Epistle to the Corinthians,
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1971.
Grant, F. W.,
„1 Corinthians", The Numerical Bible. Vol.
6, Acts to 2 Corinthians,
New York: Loizeaux Bros., 1901.
Hodge, Charles,
An Exposition on The First Epistle to the
Corinthians,
New York: George H. Doran Company,
1857.
Ironside, H. A.,
Addresses on the The First Epistle to the
Corinthians,
New York: Loizeaux Brothers., 1955.

Johnson, S. Lewis,
„First Corinthians," in The Wycliffe Bible
Commentary,
Chicago: Moody Press, 1962.
Kelly, William,
Notes on the First Epistle to the Corinthians,
London: G. Morrish, 1878.
Luck, G. Coleman,
First Corinthians,
Chicago: Moody Press, 1958.
Morgan, G. Campbell,
The Corinthian Letters of Paul: An
Exposition of I and II Corinthians,
New York: Fleming H. Revell Company,
1946.
Morris, Leon,
The First Epistle of Paul to the Corinthian^,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1966.
Robertson, Archibald and Alfred Plummer,
A Critical and Exegetical Commentary on
The First Epistle of St. Paul to the
Corinthians,
Edingburg: T & T Clark, 1911.
Vine, W. E.,
First Corinthians,
London: Oliphants Ltd., 1951.

489

Второто послание на апостол ПаВел
към коринтяните
„За мен прозрачността на Павловото откровение (във 2 Коринтяни) няма равна на
себе си в цялата свещена литература."
Седлър

ВъВедение
I.   Уникално място В Канона
За разлика от Първото послание към ко-
ринтянцте, върху което са правени мно-
го изследвания и много е проповядвано,
Второто послание към коринтяните е
доста по-пренебрегнато от проповедни-
ците. Това, разбира се, не означава, че то
не е едно много ваЖно Послание. Без съм-
нение, за това полоЖение е допринесъл и
неговият труден за разбиране и пълен с
ирония стил. Големият брой думи в кур-
сив в ПБКДЖ и НВПБКДЖ показва кол-
ко много неща трябва да бъдат добаве-
ни, за да моЖе това емоционално Писмо
да се чете на един приемлив английски
език.
Посланието наистина е трудно. Най-
малкото, което моЖе да се каЖе за зна-
чението на много стихове, е, че са неяс-
ни. За това има няколко обяснения: (1)
Павел често използва сатира, но поняко-
га е трудно да се определи кога точно
той прави това. (2) За да моЖем да раз-
берем пълното значение на някои паса-
Жи, трябва да имаме допълнителна ин-
формация относно пътешествията на
Павел, пътешествията на неговите
спътници и писмата, които той е напи-
сал. (3) Посланието е изклк>чително лич-
но и често пъти думите, които се изпол-
зват, са думи, които идват направо от
сърцето на апостола. Нерядко това са и
едни от най-трудните за разбиране паса-
Жи.
Но трудностите не трябва да ни обез-
кураЖават. За щастие, те не засягат ос-

новните истини на Посланието, а под-
робностите.
Накрая трябва да каЖем, че Второто
послание към коринтяните е едно мно-
го обичано и много цитирано Послание.
След като го изучим по-добре, ще разбе-
рем защо това е така.
II. Авторство
фактът, че авторът на Второто пос-
лание към коринтяните е Павел, не се
отрича от никой, въпреки че някои хора
се опитват да предлагат теории за
„вмъкване" на допълнителни пасаЖи тук
и там. Но целостта на Писмото (с ти-
пичните за Павел отклонения!) е съвсем
явна.
Външните доказателства за Второто
послание към коринтяните са силни, но
малко по-късни в сравнение с Първото
послание. За наша изненада Климент от
Рим не го цитира, но Поликарп, Иреней,
Климент от Александрия, Тертулиан и
Киприан го цитират. Маркион го поста-
вя на трето място от десетте Павло-
вите Послания, които той приема. Пос-
ланието е вклк)чено и в Мураторианския
канон. След 175 г. сл. Хр. доказателства-
та за него стават изключително изобил-
ни.
Вътрешните доказателства за автор-
ството на Павел са съкрушителни. С из-
ключение на Посланието към филемон
Второто послание към коринтяните е
най-личното и най-недоктриналното от
всички Павлови Писма. Кратките лични
белеЖки, особеностите на апостола,
очевидната свързаност с Първото пос-
лание към коринтяните, Посланията
към галатяните и римляните и Деяния-

491

2 Коринтяни

та подкрепят традиционното мнение,
че това Писмо е написано от Павел. Яв-
но е, че тук става дума за същия автор
и за същото събрание, за които се гово-
ри и в Първото послание към коринтяни-
те.
Ш. Датиране
Второто послание към коринтяните е
написано вероятно в Македония (някои
подписи от по-ранните преводи говорят,
че това е станало във филипи) не по-къс-
но от една година след Първото посла-
ние към коринтяните. Обикновено се
приема, че това е станало през 57 г. сл.
Хр., но много изследователи не са съглас-
ни с това мнение и считат, че Послани-
ето е било написано през 55 или 56 г., или
дори през 53 година, както предполага
Харнак.
IV. Историческа обстановка и тема
Една от причините, за да обичаме тол-
кова много Второто послание към ко-
ринтяните, е неговият личен характер.
В него ние се доближаваме толкова близ-
ко до сърцето на Павел, колкото в нито
едно от другите му Писма. То ни дава
възможност да усетим частица от ог-
ромния ентусиазъм на апостола по от-
ношение на Господното дело; да уловим
чувството на достойнство, с което
той се е отнасял към най-великото приз-
вание на своя Живот; да четем с мълча-
ливо удивление списъка от страдания,
които той е изтърпял заради Христово-
то дело; да почувстваме вълната от
възмущение, с което той е отговарял на
безогледните си критици. Накратко, в
това Писмо Павел като че ли ни позво-
лява да видим всички тайни на неговата
душа.
Първото посещение на Павел в Ко-
ринт е описано в Деяния 18 глава. Това е
станало по време на Второто му миси-
онерско пътешествие, скоро след като е
произнесъл паметната си реч на хълма
на Марс в Атина.

В Коринт Павел е работел като майс-
тор на палатки заедно с Акила и Приски-
ла и е проповядвал благовестието в си-
нагогата. Сила и Тимотей са дошли от
Атина, за да се присъединят към негова-
та евангелизаторска работа, която е
продълЖила осемнадесет месеца (Деян.
18:11).
Когато повечето к>деи са отхвърлили
неговите проповеди, Павел се е обърнал
при езичниците. Докато са се спасявали
души - и евреи, и езичници, еврейските
водачи са изправили апостола пред про-
консула Галион, но последният се е отка-
зал да разгледа делото пред съда, тъй ка-
то е нямал необходимите за това право-
мощия.
След процеса апостолът е останал за
известно време в Коринт. После е зами-
нал за Кенхрея и Ефес, след което е пред-
приел дългото си пътешествие обратно
до Кесария и Антиохия.
По време на третото си мисионерско
пътешествие апостолът се е върнал в
Ефес и е останал да Живее в него в про-
дълЖение на две години. По това време
е бил посетен и от една група вярващи
от Коринт, които са търсели неговия
съвет по много въпроси. В отговор на
тези именно въпроси е било написано и
Първото послание към коринтяните.
По-късно апостолът е поискал да раз-
бере каква е била реакцията на коринтя-
ните на това негово Писмо и особено на
онази част, която засяга наказването на
съгрешилия християнин. Затова е решил
да напусне Ефес и да се отправи към Тро-
ада, където се е надявал да види Turn. Ho
тъй като срещата не се е състояла,
апостолът е заминал за Македония, къ-
дето най-сетне се е срещнал с Turn, кой-
то му е донесъл новини - както добри,
така и лоши. Добрите новини са били, че
светиите са наказали съгрешилия све-
тия и това е довело до неговото духов-
но възстановяване. Те обаче все още не
са били изпратили пари на нуЖдаещите
се светии в Ерусалим, както са възнаме-
рявали да направят това по-рано, което

492

2 Коринтяни

не е било добро. И най-накрая Тит е ка-
зал на Павел, че лъЖеучителите са про-
дължавали да работят активно в Ко-
ринт, подривайки делото на апостола и
поставяйки под съмнение неговия авто-
ритет като слуЖител на Христос. ТоВа
Вече наистина е била една лоша новина!
И така, това са обстоятелствата,
които са налоЖили написването на Вто-
рото Послание към коринтяните в Ма-
кедония.
Схема на изложението
I.	Описание на слуЖението (1-7 гл.)
A.	Поздрав (1:1,2)
Б. СлуЖението на утеха в страдания-
та (1:3-11)
B.	Обяснение за промяната в планове-
те на Павел (1:12-2:17)
Г. Пълномощията на Павел за слуЖени-
ето (3:1-5)
Д.   Сравнение меЖду Стария и Новия за-
,     вет (3:6-18)
Е. ЗадълЖение за проповядване на ясно
благовестие (4:1-6)
Ж. Земен съд с небесно предназначение
(5:1-10)
3. Живот в светлината на Христово-
то съдилище (5:1-10)
И. Чистата съвест на Павел по отно-
шение на слуЖението (5:11-6:2)
Й. Поведението на Павел в слуЖението
(6:3-10)
К. Призивът на Павел за откритост и
обич (6:11-13)
JI. Призивът на Павел за библейско от-
деляне (6:14-7:1)
М. Радостта на Павел от добрите вес-
ти от Коринт (7:2-16)
II.	Увещанието      на      Павел      за
довършване    на    дарението    за
светиите в Ерусалим ( 8 и 9 гл.)
А. ПолоЖителни примери за щедро да-
ване (8:1-9)
Б. Съветът на Павел за довършване на
дарението (8:10,11)

В Първото си послание Павел се дър-
Жи главно като учител, а във Второто -
като пастир. Ако слушате внимателно,
ще чуете как бие сърцето на един човек,
който истински обича БоЖиите хора и
който целият се отдава в слуЖба на тях-
ното благополучие.
И така, нека се впуснем в това велико
приклк>чение и изследваме тези „мисли,
които дишат, и думи, които изгарят".
Нека направим това с молитва за прос-
ветление от Светия БоЖий Дух.
В. Три полоЖителни принципа за щедро
даване (8:12-15)
Г. Трима добри братя, които да под-
готвят дарението (8:16-24)
Д. Призив към коринтяните да оправ-
даят Павловата хвалба с тях (9:1-5)
Е. Добрите награди за щедрото даване
(9:6-15)
III. Защитата на Павел на неговото
апостолство (10-13 гл.)
A.	Отговорът на Павел на хората, ко-
ито го обвиняват (10:1-12)
Б. Принципът на Павел: завладяване на
нови територии за Христос (10:13-
16)
B.	Най-Висшата цел на Павел: препо-
ръчването на Господа (10:17,18)
Г. Павел утвърЖдава своето апостол-
ство (11:1-15)
Д. Страданията на Павел заради Хрис-
тос са доказателство- за неговото
апостолство (11:16-33)
Е. Откровенията на Павел подкрепят
неговото апостолство (12:1-10)
Ж. Знаменията на Павел подкрепят не-
говото апостолство (12:11-13)
3. Предстоящото пътуване на Павел
до Коринт (12:14-13:1)
И. Павловото апостолство се подкре-
пя от самите коринтяни (13:2-6)
Й. Желанието на Павел да направи доб-
ро на коринтяните (13:7-10)
К. Благодатното сбогуване на Павел, в
което участват и трите Лица на
БоЖеството (13:11-14)

493

2 Коринтяни 1

Коментар
I.   Описание на слуЖението (1-7 гл.)
А. ПоздраВ (1:1,2)
1:1 Павел започва тоВа Писмо, предста-
вяйки себе си като апостол на Исус
Христос с БоЖията воля. Подчертава-
нето на този факт още 8 самото нача-
ло е особено ваЖно, тъй като В Коринт
има хора, които се съмняват дали Павел
наистина е човек, изпратен от Господа.
Отговорът на апостола е, че той не е из-
брал това слуЖение по своя воля, нито
пък е бил назначен на него от човеци, а е
бил изпратен от Христос Исус чрез Бо-
Жията воля. Неговото призоваване ка-
то апостол е станало по пътя за Да-
маск. Това е едно незабравимо преЖивя-
ване в неговия Живот и съзнанието за
това небесно призвание е подкрепяло
апостола през всички горчиви часове на
досегашния му Живот. Ако не е била та-
зи увереност в небесното му призвание,
той сигурно много пъти е щял да се от-
каЖе и да се върне у дома, особено в мо-
менти, в които е бил притиснат свръх-
силите си в слуЖението за Христос.
Споменаването на името на Тимотей
в този стих не означава, че и той е учас-
твал заедно с Павел в написването на
Писмото. То само показва, че и той е бил
заедно с Павел по време на написването
на Посланието. С изклк>чение на този
факт информацията за двиЖенията на
Тимотей през този период не е много
пълна.
Писмото е адресирано до „БоЖията
църква, която е в Коринт, и до всички-
те светии, които са по цяла Ахая". Из-
разът „БоЖията църква" означава, че
става дума за едно събрание от вярващи,
които принадлеЖат на Бога. Това не е
нито езическо общество, нито някаква
нерелигиозна група от хора, а събрание
от новородени християни, отделени от
света, за да принадлеЖат на Господа.
Без съмнение, когато пише тези думи,

Павел си спомня времето, когато за пър-
ви път е отишъл В Коринт и е проповяд-
вал благовестието там. Тогава мъЖе и
Жени, дълбоко затънали в идолопоклон-
ство и чувствени удоволствия, са се до-
верили на Исус Христос като на Господ
и са били спасени по Неговата чудна бла-
годат. Независимо от всички труднос-
ти, които по-късно са сполетели събра-
нието в Коринт, сърцето на апостола
без съмнение ликува, когато си помисли
за великата промяна, станала в Живота
на тези скъпи за него хора. Писмото е ад-
ресирано не само до коринтянпте, но и
„до всичките светии, които са по цяла
Ахая". Ахая е кзЖната част на Гърция,
докато Македония, за която също ста-
ва въпрос в Писмото, е северната й
част.
1:2 „Благодат..." и „мир" са главните
думи в прекрасния поздрав, който ние
свързваме с възлк>бения ни апостол Па-
вел. Когато апостолът Желае да изрази
своите най-добри поЖелания на БоЖии-
те хора, той не им поЖелава материал-
ни богатства от рода на златото и
среброто, защото много добре знае, че
те скоро ще се развалят. Той им поЖе-
лава духовни благословения като „благо-
дат и мир", които вклкочват всяко доб-
ро нещо, което моЖе да дойде върху един
нещастен грешник, който Живее от та-
зи страна на небето. Дени казва така:
„Благодатта е първата и последната
дума на евангелието, а мирът, или съвър-
шеното духовно здраве, е свършеното
дело на Христос в душата."х Тези благос-
ловения произтичат от „Бога, нашия
Отец, и Господа Исуса Христа". Бог, на-
шият Отец, е източникът, а Господ
Исус Христос - каналът. Павел не се ко-
лебае да постави Господ Исус Христос
до Бог Отец, защото, като член на Три-
единството, Христос е равен на Отец.
Б. СлуЖението на утеха
в страданията (1:3-11)
1:3 В пасаЖа от 3 до 11 cm. апостолът
благодари за утехата, която е получил

494

2 Коринтяни 1

Във време на утеснение и скръб. Несъм-
нено утехата са добрите новини, които
Turn му е донесъл в Македония. По-ната-
тък апостолът казва, че независимо да-
ли се намира в скръб или в утешение,
всичко се обръща накрая за доброто на
вярващите, на които той слуЖи. Благо-
дарението е отправено към „Бог и Отец
на нашия Господ Исус Христос". Това е
пълното наименование на Бога в НЗ. Той
вече не се нарича Бог Авраамов, Бог Иса-
аков u Бог Яковов, а се нарича „Бог и
Отец на нашия Господ Исус Христос".
Това име съдърЖа и голямата истина, че
Господ Исус е както Бог, така и Човек.
Бог е Бог на нашия Господ Исус Христос:
това наименование описва Неговото
отношение към Исус, Човешкия Син. Но
Бог е също така и Баща на нашия Господ
Исус Христос: това наименование опис-
ва Неговата връзка с Христос, БоЖия
Син. Бог е наречен също и „Отец на ми-
лостите* и Бог на всяка утеха": от Не-
го идват всички милости и утешения.
1:4 Във всички свои скърби Павел чувс-
тва БоЖието утешително присъствие.
Тук той дава една от многото причини,
поради които Бог го утешава: за да мо-
Же и апостолът на свой ред да утешава
другите със същата утеха, с която той
се утешава от Бога. За нас думата „уте-
ха" означава успокоение по време на
скръб. Но по начина, по който е използ-
вана в НЗ, тя има по-широко значение. Тя
вклк>чва и насърчението, и увещанието,
които получаваме от някого, който е до
нас във време на нуЖда. Този стих съдър-
Жа един практически урок за всички нас.
Ние трябва да помним кога сме били
утешавани, за да моЖем да предаваме
тази утеха и на други. Ние не трябва да
избягваме болничните стаи или домове-
те, където има смърт, а да бъдем вина-
ги готови да откликнем на потребност-
та на онези, които се нуЖдаят от наше-
то насърчение. Ние не сме утешавани, за
* Неправилно преведено като „Отец на ми-
лостивите" в бълг. текст на Библията от
1924 г. - Бел. на прев.

да бъдем улеснени, а за да бъдем утеиш-
тели.
1:5 Причината, поради която Павел
моЖе да утешава другите, е, че утеше-
нията на Христос са равни на страдани-
ята, които търпим за Него. Под „Хрис-
товите страдания" тук не трябва да се
разбират изкупителните страдания на
Спасителя. Тези страдания са уникални
по своята същност и нито един човек не
моЖе да участва в тях. Но християните
могат да страдат и наистина страдат
заради връзката си с Господ Исус. Те по-
насят укори, отхвърляне, враЖдебно от-
ношение, омраза, отричане, измяна и т.н.
Всичко това моЖе да се нарече „Христо-
вите страдания", защото Той го е поне-
съл, когато е бил на земята, и защото
все още го понася, докато частите на
Неговото Тяло страдат на земята. Във
всичка наша скръб скърби и Той (Ис.
63:9). Но основната идея на Павел тук е,
че ние ще бъдем богато възнаградени за
всички наши страдания, а именно - че ще
бъдем обезщетени за тях чрез утехата
на Христос, която утеха ще бъде" пове-
че от достатъчна!
1:6 Апостолът моЖе да види доброто,
което произлиза както от неговите при-
теснения, така и от неговите утеше-
ния. И притесненията, и утешенията са
осветени от кръста. Ако той е наскър-
бен, това ще бъде за утеха и спасение на
светиите - не за спасение на техните ду-
ши, а за сила, която ще им помогне да
преминат успешно през изпитанията. Те
ще бъдат окураЖени и насърчени от из-
дръЖливостта на Павел и ще разберат,
че ако Бог е могъл да даде на него благо-
дат за страдание, сигурно ще даде и на
тях. Когато Семкгьл Рьдърфорд попад-
нал в „мазето на нещастието", както
често пъти преди това, той се огледал и
започнал да търси къде са „най-добрите
Господни вина". МоЖе би той се е научил
на това от примера на Павел, който ся-
каш винаги успява да съзре дъгата през
завесата от сълзи.

495

2 Кориншяни 1

Утешението, което Павел получава,
ще изпълва и коринтяните с утеха и ще
ги вдъхновява да издържат търпеливо,
докато минават през същите страда-
ния, през които е минал и Павел. Само
онези, които са минали през сериозни из-
питания, знаят какво точно трябва да
кажат на другите, които са призовани да
изстрадат същото. Само една майка,
която вече е загубила единственото си
дете, може най-добре да утеши друга
майка, чието сърце току-що е било сък-
рушено от същата загуба. Или - какъв-
то е и най-добрият пример - само един
Баща, Който е загубил единствения Си
Син, може най-добре да утеши онези, ко-
ито са загубили лк>бимите си хора.
1:7 Сега апостолът изразява своята
увереност, че така както коринтяните
знаят какво означава да страдат зара-
ди Христос, така те ще изпитат и уте-
шителната помощ от Негова страна. За
християнина страданията никога не ид-
ват сами. След тях винаги идва и утеха-
та на Христос. Можем да сме сигурни в
това, както е бил сигурен и апостол Па-
вел.
В „Живата Библия" текстът на паса-
жа от 3 до 7 cm. е перифразиран така:
„Какъв чудесен Бог имаме! Той е Отец
на нашия Господ Исус Христос, Източни-
кът на всяка милост и Този, Който тол-
кова чудесно ни утешава и укрепява в на-
шите трудности и изпитания. И защо
Той прави всичко това? Защото, когато
другите саутеснени и имат нуЖда от на-
шето състрадание и насърчение, ние ще
моЖем да им предадем същата помощ и
утеха, която Бог ни е дал на нас.
...Бог ни утешава в нашите скърби, за
да моЖем и ние да помагаме на вас: да ви
покаЖем от личен опит как Бог неЖно
ще ви утеши, когато преминавате през
същите страдания. Той ще ви даде сила-
та да издърЖите."
1:8 След като говори най-общо за
страданията и утехата, сега апостолът
описва по-конкретните и жестоки изпи-
тания, които е трябвало да изживее са-

мият той. Той не желае братята в Ко-
ринт да не знаят за скръбта, която го
е сполетяла в Азия. (Азия тук не озна-
чава континента Азия, а провинция в за-
падната част на територията, на коя-
то днес се намира Мала Азия.) За каква
точно скръб говори тук апостолът?
Може би той има предвид опасния бунт,
който е преживял в Ефес (Деян. 19:23-
41)? Някои изследователи смятат, че
апостолът говори за някаква смърто-
носна болест, други - за обезсърчителни-
те вести от Коринт. За щастие стой-
ността на този пасаж и наслаждението
от него не зависят от точното познава-
не на подробностите.
Скръбта обаче е била толкова силна,
че Пабел е бил притеснен свръхсилшпе си
- дотолкова, че дори се е отчаял за жи-
вота си.
Филип перифразира този стих така:
„По онова време ние бяхме напълно сма-
зани; товарът беше по-голям, отколко-
то можехме да носим; казахме си всъщ-
ност, че това е краят."
1:9 Перспективата пред апостола е
била толкова мрачна, че той се е чувст-
вал като човек, който е бил осъден на
смърт. Ако някой го е запитал: „Живот
или смърт?", той сигурно е щял да отго-
вори: „Смърт." Бог е позволил неговият
служител да бъде доведен до такова из-
ключително тежко положение, за да не
уповава на себе си, а на Бога, Който въз-
кресява мъртвите. Изразът „Бога,
Който възкресява мъртвите", тук се
използва като синоним на всесилния Бог.
Този, Който може да възкресява мърт-
вите, е единствената надежда на чове-
ка, който е осъден да умре, за какъвто се
е смятал апостолът.
1:10 Според традицията на ПБКДж (и
повечето ръкописи) Павел говори за из-
бавление в три времена: минало („изба-
ви"), настояще („избавя") и бъдеще
(„ще... избави").2 Ако Павел има предвид
бунта в Ефес, тогава той говори за на-
чина, по който този бунт е бил спрян из-
веднъж, така че апостолът е успял да из-

496

2 Коршипяни 1

бяга (Деян. 20:1). Павел знае, че същият
Бог, Който го е избавил в миналото, мо-
Же да го избавя всеки ден и ще продълЖи
да го избавя, докато дойде този после-
ден, велик момент, когато той ще бъде
напълно освободен от скърбите и прес-
ледванията на този свят.
1:11 Тук Павел великодушно приема, че
коринтскшпе християни са се молили за
него, докато той е преживявал това вре-
ме на сериозни изпитания. В действи-
телност много от вярващите са започ-
нали да критикуват великия апостол и
ние едва ли ще сбъркаме, ако се усъмним
дали изобщо те са си спомнили за него
пред престола на благодатта. И все пак
Павел решава да приеме, че те са се мо-
лили за него. Изразът „стореното на нас
чрез мнозина добро" се отнася до осво-
боЖдението на Павел, което е дошло в
резултат на молитвите на много хора.
Той виЖда своето излизане от това
трудно полоЖение като пряк резултат
от застъпничеството на светиите. И
тъй като мнозина са се молили за него,
мнозина ще могат сега и да благодарят
за това, че молитвите им са били чути.
В. Обяснение за промяната
в плановете на Павел (1:12-2:17)
1:12 Причината, поради която Павел
чувства, че моЖе да разчита на молит-
вите на вярващите, е, че той винаги е
бил прям в отношенията си с тях. Той
моЖе да се хвали с честността си към
тях и съвестта му свидетелства, че не-
говото поведение се е отличавало със
„святост и искреност пред Бога", то-
ест с прозрачната честност, която ид-
ва от Бога. Апостолът не се е поддал на
методите на плътските хора, но е дейс-
твал открито пред всички с незаслуЖе-
ната сила (благодат), която Бог му е да-
вал. Това трябва да е особено ясно на ко-
ринтяните.
1:13 Искреността, която е била отли-
чителна черта на отношенията на Па-
вел с коринтяните в миналото, е отли-
чителна черта и на това Писмо. Павел

пише точно това, което и мисли. Него-
вите читатели няма нуЖда да четат
меЖду редовете. Значението на написа-
ното се виЖда на повърхността; то е
просто и явно. То означава точно това,
което те четат и разбират, и апосто-
лът се надява, че те ще продълЖат да го
признават дори и до край, тоест дока-
то са Живи.
1:14 Събранието в Коринт е признало
Павел отчасти, което ще рече, че някои
от вярващите са го признали, а други -
не. Верните на него са разбрали две неща:
че в деня на Господ Исус те ще се горде-
ят с него и че той ще се гордее с тях. Де-
нят на Господ Исус означава по-конк-
ретно Христовото съдилище, на което
слуЖението на изкупените ще бъде оце-
нено и наградено. Когато Павел поглед-
не към този съд, той неизменно виЖда
лицата на онези, които са били спасени
чрез неговото слуЖение. Те ще бъдат не-
говата радост и венец на слава, а от своя
страна той също ще бъде причина за
тяхната радост, защото е бил БоЖият
инструмент, който ги е довел до Хрис-
тос.
1:15 Изразът „с тая увереност" озна-
чава с увереността, с която коринтяни-
те са му са се радвали като на истински
апостол на Исус Христос и като на един,
в чиято искреност изобщо не са се съм-
нявали. Павел Желае да дойде при тях с
увереност в тяхното доверие, уваЖение
и обич. Неговото намерение е да дойде
при тях най-напред, преди да замине за
Македония, и още веднъЖ - на връщане
от Македония. Така те ще имат от не-
го двойна полза - в смисъл че вместо да
ги посети един път, той ще ги посети
два пъти.
1:16 Ползата от тези две посещения е
обяснена по-подробно в 16 стих. Както
беше споменато, според плана си Павел
трябва да тръгне от Ефес, да се отпра-
ви към Ахая, където е разполоЖен Ко-
ринт, и след това да отпътува на север
към Македония. След като проповядва
там, той възнамерява да се върне об-

497

2 Коринтяни 1

ратно на к>г към Коринт. Апостолът се
надява, че коринтските Вярващи ще го
изпратят за Юдея, като моЖе би ще му
помогнат със своето гостоприемство и
молитви, но не и със своите средства,
тъй като по-късно той заявява твърдо-
то си решение да не приема от тях пари
(11:10).
1:17 Първоначалният план на Павел не
се осъществява. От Ефес той заминава
за Троада, но тъй като не намира Turn,
отива направо В Македония, без да спи-
ра в Коринт. И така, тук той задава
следния въпрос: „Добре, когато имах то-
ва намерение, лекоумно ли съм постъ-
пил?" Вероятно точно такива са били и
думите на неговгйпе хулители: „Вшкте
какъв непостоянен и непоследователен
човек е този Павел! Казва едно, а прави
друго! МоЖе ли такъв човек да бъде апос-
тол?" В този стих апостолът отправя
едно предизвикателство към коринтя-
ните, като ги кара да се замислят дали
наистина на него не моЖе да се разчита.
Дали, когато Възнамерява да прави нещо,
той прави това под влияние на плътски
подбуди, които Водят до „Да!" В един
миг и до „Не!" в следващия? Дали го пра-
ви от съобраЖения за удобство и лично
спокойствие? Смисълът на този стих е
уловен много точно от Филипс в негова-
та перифразирана Библия: „Тъй като
трябваше да променим този план, озна-
чава ли това, че сме непостоянни? Да не
би, когато възнамерявам да правя нещо,
аз да го правя дВулично - казвам „Да", а
мисля „Не"?"
1:18 Тук Павел като че ли сменя тема-
та, като започва да говори за своето
проповядване. МоЖе би неговите крити-
ци казват, че щом като на него не моЖе
да се разчита в един обикновен разговор,
то едва ли моЖе да се разчита на пропо-
вядването му!
1:19 Павел доказва, че неговите дейст-
вия не са били ненадеЖдни, тъй като
Спасителят, Когото той проповядва, е
боЖествен и неизменяем и в Него няма
никаква сянка от промяна или изменение.

Когато той е дошъл за пърВи път В Ко-
ринт заедно със Сила и Тимотей (Деян.
18:5), те са проповядвали достойния за
доверие БоЖий Син. „Посланието не е
било ненадеЖдно, тъй като то е съдър-
Жало вестта за БоЖия Син, Който е неп-
роменяем." Доводът на Павел тук е, че
никой, който проповядва Господ Исус В
Духа, не моЖе да действа по начина, по
който неговите критици го обвиняват,
че действа. Дени казва следното: „Пав-
ловият довод тук би могъл да се използ-
ва от лицемер, но нито един критик не
би могъл да го измисли някога." МоЖе ли
Павел да проповядва един верен Бог, а са-
мият той да бъде неверен? Не.
1:20 Всички БоЖии обещания, без изк-
лючение, намират своето изпълнение в
Христос. Всички, които намират в Него
изпълнението на БоЖиите обещания, до-
бавят своето „Амин":
„Когато ние отворим Библията на ня-
кое обещание и погледнем нагоре към Бо-
га, Бог казва: „Вие имате всичко това в
Христос." Доверявайки се на Христос,
ние казваме „Амин" на Бога. Бог говори
чрез Христос, а ние вярваме в Христос:
Христос протяга ръка към нас, а ние про-
тягаме ръце към Него във вяра, и всяко
Бозкие обещание се изпълнява в Исус Хрис-
тос. В Него и чрез Него ние приемаме те-
зи обещания за себе си, като ги вземаме
и казваме: „Да, Господи, аз Ти се доверя-
вам. " Това е изпълненото с вяра „Да!". 3
Всичко това е за слава на Бога чрез
нас. Както казва Дени: „Бог се прославя,
когато човешките души разберат, че
Той е изговорил такова добро нещо за
тях, което надхвърля тяхното най-сил-
но въобраЖение, и когато видят, че то-
ва добро е абсолкнпно сигурно и обезпе-
чено в Неговия Син."
Думите „чрез нас" напомнят на ко-
ринтяните, че именно чрез проповядва-
нето на такива хора като Сила, Тимо-
тей и Павел те изобщо са могли да пре-
тендират за БоЖиите обещания в Хрис-
тос. Ако апостолът е лъЖец, както каз-
ват неговите врагове, нима е възмоЖно

498

2 Коринтяни 1,2

Бог да е използвал един лъЖец и измам-
ник за извършването на нещо, което има
такива положителни резултати? Отго-
ворът, разбира се, е „Не".
1:21 След това Павел показва, че как-
то коринтяншпе, така и той са участ-
ници в един и същ начин на Живот. Бог ги
е въвел във вярата и сега ги утвърждава
в Христос чрез слуЖението на БоЖието
слово. Той ги е помазал с Духа, Който ги
възпитава, укрепва и обучава.
1:22 Освен това Бог ги е запечатал и
им е дал Духа в сърцата в залог. Тук ние
виЖдаме още две слуЖения на Светия
Дух. Печатът е белег за притеЖание и
осигуреност. Обитаващият във вярва-
щия Дух е знак, че той сега принадлеЖи
на Бога и че е осигурен за вечността. То-
зи печат, разбира се, е невидим. Хората
не ни познават като християни по няка-
къв белег, който ние носим, а по свиде-
телството на изпълнения с Духа Живот.
Бог също така им е дал Духа в сърцата
като залог или предварителна гаранция
за това, че скоро ще притеЖават и цяло-
то наследство. Когато Бог спаси един
човек, Той му дава Светия Дух, за да оби-
тава в него. Също колкото е сигурно по-
лучаването на Духа, също толкова е си-
гурно и влизането на новородения вяр-
ващ в БоЖието наследство. Същият вид
благословения, които Светият Дух осъ-
ществява в нашия Живот днес, ще ста-
нат напълно наши в един бъдещ ден.
1:23 В пасаЖа от 1:23 до 2:4 Павел от-
ново се връща към обвинението в нена-
деЖдност, което някои хора отправят
срещу него, като този път дава пряк от-
говор на въпроса защо не е посетил Ко-
ринт, както е възнамерявал да направи.
Тъй като няма човек, който да моЖе да
знае истинските вътрешни мотиви на
Павел, той призовава Бог да свидетелс-
тва за това. Ако апостолът е отишъл в
Коринт по времето, в което е възнаме-
рявал да направи това, той е трябвало
да се отнесе към тях много строго зара-
ди състоянието, в което се е намирала
тяхната църква. Трябвало е лично да по-

рицае светиите заради тяхното безгри-
Жие и толерирането на греха в събрани-
ето. Но апостолът е решил да ги поща-
ди и затова е отлоЖил пътуването си в
Коринт.
1:24 Казвайки всичко това, Павел не
иска никой да мисли, че той има дикта-
торска власт над коринтяншпе. Поради
тази причина апостолът добавя тук и
следните думи: „Защото не господару-
ваме над вярата ви, но сме помощници
на радостта ви." Апостолът не Желае
да господства над тяхната християнс-
ка вяра. Не иска те да го мислят за ти-
ранин. Точно обратно - както той, та-
ка и неговите съработници са само по-
мощници на тяхната радост и искат да
правят само това, което ще им помог-
не да вървят по християнския път, до-
пълвайки тяхната радост.
Последните думи от 24 cm. („понеЖе,
колкото за вярата, вие стоите твър-
ди") означават, че те нямат нуЖда да
бъдат поправяни относно тяхната вяра,
защото в това отношение те стоят
достатъчно твърдо. Нещата, които
апостолът Желае да поправи, не засягат
учението, а практическото поведение на
църквата.
2:1 Този стих продълЖава мисълта от
последните два стиха. Павел обяснява,
че причината, поради която не е отишъл
в Коринт, както е възнамерявал, е, че
той не е искал да им причинява скръб, ко-
ято неизбеЖно би последвала от негови-
те укори. Думите „реших... да не дохож-
дам при вас пак* със скръб" моЖе би оз-
начават, че апостолът е посетил корин-
тяните със скръб и болка още веднъЖ
след първото си посещение, описано в Де-
ян. 18:1-17. За такова едно второ посеще-
ние намекват и пасаЖите в 12:14 и 13:1.
2:2 Ако апостолът беше отишъл в Ко-
ринт с личен укор към християните, то-
ва, разбира се, щеше да ги наскърби. Но
то също така щеше да наскърби и апос-
* В българския текст тази дума е изпусната.
- Бел. на прев.

499

2 Коришпяни 2

тола, тъй като коринтяните са хора, на
които той Желае радост. Ето как звучи
този стих според тълкуването на Райри:
„Ако аз ви наскърбя, кой ще остане, за да
ме развесели, освен наскърбените? Това
едва ли моЖе да ме утеши."
2:3 Вместо да стане причина за взаим-
но наскърбление чрез своето лично посе-
щение, апостол Павел е решил да им на-
пише Писмо. Той се е надявал, че Писмо-
то ще постигне Желания резултат, че
коринтяните ще накаЖат съгрешилия
брат и че следващото посещение на Па-
вел няма да бъде помрачено от напреже-
нието в отношенията му с тези хора, ко-
ито той толкова много обича.
Дали Писмото, за което става въпрос
в началото на 3 cm., е Първото послание
на Павел към коринтяните или някое
друго Писмо, което вече не съществува?
Много изследователи вярват, че тук не
става въпрос за Първото послание към
коринтяните, като се позовават на опи-
санието в 4 cm., където се казва, че то е
било написано с голяма скръб, със свито
сърце и с много сълзи. Други изследова-
тели смятат, че това описание подхоЖ-
да и за Първото послание към коринтя-
ните. ВъзмоЖно е също така Павел да е
написал на коринтяните едно много
строго писмо, което вече не съществу-
ва. МоЖе би това е станало след посеще-
нието в скръб, за което се говори във 2:1,
като Тшп е бил определен да го занесе. За
такова едно писмо се говори моЖе би и
въ62:4,9ив7:8,12.
Независимо от фактите идеята на 3
cm. е, че когато им е писал, Павел е нап-
равил това нарочно, така че когато дой-
де при тях, да не бъде наскърбен от
ония, които би трябвало да го зарадват.
Той е имал увереност, че същите неща,
които са донесли радост на него, тряб-
ва да донесат радост и на тях. В контек-
ста това означава, че благочестивото
разрешение на проблема със съгрешилия
светия ще доведе до взаимна радост.
2:4 Този стих ни дава възмоЖност да
надзърнем дълбоко в сърцето на един ве-

лик пастир. Павел е силно наскърбен от
факта, че събранието в Коринт толери-
ра греха. Това му носи „голяма скръб и
сърдечна тъга", и много сълзи. Очевид-
но апостолът се чувства много по-засег-
нат от греха в Коринт, отколкото са-
мите коринтяни. Те не трябва да прие-
мат това Писмо като опит за наранява-
не на чувствата им, а no-скоро като до-
казателство на неговата лк>бов към
тях. Павел се надява, че след като им пи-
ше, те ще имат достатъчно време, за да
вземат мерки за облекчаване на ситуа-
цията, така че неговото предстоящо
посещение да бъде изпълнено с радост.
„Верни са раните от приятел." Ние не
трябва да се обиЖдаме, ако получим бла-
гочестив съвет или предупреждение от
страна на някой наш брат, а да осъзнаем,
че всеки, който прави това, се интере-
сува истински от нас. Праведният укор
трябва да се възприема като укор от
Господа и ние трябва да бъдем благодар-
ни на този, който ни го е казал.
2:5 В пасаЖа от 5 до 11 cm. Павел се за-
нимава по-конкретно с инцидента, кой-
то е довел до този проблем. Обърнете
внимание на огромната благодат и хрис-
тиянска загриЖеност, с които той раз-
глеЖда този въпрос. Апостолът нито
веднъЖ не споменава самата обида или
името на обидилия го. Изразът „ако ня-
кой ме е наскърбил" моЖе да се отнася
или до прелкзбодействащия мъЖ от 1 Ко-
ринт. 5:1, или до някой друг човек, който
е създал проблем в събранието. Нека да
приемем, че става въпрос за първия. Па-
вел не приема това наскърбление като
лична обида, а като наскърбление на
всички вярващи отчасти.
2:6 Повечето вярващи в Коринт са би-
ли единодушни по отношение на дисцип-
линарните мерки, взети срещу съгреши-
лия. Явно става въпрос за отлъчване от
църквата. В резултат на това наказание
съгрешилият брат се е покаял истински
и отношенията му с Господа са били въз-
становени. Сега Павел казва на коринтя-
ните, че наказанието на този брат е би-

500

2 Коринтяни 2

ло достатъчно и че не е необходимо то
да продълЖава излишно. ВъВ Втората
половина на стиха вшкдаме израза „кое-
то му е било налоЖено от многото"
(буквален превод). Някои смятат, че
„многото" означава „мнозинството";
други - че означава Всички с изклЬчение
на наказания. Последните смятат, че
мнението на мнозинството не е доста-
тъчно при вземане на решения, свързани
с църквата. Според тях там, където Бо-
Жият Дух има свобода да води, трябва да
има единодушие.
2:7, 8 Сега, след като братът се е по-
каял напълно, коринтяните трябва да
му простят и да го утешат, като го
приемат обратно в общението. Ако не
направят това, има опасност братът
да бъде погълнат от прекомерна скръб,
което ще рече да се отчае, да изгуби уве-
реност в реалността на прошката и да
изпадне в дълбоко и постоянно униние и
обезсърчение.
Коринтяните трябва да го уверят в
лк>бовта си към него, като отворят ши-
роко ръце и го приемат обратно с ра-
дост и обич.
2:9 Когато е писал на коринтяните
своето Първо послание, Павел е искал да
ги познае от опит, като им е предоста-
вил възможността да покаЖат послуш-
ност на Господното слово, предадено им
от него. Тогава той им е предлоЖил да
отделят този човек от общение с църк-
вата. Те са направили точно това, показ-
вайки по този начин истинско послуша-
ние. Сега Павел иска да ги накара да оти-
дат една стъпка по-напред и да приемат
брата обратно.
2:10 Филипс перифразира 10 стих така:
„Ако вие простите на някого, бъдете си-
гурни, че и аз ще му простя. Доколкото
съм имал да простя нещо на някого лич-
но, аз съм му го простил като пред Хрис-
тос." Павел Желае светиите да знаят, че
е едно с тях, когато те прощават на по-
каялия се грешник. Ако е имал нещо да
прости, той наистина му го е простил

заради коринтяните и като в присъст-
вието на Христос.
фактът, че това Писмо отделя тол-
кова голямо внимание на въпроса за дис-
циплината в църквата, показва колко е
ваЖен той, макар и днес много често да
е пренебрегван в евангелските църкви.
Това е още един пример за това, как хо-
рата могат да изповядват, че вярват в
боговдъхновеността на Писанията и
въпреки това да откаЖат да им се под-
чинят, щом това не отговаря на техни-
те цели.
2:11 Също както съществува опас-
ност едно събрание да не вземе наказа-
телни мерки, когато е призовано, така
съществува и опасност то да не прости,
когато съгрешилият светия се покае ис-
крено. Сатана винаги е готов да се въз-
ползва от такава една ситуация и да при-
лоЖи своите лукави методи. В първия
случай той проваля свидетелството на
събранието, което търпи в себе си няка-
къв грях; във втория - угнетява покаялия
се чрез прекалено голяма скръб, ако съб-
ранието не го приеме обратно при себе
си. Ако Сатана не моЖе да унищоЖи чрез
разврат, той ще се опита да направи то-
ва чрез прекомерна скръб, която моЖе да
обхване човека след покаянието.
Коментирайки израза „ние знаем него-
вите замисли", ДЖ Сидлоу Бакстър каз-
ва следното:
„Сатана използва всякакви страте-
гии, за да отвърне душите на хората от
истината: сито, за да ги пресее (Лука
22:31); лукавщйни (както В този случай);
плевели, за да ги задуши (Мат. 13:2); хит-
рости, за да ги заблуди (Еф. 6:11); реване
на лъв, за да ги yjkacu (1 Петр. 5:8); мас-
кировка на ангел, за да ги измами (2 Кор.
11:14), и примки, за да ги улови (2 Тим.
2:26)." 4
2:12 Сега Павел се връща обратно на
въпроса за промяната в неговите плано-
ве, за които той говори в 4 стих. Той не
е отишъл в Коринт, макар че преди то-
ва е казал, че ще отиде. Предишните
стихове обясняват, че апостолът се е
v
501

2 Коринтяни 2

отказал да направи това, защото не е ис-
кал да ги посети с цел да ги порицае. В па-
саЖа от 12 до 17 cm. ПаВел разказва как-
во точно му се е случило в този ваЖен
момент от неговото слуЖение. Както
беше споменато преди това, след като
е тръгнал от Ефес, Павел се е насочил
към Троада с надеЖда да се срещне там
с Turn, от когото е очаквал да чуе Вести
от Коришп. В Троада му се е отворила
една чудесна врата от Господа за пропо-
вядване на Христовото благовестие.
2:13 Въпреки тази златна възмоЖност
духът на Павел не е бил спокоен. Среща-
та с Тит не се е състояла. Отговор-
ността за коринтската църква е про-
дълЖавала да теЖи на сърцето на апос-
тола. Въпросът е бил: да остане ли в
Троада и да проповядва Христовото
благовестие, или да отиде в Македония?
Решението е било взето: апостолът е
заминал за Македония. Интересно как-
во са си мислели коринтяните, когато са
чели тези думи? Дали са разбирали - мо-
Же би малко засрамени - че точно тяхно-
то поведение е било виновно за това без-
покойство в Живота на апостола, което
го е накарало да се откаЖе от чудната
възмоЖност да проповядва благовести-
ето, за да научи какво е тяхното духов-
но благосъстояние?
2:14 Павел никога не е победен. Къде-
то и да отиде в слуЖението си за Хрис-
тос, той винаги побеЖдава. За това го-
вори и следното благодарствено възкли-
цание: Но благодаря на Бога, Който ви-
наги ни води в победно шествие в Хрис-
тос! А. Т. Робъртсън казва следното:
„Без да каЯсе нито една дума като обяс-
нение, Павел излиза от ямата на пълно-
то отчаяние и се издига на върха на ра-
достта. Той се рее високо като орел и гле-
да с гордо презрение долината под себе
си." 5
Тук Павел използва един образ от три-
умфалните шествия на римските импе-
ратори, с които те са отбелязвали сВо-
ите славни победи. Обикновено, когато
са се връщали у дома, те са Водели плен-

ниците след себе си и са марширували по
улиците на столицата. От двете стра-
ни на колоната са вървели хора, които са
носели тамян, така че неговото благоу-
хание се е разнасяло навсякъде из възду-
ха. Павел използва тази картина, за да
опише Господа като Един Завоевател,
Който марширува в победно шествие от
Троада до Македония, водейки апостола
със Себе Си. Навсякъде, където Господ
отива чрез Своите слуЖители, има побе-
да. Благоуханието на знанието за Хрис-
тос се разнася чрез апостола на всяко
място. Както казва ф. Б. Мейър:
„Навсякъде, където те са отивали, хо-
рата са опознавали Христос по-добре:
красотата на характера на Учителя е
ставала по-явна. Хората са започвали да
чувстват неЖното благоухание, което се
е разпръсквало във въздуха и което ги е
привличало към Назарянина;" 6
И така, Павел не смята, че е преЖивял
пораЖение в борбата си със Сатана, а че
Господ е спечелил победа, която е разде-
лил с Павел.
2:15 В победните шествия, които слу-
Жат за основа на Павловото сравнение,
благоуханието на тамяна е означавало
две неща: от една страна, славна победа
за римляните, а от друга - уЖасна гибел
за пленените. Подобно и проповядване-
то на благовестието има две следствия,
както отбелязва и апостолът. То озна-
чава едно за „тия, които се спасяват",
и точно обратното „за ония, които по-
гиват". За едните, тия, които го прие-
мат, то е обещание за славно бъдеще; а
за другите - предзнаменование за гибел.
Но Бог се прославя и в двата случая, за-
щото за Него то е благоухание на благо-
датта в първия случай и на справедли-
востта във втория, ф. Б. Мейър описва
това много добре:
„Итака, когато се каЖе, че ние моЖем
да бъдем за Бога Христово благоухание,
това означава, че трябва да Живеем та-
ка, че да припомняме на Бога какъв е бил
Исус в морално отношение. Тоест, наб-
лЬдавайки ни ден след ден, Бог трябва да

502

2 Коринтяни %, 3

Вшкда в нас Исус и да си припомня (по чо-
вешки казано) Неговия благословен Жи-
вот, който е бил даден като принос и
Жертва на Бога, за да бъде благоухание
пред Него." 7
2:16 За спасените християните са
„Животворно ухание", но за погиващите
- „смъртоносно ухание, което докарва
смърт". Ние сме това, което Филипс на-
рича „освежителното ухание на самия
Живот", носещи Живот на тези, които
вярват, и „смъртен мирис на погибел" на
онези, които отказват да повярват. То-
зи двустранен резултат е илкостриран
по много красив начин чрез едно събитие
от СЗ. Когато БоЖият ковчег е бил хва-
нат от филистимците, той е носел
смърт и разрушение, докато е бил сред
тях (1 Царе 5). Но когато е бил занесен
в къщата на Овид-едом, той е донесъл
благословение и благополучие както на
него, така и на целия му дом (2 Царе
6:11). РазсъЖдавайки върху огромната
отговорност на проповядването на ед-
но послание с такива сериозни последс-
твия, Павел не моЖе да не запита: „И за
това дело кой е способен?"
2:17 Връзката меЖду 16 и 17 cm. става
още по-ясна, когато се добавят думите
„ние сме" [способни]. Кой е способен на
това? Ние сме [способни], защото не...
изопачаваме БоЖието слово. (Но това
все пак трябва да се разглеЖда във връз-
ка с 3:5, където Павел казва, че неговата
способност е от Бога.) Мнозината8 са
учителите на к>деизма, които се опит-
ват да отчуЖдят коринтяните от апос-
тола. Какви са тези хора? За тях Павел
казва, че те са мъЖе, които продават на
безценица, спекулират или търгуват с
БоЖието слово. Те правят това с ко-
ристни цели, защото се опитват да пре-
върнат слуЖението в доходна професия.
Думата, преведена тук като „изопача-
ват", се използва и за означаване на дейс-
твието на хората, които подправят ви-
ното, като му добавят нещо. И така,
тези лъЖеучители се опитват да подп-
равят БоЖието слово, като добавят

към него своите собствени учения. Така
например те се опитват да смесят зако-
на с благодатта.
Павел не е човек, който подправя или
търгува с БоЖието слово. Той описва
своето слуЖение с четири забелеЖител-
ни характеристики. Първата е „искре-
ността". Това означава „прозрачност".
Неговото слуЖение е честно. В него ня-
ма никаква хитрина или увъртане. Всич-
ко е излоЖено на показ. Робъртсън дава
следното хумористично обяснение на
този израз: „Ягодите на Павел са еднак-
во добри както на повърхността, така
и на дъното на кошницата."9
Втората е, че неговото слуЖение е
„като от Бога". С други думи, всичко
онова, което той говори, е от Бога. Бог
е източникът на неговото послание и на
силата, за да го разгласява. Освен това
неговото слуЖение е слуЖение, което
той извършва „пред Бога". Това означа-
ва, че апостолът слуЖи на Господа със
съзнанието, че Бог винаги го гледа. Той
има истинско чувство за отговорност
пред Бога и съзнава, че нищо не моЖе да
се скрие от Неговите очи. И последната
характеристика на неговото слуЖение е,
че когато говори, апостолът говори ис-
крено... в Христа. Това означава, че той
говори в името на Христос, с властта
на Христос и като говорител на Хрис-
тос.
Г.   Пълномощията на Павел за
слуЖението (3:1-5)
3:1 Когато във втората половина на 2:17
апостолът използва четири отделни из-
раза, за да опише своето слуЖение, той
съзнава, че на някои, и особено на негови-
те критици, това моЖе да прозвучи ка-
то хвалба. Затова той започва тази гла-
ва с въпрос: „Пак ли започваме да се пре-
поръчваме?" Думата „пак" не означава,
че преди малко той се е препоръчвал. Тя
no-скоро означава, че апостолът е бил
обвинен в това и че сега очаква повторе-
ние на това обвинение.

503

2 Коришпяни 2

„Или имаме нуЖда, kakmo някои, от
препоръчителни писма до вас или от
вас?" Изразът „както някои" се отнася
до лъЖеучителите, за които се говори
във 2:17. Те са дошли в Коринт с препо-
ръчителни писма моЖе би от Ерусалим.
И вероятно, когато са си заминавали от
Коринт, те са носели препоръчителни
писма и от събранието в Коринт. Хрис-
тияните от ранната църква са използ-
вали препоръчителни писма при пътува-
не от едно място на друго. Апостолът
няма за цел да прекъсне тази практика,
а само казва по един много умел начин, че
единственото нещо, което е било препо-
ръчително в тези лъЖеучители, са били
тези писма! Те не са били в състояние да
предлоЖат никакви други пълномощия.
3:2 Юдейските учители, които са дош-
ли в Коринт, са се усъмнили в апостолс-
ката власт на Павел. Те са отрекли, че
той е истински Христов слуЖител. Мо-
Же би те са насаЖдали тези съмнения в
умовете на християните, за да ги нака-
рат да поискат и от апостол Павел ня-
какво препоръчително писмо при следва-
щото му посещение. Но нима той се нуЖ-
дае от такова писмо? Нима той не е до-
шъл в Коринт, когато те са били езичес-
ки идолопоклонници? Нима не ги е довел
до Христос? Нима Господ не е подпеча-
тал неговото слуЖение, като му е пода-
рил скъпоценни души в Коринт? Ето то-
ва е отговорът: самите коринтяни са
Павловото писмо, написано в неговото
сърце, но узнавано и прочитано от
всички човеци. В неговия случай не е не-
обходимо писмо, написано с писалка и
мастило, защото те са плодовете на не-
говото слуЖение, запазени в неговата
обич. И не само това, но те са узнавани
и прочитани от всички човеци, защото
за тяхното обръщение се знае в цялата
област. Хората са усетили промяната в
коринтяните, защото те са се обърнали
от идолите към Бога и вече Живеят Жи-
вот, отделен от света. Те са свидетел-
ството за небесното слуЖение на Павел.

3:3 На пръв поглед 3 cm. като че ли про-
тиворечи на 2 стих. В него Павел казва,
че коринтяните са негово писмо, а тук -
че са Христово писмо. Там той казва, че
писмото е написано в неговото сърце; а
тук, във втората половина на 3 cm. - че
Христос е написал това писмо на сърца-
та на самите коринтяни. Има ли някак-
во обяснение за тези противоречия?
Обяснение има, и то е, че във 2 cm. Па-
вел заявява, че коринтяните са неговото
препоръчително писмо, докато в 3 cm.
дава обяснението за това. МоЖе би ще
видим тази връзка по-ясно, ако съединим
двата стиха, както следва: „Вие сте на-
шето писмо... защото става явно, че
сте Христово писмо." С други думи, ко-
ринтяните са Павловото препоръчи-
телно писмо, защото на всички става яс-
но, че Господ е извършил милостиво де-
ло в техния Живот. Всички разбират, че
те са християни. И тъй като Павел е чо-
вешкият инструмент, който ги е довел
до Господа, те са неговите пълномощия.
Това е и смисълът на израза „произлязло
чрез нашето слуЖение'*. Господ Исус е
Този, Който е извършил това дело в тех-
ния Живот, но Той го е извършил чрез слу-
Жението на Павел.
И докато препоръчителните писма,
които използват враговете на Павел, са
написани с мастило, Павловото писмо е
написано „с Духа на Живия Бог" и следо-
вателно е боЖествено. Мастилото, раз-
бира се, подлеЖи на изпаряване, изтрива-
не и изчезване, но писмото, което Ду-
хът... на Бога пише на човешкото сър-
це, остава завинаги. След това Павел
казва, че Писмото на Христос е написа-
но не на плочи от камък, а на плочи, ко-
ито са от плът. Хората, които посеща-
ват Коринт, не могат да видят писмо-
то на Христос, написано на някой голям
паметник в центъра на града, тъй като
то е написано в сърцата и Живота на ко-
ринтските християни.
Когато Павел противопоставя плочи-
те от камък на плочите от плът, едва
ли има съмнение, че той мисли за разли-

504

2 Коршнпяш 3

kama меЖду закона u благовестието. За-
конът, разбира се, е бил написан на ка-
менни плочи на Синайската планина, но
при благовестието Бог осигурява подчи-
нение чрез посланието на благодатта и
л1обовта, което е написано в човешките
сърца. Павел възнамерява да разгледа
този въпрос по-късно в по-големи под-
робности, затова тук само го спомена-
ва.
3:4 Когато вшкдаме убедеността, с
която Павел говори за своето апостол-
ство и слуЖението, което Господ му е
поверил, ние се изкушаваме да го запита-
ме: „Как моЖеш да говориш толкова убе-
дено за такова нещо, Павле?" Отгово-
рът на този въпрос е даден в 4 стих. За-
щитата на неговото апостолство само
изглеЖда като лична хвалба, но изобщо
не е такава. Тук той казва, че неговата
увереност е увереност спрямо Бога, то-
ест увереност, която моЖе да устои на
БоЖия изпитателен поглед. Павел няма
никаква увереност нито в себе си, нито
в собствените си способности, но нами-
ра доказателство за истинността на
своето слуЖение чрез Христос и в дело-
то, което Христос е извършил в Живота
на коринтяните. Огромната промяна в
Живота на коринтяните е препоръката
на апостола.
3:5 Тук отново Павел отхвърля каква-
то и да било своя лична способност, ко-
ято би могла да му даде правото да се
счита за апостол на Исус Христос. Си-
лата за неговото слуЖение не идва от
него, а от горе. Апостолът не търси по-
чит за себе си. Той разбира, че ако Бог не
го беше направил способен за слузкение,
сам по себе си той нищо нямаше да мо-
Же да направи.
Д. Сравнение меЖду Стария и Новия
Завет (3:6-18)
3:6 След обсъЖдането на въпроса за него-
вите собствени пълномощия и способ-
ност за слуЖение, Павел сега се впуска в
едно продълЖително описание на само-
то слуЖение. В следващите стихове

апостолът прави сравнение меЖду ста-
рия завет (закона) и новия завет (еван-
гелието). Той има основателна причина
да направи това точно сега. Онези, кои-
то го критикуват толкова яростно в
Коринт, са учители на kxjeuckama рели-
гия. Това са хора, които се опитват да
смесят закона с благодатта. Те учат
християните, че за да могат да бъдат
напълно приети от Бога, трябва да съб-
лкздават някои неща от Мойсеевия за-
кон. Следователно апостолът си поста-
вя за цел да покаЖе превъзходството на
новия завет в сравнение със стария. Той
започва своето описание, като казва, че
Бог го е направил способен като слуЖи-
тел на новия завет. Заветът е едно обе-
щание, съглашение или договор. Стари-
ят завет е 1оридическата система, даде-
на от Бога на Мойсей. При него условие-
то за благословение е било послушание-
то. Това е един завет на дела, едно съг-
лашение меЖду Бога и човека, според ко-
ето, ако човекът изпълни своята част,
Бог също ще изпълни Своята. Но тъй ка-
то е зависел от човека, този договор не
е могъл да произведе правда. Новият за-
вет е евангелието. При него Бог се за-
дълЖава да благослови човека безуслов-
но по Своята благодат чрез изкупление-
то, което е в Христос Исус. Новият за-
вет зависи от Бога, а не от човека. За-
това той е в състояние да осъществи
това, което Старият Завет никога не
беше в състояние да направи.
Павел прави няколко впечатляващи
сравнения меЖду закона и евангелието.
Той започва с първото, като в 6 стих
казва: не на буквата, но на Духа, защо-
то буквата убива, а Духът, или духът
(според белеЖката под линия в НВПБ-
КДЖ) оЖивотворява. Едно най-общо
тълкуване на този стих е, че ако човек
вземе външното, буквалното звучене на
Писанията и се опита да се подчини на
буквата, а не на цялостния дух на паса-
Жа, то вместо да му помогне, това ще
му навреди. Пример за това са фарисеи-
те. Те педантично спазват даването на

505

2 Коришпяни 3

десятъка до най-малки подробности, без
да показват никаква милост и лк)бов
към хората (Мат. 23:23). И макар че то-
ва тълкуване моЖе да бъде едно валидно
приложение на този пасаЖ, то не е ис-
тинското тълкуване. В 6 cm. nog „буква-
та " трябва да се разбира Мойсеевият за-
кон, а под „духа" - евангелието на БоЖи-
ята благодат. Когато Павел казва, че
буквата убива, той говори за слуЖение-
то на закона. Законът осъЖда всеки, кой-
то не успее да изпълни неговите свети
изисквания. „Чрез закона става само поз-
наването на греха" (Рим. 3:20). „Проклет
всеки, който не постоянства да изпълня-
ва всичко, писано в книгата на закона"
(Гал. 3:10). Според БоЖиите намерения
законът никога не е трябвало да бъде
средството за даване на Живот. Негово-
то предназначение е да дава познание за
грях и да изобличава в грях. Новият за-
вет тук е наречен „дух". Той представ-
лява духовното изпълнение на образите
и сенките от Стария Завет. Това, кое-
то законът изисква, но никога не моЖе
да произведе, сега се изпълнява от еван-
гелието. ДЖ. М. Дейвис прави следното
обобщение:
„Това слуЖение на „буквата", която
убива, се ил1острира чрез смъртта на
трите хиляди души, убити на Синайска-
та планина при даването на Стария За-
вет; а слуЖението на Духа, Който оЖи-
вотворява, се илЬстрира чрез спасение-
то на трите хиляди души в Деня на Пет-
десетница."10
3:7 Текстът на 7 и 8 cm. продълЖава да
развива сравнението меЖду двата заве-
та. Тук апостолът сравнява славата, ко-
ято съпътства даването на закона, със
славата, свързана с евангелието. В 3 и 4
гл. думите „слава" и „славен" се срещат
седемнадесет пъти. Старият Завет се
нарича „слуЖението на онова, което до-
карва смърт, написано с букви, издяла-
ни на камък". Това моЖе да се отнася са-
мо до десетте заповеди. Те докарват
смърт на всеки, който не ги спазва (Изх.
19:13). Павел не казва, че няма слава,

свързана с даването на закона. Това въо-
бще не е така. Даването на десетте за-
поведи на Мойсей от Бога на Синайска-
та планина е придруЖено с велики изяви
на боЖествено присъствие и сила (Изх.
19). От самото общение на Мойсей с Бо-
га лицето му е блестяло като отраЖе-
ние на БоЖието величие. Поради тази
причина израилевите синове не са могли
да гледат Мойсей в лице заради блясъка
на лицето му. Той е бил прекалено силен
за тях, за да могат да гледат лицето на
Мойсей непрекъснато. След това обаче
Павел добавя многозначителните думи
„който преминаваше". Това означава, че
светлото блестене на лицето на Мойсей
не е било постоянно, а само една времен-
на, преминаваща слава. Духовното зна-
чение на това явление е, че славата на
стария завет е временна. Законът има
една определена функция. Той е бил даден,
за да изяви греха. Той е показал светите
изисквания на Бога и в този смисъл е бил
славен. Но той е бил даден до времето на
Христос, Който е изпълнението на зако-
на за всички, които вярват (Рим. 10:4).
Законът е сянката; Христос е същност-
та. Той е образът на по-добрите неща,
които идват след това и които намират
своето изпълнение в Спасителя на све-
та.
3:8 И така, ако законът наистина има
такава слава, колко по-голяма слава ще
има слуЖението на Духа? Изразът „слу-
Жението на Духа" се отнася до еванге-
лието. БоЖият Дух работи чрез пропо-
вядването на евангелието и от Своя
страна се дава на онези, които получа-
ват благата вест за спасението. Спома-
гателният глагол „ще" в „ще бъде слу-
Жението на Духа" не изразява бъдеще
време, а неизбеЖно следствие. Ако еди-
ният факт или условие съществува, дру-
гият ще последва със сигурност.
3:9 Тук старият завет е наречен „слу-
Жението на онова, което докарва осъж-
дане". Това е резултатът. Законът до-
карва осъЖдане на всички, тъй като ни-
то един човек не моЖе да го спази съвър-

506

2 Коришпяни 3

шено. И Все nak c него е свързана извест-
на слава. Той има истинска цел и истин-
ска полза за онова време. Но „слуЖение-
то на онова, което докарва правда, го
надминава". ХодЖ казва така: „СлуЖе-
нието на правдата е такова слуЖение,
чрез което хората се оправдават и сле-
дователно - освобождават от осъЖде-
нието, докарано върху тях от закона."11
Славите на евангелието не са слави, ко-
ито се харесват на очите, а дълбоки и
трайни превъзходства, които се харес-
ват на духа. Славите на Голгота далеч
надвишават славите на Синайската пла-
нина.
3:10 Макар и законът да е бил просла-
вен в известен смисъл, когато го срав-
ним с новия завет, ще видим, че той
изобщо не е бил прославен. Този стих из-
разява едно голямо противопоставяне,
показвайки ни, че когато поставим два-
та завета един до друг, единият напъл-
но засенчва другия - тоест че новият за-
вет надминава стария. А. Т. Робъртсън
казва така: „По-голямата слава засенч-
ва по-малката. Най-малкото В едно от-
ношение изглеЖда, че старият завет ня-
ма никаква слава, и това е поради свръх-
изобилстващата слава на новия."12 А ко-
ментарът на Дени е следният: „Когато
Слънцето свети с най-голямата Си сила,
в небето няма друга слава."13
3:11 „Защото, ако това, което преми-
наваше, бе със слава, то много по-слав-
но (буквално: „по-славно в славата") е
трайното." Обърнете внимание на два-
та предлога: „ със " и „ в". Идеята тук е, че
даването на закона е било съпровоЖда-
но от слава, докато при Новия Завет
славата е негово присъщо качество. Сла-
вата само е съпътствала даването на
закона, докато евангелието на БоЖията
благодат е славно само по себе си.
Този стих също така противопоставя
преходния, временен характер на закона
на постоянния характер на евангелието.
„Това, което преминаваше", моЖе да се
отнася само до десетте БоЖии заповеди
- „слуЖението на онова, което докарва

смърт, написано с букви издялани на ка-
мък" (7 cm.). Следователно този стих
опровергава твърденията на адвентис-
тшпе от седмия ден, които казват, че
церемониалният закон е отменен, но за-
конът на десетте БоЖии заповеди не е.
3:12 Надеждата, за която Павел гово-
ри тук, е твърдото убеЖдение, че слава-
та на евангелието никога няма да пом-
ръкне или да изчезне. Това негово твър-
до убеЖдение му дава дръзновение да го-
вори словото с голяма откровеност.
Той няма какво да крие, няма нуЖда да из-
ползва покривало. В много от съвремен-
ните религии съществуването на тайн-
ства се приема като нещо естествено.
Всеки новоповярвал трябва да бъде въве-
ден в тези дълбоки тайни, да преминава
от едно едно духовно ниво на друго. Но с
евангелието не е така. При него всичко
е открито и ясно. Евангелието говори
просто и с пълна увереност за неща ка-
то спасението, Триединството, рая и
ада.
3:13 „И не сме като Мойсей, който
туряше покривало на лицето си, за да не
могат израилтяните да гледат изчез-
ването на това, което преминаваше."
фонът на 13 cm. е от Изход 34:29-35. Там
ние научаваме, че когато е слизал от Си-
найската планина, след като е бил в при-
съствието на Господа, Мойсей не е зна-
ел, че лицето му е блестяло. Израилтя-
ните са се страхували да се приблиЖат
до него заради славата на неговото лице.
Но той ги е повикал да се приблиЖат и
те са се подчинили. След това Мойсей им
е дал като заповеди всичко, което Гос-
под му е казал. В Изход 34:33 четем след-
ното: „И когато Мойсей свърши говоре-
нето си с тях, тури на лицето си покри-
вало." Във 2 Коринтяни 3:13 апостолът
обяснява защо Мойсей е направил това.
Той е слоЖил на лицето си покривало, за
да не могат израилтяните да гледат
изчезването на това, което преминава-
ше. Славата на неговото лице е била ед-
на изчезваща слава. С други думи, зако-
нът, който Бог му е дал, е имал преход-

507

2 Коринтяни 3

на слаба. Тя е преминавала дори в този
момент и Мойсей не е искал те да видят
нейното изчезване. Мойсей е искал да
скрие не толкова самата слава, колкото
нейното отминаване, ф. У. Грант опис-
ва това много красиво: „Славата на ли-
цето на Мойсей трябва да отстъпи пред
славата на едно Друго Лице."14 ТоВа е
станало с идването на Господ Исус
Христос. В резултат на това слуЖите-
лят на новия завет не трябва да крие ли-
цето си. Славата на евангелието никога
няма да помръкне или да изчезне.
3:14 „Но техните умове бяха заслепе-
ни." Децата на Израел не са разбирали
истинското значение на действието на
Мойсей. Така е било с еврейския народ
през всичките следващи векове. Дори по
времето, когато Павел е пишел това
Послание, те все още са се дърЖали за за-
кона като за средство за спасение и не са
Желаели да приемат Господ Исус Хрис-
тос.
„Защото и до днес, когато прочитат
Стария Завет, същото покривало ос-
тава." С други думи, когато евреите че-
тат Стария Завет, те не откриват
тайната, която Мойсей е скрил от тех-
ните предци под покривалото. Те не раз-
бират, че славата на закона е преходна и
че законът е намерил своето изпълнение
в Господ Исус Христос.
„Това покривало се отмахва* в Хрис-
тос." Думите „ това покривало " са напи-
сани в курсив (добавени от преводачи-
те), като някои хора предполагат, че
тук не става въпрос за покривалото, а за
стария завет, който се отмахва в Хрис-
тос. Едно по-вероятно тълкуване е, че
трудността за разбирането на Стария
Завет изчезва, когато един човек дойде
при Христос. ХодЖ изразява тази мисъл
по следния начин:
„ Старозаветните Писания са разбира-
еми само когато се разглеждат като Пи-
сания, които предсказват и предварител-
но изобразяват Христос. Знанието за
* Според текста на НВПБКДЖ. - Бел. на
преб.

Христос...  отмахва покривалото от
Стария Завет."15
3:15 Тук стилистичният похват тър-
пи леко изменение. В старозаветната
илкзстрация покривалото е върху лице-
то на Мойсей, а тук се говори за едно
покривало, което леЖи на сърцето на ев-
рейския народ. Този народ все още се
опитва да постигне правда на принципа
на вършенето, без изобщо да разбира, че
делото вече е извършено от Спасителя
на Голготския кръст. Опитва се да спе-
чели спасение чрез лични заслуги, без да
разбира, че законът напълно го осъЖда и
че единственото нещо, което трябва да
направи, е да потърси милост и благо-
дат от ръцете на Господ Исус Христос.
3:16 „Израил" моЖе да означава отдел-
ния Ьдеин, а моЖе да означава и народа
като цяло. Когато и отделният Ьдеин,
и народът като цяло се обърнат към
Господа и приемат Исус като Месия, то-
гава покривалото се снема и неяснота-
та изчезва. Тогава ясно заблестява свет-
лината на истината, че всички образи и
сенки на закона намират своето изпъл-
нение във Възлкзбения БоЖий Син- Меси-
ята на Израел. Ако става въпрос за Из-
раел като цяло, тогава стихът сочи към
един ден, който все още предстои, кога-
то вярващият остатък от народа ще се
обърне към Господа, както е пророкува-
но 6 Римляни 11:25, 26,32.
, 3:17 Павел ясно посочва, че Христос е
клкочът към СЗ. Тук той повторно под-
чертава тази истина, като казва: „А
Господ е Духът." Повечето версии,
вклкочително и НВПБКДЖ, изписват
Духът с главна буква, имайки предвид
Светия Дух. Но контекстът предпола-
га, че Господ е духът на СЗ, също както
„духът на пророчеството е да свидетел-
стваме за Исуса" (Откр. 19:10). Всички
образи и сенки в СЗ намират своето из-
пълнение в Христос. „Където е Господ-
ният Дух16, там е свобода." Това озна-
чава, че навсякъде, където Исус Христос
е признат за Господ или Йехова, има сво-
бода - свобода от робството на закона,

508

2 Коришпяни 3

свобода от неяснотата при четенето на
Писанията и свобода да гледаме Негово-
то лице без покривало.
3:18 В Стария Завет единствен Мой-
сей е могъл да види Господната слава. В
Новия Завет ние всички имаме привиле-
гията да гледаме... Господната слава.
Лицето на Мойсей е трябвало да носи
покривало, след като е свършил говоре-
нето си с хората, но нашето лице моЖе
да бъде открито. Ние моЖем да вървим
с открито лице, като изповядаме и изос-
тавим греха и като бъдем съвършено
честни спрямо Бога и спрямо себе си.
Както каза веднъЖ един ветеран-мисио-
нер 8 Индия, ние трябва да „отхвърлим
покривалата на греха, на преструвката,
на театралниченето, на използването
на всякакви маски, опити за компромис и
полумерки, на казването на „да" и „не"
едновременно."
Следващата стъпка е да гледаме като
в огледало Господната слава. Огледало-
то е БоЖието слово. В Библията ние
виЖдаме Господ Исус изявен в цялото Си
великолепие. Ние все още не Го ВиЖдаме
лице в лице, а само отразен в словото.
ЗабелеЖете обаче, че това, което гле-
даме, е не друго, а Господната слава. Тук
Павел не мисли толкова за моралната
красота на Исус като Човек тук, на зе-
мята, колкото за Неговата настояща
слава на мястото Му отдясно на Бога в
небето. Както посочва Дени, славата на
Христос се състои в това,
„...че Той участва в трона на Отца; че
е Глава на църквата; че притеЖава и да-
ва цялата пълнота на божествената
благодат; че е идещият Съдия на света,
че е Покорителят на всяка врсикдебна си-
ла, че е Застъпникът за Своите Си... нак-
ратко казано -че е носителят на всичко
велико, което принадлежи на Неговия
царствен ранг." П
Когато гледаме славата на възкръсна-
лия, възнесен и възвеличен Господ Исус
Христос, ние биваме преобразявани в
същия образ. В това, с една дума, се крие
тайната на християнската святост - в

гледането на Христос. Не в гледането
на себе си, защото това носи само пора-
Жение, нито в гледането на другите, за-
щото това носи само разочарование, а в
гледането на Господната слава, защото
тогава ние ставаме все повече и повече
като Него.
Този чудесен процес на преобразяване
става „от слава в слава", тоест от ед-
на степен на слава в друга. Това не е въп-
рос на мигновена промяна. Няма такава
опитност 6 християнския Живот, която
да моЖе за един миг да произведе Него-
вия образ в нас. Това е процес, а не еднок-
ратно преЖивяване. Това не е отминава-
щата слава на закона, а една непрекъсна-
то растяща слава.
Силата за този чуден процес е Свети-
ят БоЖий Дух:«... както от Духа Госпо-
ден." Когато ние гледаме Господа на сла-
вата, когато Го изучаваме, наблЬдава-
ме, съзерцаваме с възхищение, Духът
Господен изработва в нашия Живот чу-
дото на непрекъснато растящото съо-
тветствие на Христос.
Дарби описва това преобразяване на
Стефан по следния начин:
„Ние го виЖдаме в Стефан в момента,
в който го убиват с камъни и в който
той поглеЖда нагоре и виЖда БоЖията
слава и Исус. Христос беше казал: „От-
че, прости им, защото не знаят какво
правят." Видението на Исус в БоЖията
слава предизвиквау Стефан молитвата:
„Господи, не им считай тоя грях." Също
така на кръста Христос беше казал:
„Отче, в Твоите ръце предавам духа Си."
Сега Стефан казва: „Господи Исусе, при-
еми духа ми." Така ние виЖдаме как Сте-
фан е преобразен в Христовия образ."18
Да видим сега по какво славата на но-
вия завет превъзхоЖда славата на ста-
рия. Докато при стария завет само един
човек е имал тази слава на лицето си,
днес тя е купената с кръв привилегия на
всяко БоЖие дете. Освен това, вместо
да отразяваме БоЖията слава само на
лицата си, в Новия Завет всички ние би-
ваме преобразявани (букв. претърпява-

509

2 Коршмпяни 3,4

ме метаморфоза) В същия образ от сла-
ва в слава, също като от Господния Дух.
Докато лицето на Мойсей е отразявало
слабата, нашите лица излъчват славата
отвътре.
Така Павел завършва своето доста
тайнствено и дълбоко духовно изложе-
ние за новия завет и сравнението му със
стария.
Е. Задължение за проповядване на яс-
но благовестие (4:1-6)
4:1В първите шест стиха на 4 глава Па-
вел подчертава сериозната отговор-
ност на всеки Христов слуЖител за изяс-
няването на евангелието. При проповяд-
ването на евангелието не моЖе да има
никакво покривало, нищо скрито или
тайно. Всичко трябва да бъде ясно, чес-
тно и открито.
Преди Павел е говорил за чудния начин,
по който Бог му е дал да бъде способен
слуЖител на новия завет. Той продълЖа-
ва мисълта от това място. Осъзнаване-
то на огромната ваЖност на християн-
ското слуЖение предпазва човек като
Павел от обезсърчаваме. Разбира се, в
християнското слуЖение има много не-
ща, които могат да ни обезсърчат или
потиснат, но Господ дава милост и бла-
годат, които винаги помагат, когато
има нуЖда. По този начин, независимо
от разочарованията, насърченията ви-
наги са по-големи.
Павел не се обезсърчава. Той не се пла-
ши, а действа смело пред лицето на пре-
пятствия, които изглеЖдат непреодо-
лими.
4:2 Филипс ни предлага една Живописна
перифраза на 2 стих:
„Ние не използваме никакви скрити-
покрити неща, никакви хитрини, никак-
ви нечестни манипулации с БаЖието
Слово. Ние говорим чистата истина и
така препоръчваме себе си на съвестта
на всеки човек пред Бога."
Тук несъмнено апостолът отново
мисли за лъЖеучителите, които са били
навлезли в коринтската църква. Техни-

те методи са същите като методите,
използвани винаги от силите на злото, а
именно - срамни насърчения към грях,
хитро изкривяване на истината, използ-
ване на лъЖливи доводи и подправяне на
БоЖието слово. Във връзка с последния
израз („нито изопачаваме БоЖието сло-
во'*) трябва да каЖем, че Павел несъмне-
но намеква за лкобимото занимание на
тези хора - смесването на закона с бла-
годатта.
Методите на апостола са съвсем раз-
лични. Те са описани със следните думи:
„... но като изявяваме истината, препо-
ръчваме себе си на съвестта на всеки
човек пред Бога." Изявяването на исти-
ната моЖе да приеме две форми. От ед-
на страна, ние изявяваме истината, ка-
то я изказваме по един ясен и разбираем
начин. От друга, ние я изявяваме, като я
Живеем в Живота си пред другите, така
че те да могат да я видят осъществена
на практика. Павел използва и двата на-
чина. Той проповядва евангелието и му се
подчинява в собствения си Живот. Пра-
вейки това, той^грепоръчва себе си „на
съвестта на всеки човек пред Бога".
4:3 Тук апостолът подчертава каква
огромна гриЖа носи всеки човек, който
изявява благовестието на хората както
на теория, така и на практика. Ако бла-
говестието е покрито или скрито за ня-
кои, това със сигурност не е по вина на
Бога, нито по вина на Павел. И въпреки
това, дори когато пише тези думи, Па-
вел съзнава, че има хора, които просто
не искат да разберат благовестието.
Кои са тези хора? Това са „тия, които
погиват". Защо тези хора са така засле-
пени? Отговорът на този въпрос ни се
дава в следващия стих.
4:4 Виновникът за това заслепение е
Сатана. Тук той е наречен „богът на
тоя свят". Сатана е успял да слоЖи пок-
ривало на ума на невярващите и ще ги
дърЖи във вечна тъмнина, за да не би...
да ги озари светлината на благовести-
ето на славата на Христос и те да се

510

2 Коринтяни 4

Слънцето В нашата физическа Вселена
Винаги свети. Ние не Винаги го вшкдаме,
но причината, за да не го вшкдаме, е, че
меЖду него и нас има някаква бариера.
Същото е и с благовестието. Светлина-
та на благовестието винаги свети. Бог
винаги иска да свети В сърцата на хора-
та. Но Сатана слага различни бариери
меЖду невярващите и Бога. Такава бари-
ера моЖе да бъде облакът на гордостта
или на бунта, облакът на собствената
правда и на хиляди други неща. Целта на
всички тях е да препречат пътя на свет-
лината на благовестието, за да не се
виЖда от човека. Сатана просто не ис-
ка хората да се спасят.
Благовестието говори за Христос в
слава. Пред очите на вярващия застава
не Дърводелецът от Назарет, застава
не и Христос, разпънат на срамния
кръст. Пред очите на вярващия застава
Господ Исус Христос, Който умря, беше
погребан, възкръсна отново и застана за-
винаги отдясно на Бога в небето. Той е
обектът на вярата на християнина -
прославеният БоЖий Син в небето.
4:5 Този стих съдърЖа едновременно
най-лошата и най-добрата тема за един
проповедник. Най-лошата тема на една
проповед сме самите ние, докато най-
добрата е Христос Исус, нашият Господ.
Очевидно kxjeuckume учители са оби-
чали да проповядват за себе си, но апос-
тол Павел се разграничава от тях. Той
не иска да губи времето на хората, като
проповядва за такова недостойно нещо.
Обектът на неговите проповеди е Хрис-
тос Исус като Господ. Апостолът Же-
лае да доведе хората до едно място, къ-
дето те ще поЖелаят да преклонят гла-
ва пред Исус Христос и да Му отдадат
почит като на Господар на техния Жи-
вот. Апостолът представя своите със-
луЖители като „слуги заради Исуса", ка-
то по този начин успешно поставя как-
то себе си, така и своите другари съра-
ботници на заден план. Те са само слуги,
готови да помогнат на хората по всяка-

къв начин, за да ги доведат при Господ
Исус.
4:6 Тук Павел сравнява обръщението
на един грешник с изгряването на свет-
лината В зората на сътворението.
Най-напред Бог е заповядал на светли-
ната да изгрее от тъмнината. Той е ка-
зал: „Да бъде светлина." И е станало
светлина (Бит. 1:3). Сега Павел казва, че
Същият Този Бог, Който първоначално
е заповядал на светлината да изгрее от
тъмнината, е изгрял и в нашите сърца.
Каква красота! При първото творение
Бог е заповядал на светлината да изгрее,
а в новото творение Сам Бог изгрява в
нашите сърца! Колко по-интимно е то-
ва!
Събитията от началото на Битие 1
са образ на това, което става в новото
творение. Първоначално Бог е създал чо-
века като невинно същество. Но след
това е дошъл грехът, и с него - уЖасна-
та тъмнина.
При проповядването на евангелието
БоЖият Дух се носи над сърцето на чо-
века така, както се е носел над бездната
при първоначалното сътворение. След
това Бог изгрява в сърцето на човека,
показвайки му, че той е виновен грешник
и има нуЖда от Спасител. „Както мате-
риалното творение в Битие започва със
светлината, така и духовното творение
започва с нея. Бог „огрява в сърцата ни"
чрез Светия Дух и така започва духовни-
ят Живот." (Избрано)
По-нататък в стиха се обяснява защо
Бог изгрява в нашите сърца. В ПБКДЖ
и НВПБКДЖ се казва: „... за да се даде
светлината на познаването на БоЯшя-
та слава в лицето на Исус Христос." То-
ва звучи като че ли Бог има за цел само
да ни даде светлината на познанието на
БоЖията слава. Но в своя Нов Превод на
Библията ДЖ. Н. Дарби предлага една
много ваЖна промяна на този стих: „...за
просветляването с познанието на БоЖи-
ята слава 6 лицето на Исус Христос." С
други думи, Бог не изгрява в нашите сър-
ца само за да ни даде това познание, а за

511

2 Коринтяни 4

да моЖе чрез нас тоВа познание да прос-
ветли другите. „Ние не сме крайните
точки на благословенията, а канали, през
които тези благословения стигат до
другите." (Избрано)
Една библейска илкгстрация на тази
истина е Животът на самия Павел. Бог
е изгрял в неговото сърце по пътя за Да-
маск. Тогава Павел е разбрал, че Този,
Когото той е мразел и за Когото е мис-
лел, че леЖи погребан в един к>дейски
гроб, е Господ на славата. От този ден
нататък той е започнал да разпростра-
нява светлината на познаването на Бо-
Жията слава, която се намира в лицето
на Исус Христос.
Ж. Земен съд с небесно
предназначение (5:1-10)
4:7 След като е описал задължението за
ясното проповядване на евангелието, се-
га апостол Павел започва да описва чо-
вешкия инструмент, на който е повере-
но това чудесно съкровище. Съкровище-
то е славното послание на благовестие-
то. Пръстният съд е чупливото човеш-
ко тяло. Разликата меЖду дВете е ог-
ромна. Благовестието е като безценен
диамант, който свети с ярка светлина,
накъдето и да го обърнеш. И този изя-
щен и скъпоценен диамант е поставен в
един чуплив пръстен съд!
Съдове пръстни, крехки, трошливи,
криещи скъпо, безценно Богатство,
небесно съкровище, светещо ярко,
Христос, изявен чрез Своите светии.
Съдове счупени, слаби и грозни,
носещи вест блага през вековете,
вест за богатства, дадени щедро,
вест за БоЖия Дар -
Христос разпнат.
Нека да бъдем съдове прости,
съдове нейсни, невзрачни и грозни,
стига да бъдем за Бога по-свети,
пълни с Христос и само със Него.

Кое от земята е по-славно
от Славата?
Кое от човека е по-ярко
от Светлината?
Ние сме съдове счупени, празни,
но светим с Христос
като факли запалени.
Тр. франсис БиВън
Защо Бог е направил така, че това
съкровище да бъде поставено в пръст-
ни съдове? „За да се види, че превъзход-
ната сила е от Бога, а не от нас." Бог не
Желае хората да прославят човешкия ин-
струмент, а Неговата сила и величие.
Затова Той умишлено поверява послани-
ето на благовестието на слабите, често
пъти невзрачни човешки същества.
Всичката хвала и слава трябва да при-
надлеЖат на Създателя, а не на създани-
ето.
Каква голяма тайна радост крие
задачата, която надвишава
нашта власт!
Така прославата, която се открива,
принадлеЖи на Бога, не на нас.
Хаутън
ДЖаует казва следното:
„Има нещо неестествено, когато сан-
дъкът е по-ценен от съкровището, което
е скрито в него, или когато кутийката е
много по-красива от скъпоценния камък,
който е поставен в нея. Има нещо ненор-
мално, когато рамката привлича по-го-
лямо внимание от картината или кога-
то сервизът предизвиква по-голямо въз-
хищение от ястието. Има нещо мъртво
в християнското слуЖение, когато „пре-
възходството на силата" е от нас, а не
от Бога. Такова превъзходство е нетрай-
но. То ще повехне бързо като зелената
трева и ще бъде забравено."19
Когато е писал 7 стих, Павел без съм-
нение е мислел за събитието, описано в
Съдии 7 глава. Там се казва, че Гедеон е
снабдил своите мъЖе с тръби, празни во-
доноси и факли, скрити във водоносите.
При определения сигнал мъЖете е тряб-
вало да засвирят с тръбите и да счупят
водоносите. Със счупването на водоно-

512

2 Коришпяни 4

cume факлите са започнали да светят с
пълна сила. Това е уЖасило техните вра-
гове, които са си помислили, че ги прес-
ледва огромна армия, а не някакви си
триста мъЖе. Поуката е следната: съ-
що както при Гедеоновата армия свет-
лината на факлите е могла да се види са-
мо след счупването на водоносите, така
и благовестието моЖе да засвети чрез
нас в цялото си великолепие само когато
ние, като човешки инструменти, бъдем
пречупени и предадени изцяло на Госпо-
да.
4:8 По-нататък апостолът обяснява,
че тъй като съкровището е поверено на
земни съдове, на външен вид ние създава-
ме впечатление за пораЖение, докато
всъщност имаме победа. Погледнато
отвън, ние сме слаби, докато всъщност
сме несравнимо силни. Когато Павел каз-
ва „угнетявани сме отвсякъде, но не
сме утеснени", той има предвид, че е
притискан непрекъснато от противни-
ци и трудности, но не е напълно възпре-
пятстван да проповядва благовестието
даром.
„В недоумение сме, но не до отчая-
ние." От човешка гледна точка Павел
често пъти е в неизвестност дали него-
вите трудности ще се разрешат, но в
края на краищата Господ никога не го ос-
тавя да стигне до отчаяние. Той никога
не е притискан дотолкова, че да не мо-
Же да излезе от затруднено полоЖение.
4:9 „Гонени сме, но не оставени." По-
някога той чувства горещия дъх на своя
враг в тила си, но Господ никога не го ос-
тавя на неговите врагове. „Повалени
сме, но не погубени." Павел много пъти
е сериозно „раняван в боя", но Господ от-
ново го вдига, за да продълЖи да разнася
чудната вест на евангелието.
Новият коментар на Библията периф-
разира 8 и 9 стих по следния начин: „При-
тискани сме отвсякъде, но не сме съкру-
шени; не знаем какво да правим, но нико-
га не сме оставени без надеЖда; преслед-
вани сме от всички, но от Бога не сме

изоставени; често сме повалени, но ни-
кога не сме унищоЖени."
Тук бихме могли да се запитаме: „Защо
Господ е допуснал Неговият слуга да пре-
мине през такива проверки и изпитания?
Нима той нямаше да Му слуЖи по-добре,
ако пътят му беше свободен от всякак-
ви пречки?" Този пасаЖ в Писанията оба-
че ни учи на точно обратното: Бог, в
Своята чудесна мъдрост, смята за под-
ходящо да позволи Неговите слуЖшпели
да бъдат докоснати от болести, мъки,
тегла, гонения, трудности и бедствия.
Трябва да стане така, че пръстните съ-
дове да бъдат счупени и светлината на
благовестието да засвети ярко.
4:10 Животът на БоЖия слуЖител
представлява едно постоянно умиране.
Също както Сам Господ Исус е бил неп-
рекъснато излоЖен на насилие и преслед-
ване в Своя Живот на земята, така и те-
зи, които Го следват по Неговите стъп-
ки, се сблъскват със същото отношение.
Това е пътят на победата. Когато ние
умираме така всеки ден, благословение-
то идва върху другите.
Само по този начин Животът на Исус
моЖе да се изяви в нашите тела. „Живо-
тът на Исус" тук означава не толкова
Неговият Живот като Човек на земята,
колкото Неговият настоящ Аивот ка-
то възвисения БоЖий Син в небесата.
Как би могъл светът да види Живота на
Христос, когато днес Той не присъства
в света лично или физически? Отгово-
рът е, че когато ние, християните, стра-
даме в слуЖението за Господа, Неговият
Живот се изявява в нашите тела.
4:11 Идеята за Живот от смъртта
продълЖава и в 11 стих. Тя е един от най-
дълбоките принципи на нашето същест-
вуване. Месото, което ядем и чрез кое-
то Живеем, идва посредством смъртта
на Животните. Същото е и в духовното
царство. „Кръвта на мъчениците е се-
мето на църквата." Колкото повече
църквата е преследвана, оскърбявана, го-
нена и наранявана, толкова повече хрис-
тиянството се разпространява.

513

2 Коринтяни 4

И Все пак ние трудно приемаме тази
истина. Когато Върху един БоЖий слуЖи-
тел се упражни насилие, той обикновено
мисли за него като за трагедия. А Всъщ-
ност това не е изклкочение, а обичайни-
ят начин, по който Бог действа. Посто-
янното излагане на смърт заради Исус
е небесният начин, по който Животът
на Исус се изявява в нашата смъртна
плът.
4:12 Тук апостолът обобщава това,
което е казал досега, като напомня на
коринтяните, че те са получили Живота
не по друг начин, а чрез неговите непре-
къснати страдания. За да моЖе изобщо
да отиде в Коринт, Павел е трябвало да
изтърпи неизговорими страдания. Но
това не е било безсмислено, тъй като ко-
ринтяните са се доверили на Господ
Исус и сега имат вечен Живот, физичес-
ките страдания и загуби на Павел са до-
несли духовна полза на коринтяните. Ро-
бъртсън казва така: „Неговото умира-
не съдейства за доброто на тия, които
са облагодетелствани от неговото слу-
Жение."20
Често пъти, когато сме болни, ние сме
склонни да викаме към Господа с молба
да ни освободи от болестта, за да мо-
Жем да Му слуЖим по-добре. Но нека не
забравяме понякога и да Му благодарим
за тези болести и да се радваме в наши-
те мъки, за да почива върху нас силата на
Христос.
4:13 До този момент апостолът гово-
ри за постоянната крехкост и слабост
на човешкия съд, на който е поверено
евангелието. Да видим сега какво е него-
вото отношение към всичко това. Дали
той се чувства победен или обезкураЖен,
или объркан? Не, Павел не се чувства та-
ка. Това, което дава сили на апостола да
продълЖава да проповядва благовестие-
то, е вярата, защото той знае, че след
страданията на този Живот идват не-
изговорими слави.
В Псалм 116:10 псалмистът казва: „Аз
повярвах, затова говорих." Той е повяр-
вал в Господа, следователно неговите

думи са резултат на една дълбока вяра.
Тук Павел казва, че същото се отнася и
за него. Той е имал същия дух на вяра, как-
то когато псалмистът е говорил тези
думи. Апостолът казва: „ПонеЖе вярва-
ме, затова и говорим."
Страданията и преследванията в Жи-
вота на Павел не са затворили неговите
уста. Истинската вяра винаги се изявя-
ва. Истинската вяра не е мълчалива.
Ако на Исус Христос ти уповаваш,
Него трябва и да известяваш.
Макар това да те смирява,
обичаш ли Го, говори.
Ако в Исус Христос е твойта вяра,
и Господа ти изповядваш,
недей Духа да натъЖаваш,
не се бави, а го каЛи.
4:14 Ако ни се струва странно, че апос-
толът не се плаши от непрекъснатата
смъртна опасност, обяснението за то-
ва се намира в 14 стих. Там той ни казва
каква е тайната за неговото безстра-
шие при възвестяването на християнс-
кото послание. Павел знае, че този Жи-
вот не е Всичко. Той знае, че вярващият
има сигурност Във възкресението. Същи-
ят Бог, Който възкреси Господ Исус, ще
възкреси и апостол Павел заедно с Исус
и ще го представи заедно с коринтяни-
те.
4:15 Имайки тази сигурна и уверена на-
деЖда във възкресението, апостолът е
съгласен да изтърпи Всички уЖасни труд-
ности. Той знае, че резултатът от тях
е двоен: изобилие от благодат за корин-
тяните, което води до преумноЖение на
благодарението за БоЖията слава. Те-
зи две основания са лостът, който зад-
вшква Павел във всичко, което говори
или върши. Той е загриЖен за БоЖията
слава и за благословението на своите
блиЖни.
Павел разбира, че колкото повече
страда, толкова по-голям става достъ-
път до БоЖията благодат за другите.
Колкото повече стават спасените хора,
толкова повече благодарения се извися-
ват към Бога. А колкото повече благо-

514

2 Коринтяни 4

дарения се извисяват към Бога, толко-
ва повече Бог се прославя..
Живата Библия улавя духа на този
стих много добре чрез следната периф-
раза:
„ Тези наши страдания са за ваша пол-
за. И колкото повече са онези от вас, ко-
ито са спечелени за Христос, толкова по-
вече са хората, които Му благодарят за
неговата велика милост, и толкова по-
вече Господ се прославя."
4:16 Павел обяснява готовността си
да изтърпи всякакви страдания и труд-
ности със сигурната надеЖда за възкре-
сението. Именно тази надеЖда го кара
да не се обезсърчава. Независимо че, от
една страна, процесът на физическо раз-
падане непрекъснато продължава, от
друга страна, процесът на духовно об-
новление никога не спира, което му дава
сили да проповядва независимо от всич-
ки ВраЖдебни обстоятелства.
фактът, че външният човек тлее,
няма нуЖда от обяснение. Ние го вшкда-
ме съвсем ясно в нашите тела! Но Павел
се радва, че Бог му изпраща всеки ден но-
ви сили, за да продълЖи да Му слуЖи. Та-
ка че, както казва МикеланЖело: „Колко-
то повече се износва мраморът, толко-
ва повече расте статуята."
А Айрънсайд прави следния коментар:
„Говори се, че телата ни се обновяват
напълно на всеки седем години... И въпре-
ки това всеки от нас Живее със съзнание-
то, че е същият човек. Нашата личност
изобщо не се променя с годините, и така
ще бъде и при голямата промяна, която
очакваме да дойде. Същият Живот, кой-
то е бил в гъсеницата, ей в пеперудата. "21
4:17 След като прочетем списъка от
уЖасните страдания, които апостол
Павел е изтърпял, струва ни се трудно
да разберем как той моЖе да говори за
тях като за „лека скръб". Та нали те
изобщо не са били леки! Точно обратно-
то, били са теЖки и Жестоки.
Обяснението за това се крие в сравне-
нието, което Павел прави. Сами по себе

си страданията наистина са теЖки, но в
сравнение с вечната теЯшна на слава22,
те са леки. Освен това леката скръб е
временна, докато славата е вечна. Уро-
ците, които ние научаваме чрез скръбта
в този свят, ще ни донесат богат плод
в идващия.
Муърхед ни предлага следното наблю-
дение: „Докато сме в този свят, в нас
влиза малко радост, но когато отидем
в онзи, ще влезем в самата радост. Ня-
колко капки тук - цял океан там."23
Този стих следва една пирамидална
конструкция, която, както посочва ф.
Марш, не изморява изтощения катерач,
а носи на душата му неописуема почивка
и спокойствие.
Слава
ТеЖина на славата
Вечна теЖина на славата
Повече вечна теЖина на славата
Повече и повече една вечна теЖина
на славата
Все повече и повече една вечна теЖина
на славата 24
4:18 В този стих глаголът „гледаме"
описва не толкова дейността на физи-
ческите ни очи, колкото идеята за ваЖ-
ността на невидимите неща, които гле-
даме. Що се отнася до видимите неща,
те не са целта на нашето съществува-
не. Тук под „видимите" неща трябва да
се разбират главно трудностите, изпи-
танията и страданията, които Павел
изтърпява на земята. Това обаче са вре-
менни неща в неговото слуЖение. Голя-
мата цел на неговото слуЖение всъщ-
ност са невидимите неща. В тях моЖе
да се вклк>чи Христовата слава, благос-
ловението на. нашите братя и сестри и
наградата, която чака верния слуЖшпел
на Христос на Христовото съдилище.
ДЖаует предлага следния коментар:
„Да моЖеш да видиш първите означа-
ва да имаш зрение. Да моЖеш да видиш
вторите означава да имаш проникнове-
ние. Зрението е естествено; проникнове-
нието -духовно. Основният орган, който
участва в първия начин на виЖдане, е ин-

515

2 Коринтяни 4,5

телектът. Основният орган, който
участва във втория начин на вшкдане, е
вярата... Навсякъде в Писанията ние неп-
рекъснато срещаме това противопоста-
вяне меЖду зрение и проникновение и нав-
сякъде в Писанията се налага сравнение-
то меЖду ограничеността и недоста-
тъчността на едното и широтата и
пълнотата на другото." 25
3.   Живот в светлината на
Христовото съдилище (5:1-10)
Следващите стихове са тясно свързани
с предходните. Досега Павел говори как-
то за настоящите си страдания и мъки,
така и за бъдещата слава, която го очак-
ва. Това го довеЖда съвсем близо до те-
мата за смъртта. Този пасаЖ ни предла-
га едно от най-великите описания на
смъртта в цялото БоЖие слово и връз-
ката на християнина с нея.
5:1 В 1 стих апостолът описва наши-
те сегашни тела като „земния ни дом,
телесната скиния". Скинията (или па-
латката) не е постоянно Жилище, а не-
що, което носим със себе си по време на
екскурзия или пътешествие.
Смъртта е описана като развалянето
на тази скиния. Палатката се свива във
Времето на смъртта. Тогава тялото
отива в гроба, а духът и душата на вяр-
ващия отиват, за да бъдат с Господа.
Павел започва тази глава с уверение-
то, че ако тази земна скиния се развали
в резултат на страданията, които той
описва в предишната глава, той знае, че
има „от Бога здание на небесата, дом
неръкотворен, вечен". Обърнете внима-
ние на разликата меЖду думите „ски-
ния" и „здание". Временната скиния се
разваля, но за вярващия има постоянен
дом В страната отвъд небесата. Това е
едно здание от Бога, в смисъл че Бог е
Този, Който ни го дава.
Освен това то е едно неръкотворно
здание. Защо Павел казва това? Нали
настоящите ни тела също не са сътво-
рени от човешка ръка, защо тогаВа той
изрично подчертава, че и бъдещите ни

прославени тела няма да бъдат сътворе-
ни от човешка ръка? Отговорът на то-
зи въпрос е, че думата „неръкотворен"
означава „не от настоящото творение".
Това става ясно В Евреи 9:11, където се
казва: „А понеЖе Христос 'дойде като
първосвещеник на бъдещите добрини,
Той влезе през по-голямата и по-съвър-
шена скиния, не сръка направена, сиреч не
от настоящето творение." Това, което
Павел казва във 2 Коринтяни 5:1, е, че до-
като настоящите ни тела са подходящи
за Живот на тази земя, нашите бъдещи,
прославени тела няма да бъдат от то-
ва творение. Те ще бъдат специално при-
годени за Живот в небесата.
Бъдещото тяло на вярващия е описа-
но също й като вечно... на небесата. То-
ва е едно тяло, което никога повече ня-
ма да бъде засегнато от болести, смърт
и разлоЖение и което завинаги ще оста-
не в нашия небесен дом.
Този стих създава впечатлението, че
вярващият получава това здание от Бо-
га в момента, в който умре, но това не
е така. Вярващият не получава просла-
веното си тяло, докато Христос не се
върне за Своята църква (1 Сол. 4:13-18).
Това, което се случва с вярващия, е след-
ното. По време на смъртта неговият
дух и душа отиват, за да бъдат с Хрис-
тос, където вярващият се наслаЖдава
съзнателно на небесните слави, докато
тялото му се поставя в гроба. При връ-
щането на Господа прахът ще бъде вдиг-
нат от гроба и Бог ще го оформи в едно
ново, прославено тяло, което ще бъде съ-
единено с духа и душата. МоЖе да се ка-
Же, че в периода меЖду смъртта и идва-
нето на Христос за Неговите светии
вярващият ще се намира В едно безплът-
но състояние, което обаче не означава,
че той няма да съзнава напълно цялата
радост и блаЖенство в небесата!
Преди да преминем към следващия
стих, бихме искали да споменем, че изра-
зът „на небесата, дом неръкотворен,
вечен" се тълкува по следните три начи-
на:

516

2 Коринтяни 5

1.	Като самото небе.
2.	Като едно меЖдинно тяло меЖду Жи-
бота и смъртта.
3.	Като прославеното тяло.
Ние смятаме, че този дом едва ли мо-
Же да бъде самото небе, тъй като в са-
мия него се казва, че става въпрос за ве-
чен дом на небесата, който е небесен
(5:2). Що се отнася до второто тълку-
ване, то трябва да каЖем, че в Библията
никъде не се говори за такова тяло. Още
повече, че неръкотворното здание е опи-
сано като Вечно на небесата, което не би
могло да се отнася за едно меЖдинно тя-
ло. Третото тълкуване - че домът е въз-
кресеното тяло в слава - изглеЖда най-
правдоподобно.
5:2 В това наше настоящо тяло ние
често сме принудени да стенем, тъй ка-
то то ни ограничава и препятства на-
шия духовен Живот. Всички ние с нетър-
пение очакваме да се облечем с нашето
небесно жилище.
В този стих апостолът като че ли
преминава от сравнението със скинията
на сравнение с дреха. Едно предполагае-
мо обяснение на тази промяна е, че Па-
вел като майстор на палатки разбира
добре, че както палатките, така и дре-
хите са направени от подобен материал.
Във всеки случай ясно е, че този стих ис-
ка да ни каЖе колко голямо е Желанието
на апостола да получи своето прославе-
но тяло.
5:3 Какво означава думата „голи"? Да-
ли тя означава, че хората, за които се го-
вори в него, са неспасени и следователно
- без никакво покривало на праведност
пред Бога? Дали че тези хора, макар и
спасени, няма да получат награда на
Христовото съдилище? Или че спасени-
те нямат тяло в периода меЖду смърт-
та и възкресението и са голи в смисъл, че
са безплътни духове?
Ние смятаме, че „голи" означава „без-
плътни или необлечени". Павел казва, че
той горещо Желае не смъртта и безп-
лътното състояние, което я съпровоЖ-
да, а идването на Господ Исус Христос,

когато всички, които са умрели, ще по-
лучат прославените си тела.
5:4 Валидността на нашето тълкува-
не на 3 cm. се подкрепя и от 4 стих. В не-
го апостолът казва, че ние, които сме в
тая настояща, земна скиния, стенем
като обременени не защото желаем да
се съблечем, но да се облечем още пове-
че, за да бъде смъртното погълнато от
живота. С други думи, той не гледа на
състоянието мекду смъртта и Грабва-
нето като на идеалното състояние на
един вярващ, а очаква това, което ще се
случи по време на Грабването, когато
вярващите ще получат тела, които по-
вече няма да бъдат подвластни на
смъртта.
5:5 Бог... е Този, Който ни е образувал
нарочно за това, а именно за възкресени-
ето на нашите тела. Това ще бъде кул-
минацията на Неговите славни цели за
нас. Понастоящем ние сме изкупени по
отношение на нашите дух и душа, но из-
куплението ще вклк>чи и нашите тела.
Помислете си само! Бог ни е направил за-
ради това - за да бъдем в нашето прос-
лавено състояние, в този дом неръкот-
ворен, вечен, на небесата!
Как моЖем да бъдем сигурни, че ще
имаме такова прославено тяло? Отго-
ворът е, че ние моЖем да бъдем сигурни,
защото Бог.- ни е дал Духа в залог. Как-
то вече беше обяснено, фактът, че все-
ки вярващ притеЖава обитаващия в не-
го БоЖий Дух, е гаранция за това, че всич-
ки БоЖии обещания за вярващия ще бъ-
дат изпълнени. Това е знак на онова, ко-
ето ще дойде. Самият БоЖий Дух е за-
лог, че това, което Бог вече ни е дал час-
тично, един ден ще бъде наше изцяло.
5:6 Дълбоката увереност в тези скъ-
поценни реалности изпълва апостол Па-
вел с едно постоянно дръзновение. Той
знае, че докато е у дома, в тялото, той
е отстранен от Бога. Очевидно за Па-
вел това не е най-идеалното състояние,
но той го Желае, защото то му дава въз-
моЖност да слуЖи на Христос тук, на зе-
мята, и да помага на БоЖиите хора.

517

2 Коринтяни 5

5:7 фактът, че ние ходим с Вярване, а
не с вшкдане, е достатъчно доказател-
ство, че сме разделени от Господа. Ние
никога не сме Видели Господа с физичес-
ките си очи. Видели сме Го само чрез Вя-
ра. Дотогава, докогато сме у дома, В на-
шите тела, ние имаме един Живот, кой-
то не е толкова близък до Господа, кол-
кото Живота, когато ще моЖем да вшк-
даме истински.
5:8 8 cm. отново подема мисълта на 6
cm. и я завършва. Като има тази благос-
ловена надеЖда пред себе си, Павел е из-
пълнен с дързост и казва, че предпочита
да е отстранен от тялото и да бъде у
дома, при Господа. Той страда от една
„болест", която Бърнард нарича „небес-
на носталгия".
На пръв поглед този стих сякаш казва
точно обратното на казаното в пре-
дишните стихове. Там апостолът коп-
нееше да бъде в прославеното си тяло,
докато тук казва, че предпочита да бъ-
де разделен от тялото, за да дойде у до-
ма при Господа, тоест предпочита да е
в безплътното състояние, което вярва-
щият приема меЖду смъртта и Грабва-
нето.
Но всъщност противоречие няма. За
християнина има три възмоЖности и
тук става въпрос за предпочитане на ед-
ната от трите. Първата възмоЖност е
настоящият ни Живот в смъртните те-
ла. Следващата е състоянието меЖду
смъртта и идването на Христос - едно
безплътно състояние, в което духът и
душата съзнателно се наслаЖдават на
присъствието на Христос. И последна-
та е завършването на нашето спасение,
когато ще получим прославените си те-
ла при повторното идване на Господ
Исус. В този пасаЖ Павел просто ни учи,
че първото състояние е добро, второто
- по-добро, а третото - най-добро.
5:9 Вярващият трябва ревностно да
се старае да бъде угоден на Господа. И
докато неговото спасение не зависи от
делата, наградата, която той ще полу-
чи в един идващ ден, ще бъде пряко про-

порционална на Верността му към Гос-
пода. Вярващият никога не трябва да
забравя, че вярата е свързана със спасе-
нието, а делата - с Възнаграждението.
Вярващият се спасява по милост чрез вя-
ра, а не чрез дела; но след като бъде спа-
сен, той трябва да се стреми да върши
добри дела, защото, правейки това, ще
получи награда.
ЗабелеЖете, че Павел Желае да бъде
угоден на Господа, независимо дали е у
дома или разделен от Него. Това означа-
ва, че неговото слуЖение на земята има
за цел да зарадва сърцето на Господа, не-
зависимо дали Павел се намира все още
тук, на земята, или стои пред Христо-
вото съдилище.
5:10 Една от причините да бъдем угод-
ни на Христос е, че всички ние трябва
да застанем открити пред Неговото
съдилище. Всъщност тук не става Въп-
рос за заставане, а за изявяване. Новата
английска Библия казва съвсем правилно:
„Ние всички трябва да открием Живота
си пред съда на Христос." Едно е да вле-
зеш в рентгеновия кабинет, а съвсем
друго - да ти направят рентгенова сним-
ка. Христовото съдилище ще изяви на-
шия Живот на слуЖение на Христос точ-
но такъв, какъвто е бил. Ще изяви не са-
мо неговото количество, но и неговото
качество, а така също и мотивите, с ко-
ито сме слуЖили.
И макар че греховете, които вярващи-
те извършват след обръщението, ще
повлияят на тяхната слуЖба, греховете
на вярващия като такива няма да бъдат
съдени в този търЖествен момент. Съ-
дът над тях се е състоял преди повече
от 1900 години, когато Господ Исус е по-
несъл нашите грехове в Своето тяло на
дървото. Той изцяло е платил наказани-
ето, което греховете ни са заслуЖавали,
и затова Бог никога няма да съди наши-
те грехове отново (Йоан 5:24). Христо-
вото съдилище ще се занимае с въпроса
за нашето слуЖение на Господа. Там
изобщо няма да се разглеЖда въпросът
дали сме спасени, или не. Нашето спасе-

518

2 Кориншяни 5

ние е вече сигурен факт. Там ще се разг-
лежда Въпросът за наградите и загуби-
те.
И. Чистата съвест на Павел по
отношение на слуЖението
5:11-6:2)
5:11 Този стих обикновено се тълкува
така: тъй като Павел добре съзнава кол-
ко страшен ще бъде БоЖият съд над гре-
ха и колко големи уЖасите на ада, той
върви навсякъде и се опитва да убеди хо-
рата да приемат благовестието. И ма-
кар че това тълкуване също е възмоЖно,
ние не смятаме, че то е основното зна-
чение на пасаЖа.
Според нас тук Павел говори не тол-
кова за страха на неспасения от Госпо-
да, колкото за благоговейното страхопо-
читание, с което апостолът се стреми
да слуЖи на Господа и да Му бъде угоден.
Що се отнася до Бога, Павел знае, че не-
говият Живот е като отворена книга
пред Него. Но той иска коришпяните съ-
що да бъдат убедени в неговата чест-
ност и вярност по отношение на слуЖе-
нието на евангелието. Затова той каз-
ва:
„ Тъй като добре познаваме страха от
Господа, ние се опитваме да убеждаваме
човеците в нашата честност и искре-
ност като слузкители на Христос. Но не-
зависимо дали успяваме да ги убедим или
не, ние сме добре познати на Бога. И се на-
дяваме, че същото се отнася и за ваши-
те съвести, коринтяни!"
Това обяснение като че ли най-добре
съответства на контекста.
5:12 Павел добре знае, че думите, кои-
то току-що е казал, моЖе да се изтълку-
ват и като хвалба, а той не иска никой да
мисли, че обича сам да се хвали! Затова
той казва: „... с това не препоръчваме
себе си отново на вас." Това не означава,
че апостолът вече им се е препоръчвал
някога, а че вече е бил обвинен, че прави
това неведнъЖ и че сега се опитва да ги
извади от това заблуЖдение.

Но защо Павел отделя толкова много
място за защитата на своето слуЖение?
Неговият отговор е: Защото... „ви дава-
ме причини да се хвалите с нас, за да
имате що да отговорите на ония, кои-
то се хвалят с това, което е на лице, а
не с това, което е в сърцето". Той не ис-
ка да препоръчва себе си, а разбира, че е
бил грозно критикуван от лъЖеучители-
те в присъствието на коринтските све-
тии. Апостолът Желае вярващите да
знаят как да отговарят на такива неос-
нователни критики и затова им дава та-
зи информация - за да могат да го защи-
тават, когато бива осъЖдан в тяхно
присъствие.
Апостолът описва своите критици
като „ония, които се хвалят с това, ко-
ето е на лице, а не с това, което е в сър-
цето" (сравнете с 1 Царе 16:7). Това ще
рече, че те се интересуват от външния
вид, а не от вътрешната истинност,
честност и искреност, физическият из-
глед, красноречието или показната раз-
паленост означават за тях всичко, „За
повърхностните хора външността е
всичко, а искреността на сърцето - ни-
щб." (Избрано)
5:13 Този стих ни кара да предполоЖим,
че апостолът моЖе би е бил обвинен в лу-
дост или фанатизъм, или различни фор-
ми на умствено разстройство. Павел не
отрича, че е Живял в състояние на „ду-
ховно напреЖение", както казва Дени. Но
казва, че ако е излизал извън себе си, то
е било заради Бога. Всяко нещо, което
изглеЖда на неговите критици като лу-
дост, всъщност е едно дълбоко посвеще-
ние заради Господа. Той изгаря от
страст за БоЖието дело. Ако, от друга
страна, апостолът е бил разумен, то е
било заради коринтяните. Накратко ка-
зано, цялото поведение на Павел моЖе да
бъде обяснено по един от двата начина:
или като ревност заради Бога, или като
ревност заради духовното благосъсто-
яние на неговите вярващи братя и сест-
ри. И в двата случая неговите мотиви са
лишени от всякакъв егоизъм. Могат ли

519

2 Коринтяни 5

неговите критици да каЖат това за се-
бе си?
5:14 Никой, който изучава Живота на
апостола, не моЖе да се запита за причи-
ната, която кара Павел да слуЖи толко-
ва неуморно и всеотдайно. Тук, в един от
най-великите пасаЖи на всички свои Пис-
ма, той дава отговора на това - „Хрис-
товата лк>бов".
Какво трябва да разбираме под „Хрис-
товата лк>бов" - Неговата лЬбов към
нас или нашата лк>бов към Него? Едва ли
има съмнение, че тук става въпрос имен-
но за Неговата лк>бов към нас. Единст-
вената причина, поради която ние мо-
Жем да обичаме изобщо, е това, че Той
най-напред ни е възлкзбил. Именно Него-
вата лк)бов „ни принуждава" и ни сти-
мулира да се двшким напред - така как-
то човек бива двшкен напред в някоя ко-
ледна опашка от пазаруващи хора. Наб-
людавайки чудната лк>бов, която Хрис-
тос е показал към него, Павел не моЖе да
спре да се носи в слуЖението на своя
прекрасен Господ.
Умирайки за всички, Господ е действал
като наш представител. Когато Той е
умрял, в Него сме умрели и всички ние.
Също както грехът на Адам стана грях
на всички негови потомци, така и
смъртта на Христос стана смърт на
всички, които вярват в Него (Рим. 5:12-
21; 1 Кор. 15:21, 22).
5:15 Аргументът на апостола е необо-
рим. Христос е умрял за всички. Защо е
умрял за всички? За да моЖе онези, кои-
то Живеят чрез вяра в Него, да не Живе-
ят вече за себе си, а за Него. Спасите-
лят не е умрял за нас, за да моЖем да про-
дълЖим да Живеем своя дребнав, егоис-
тичен Живот, а за да моЖем оттук на-
татък да обърнем Живота си към Него
в доброволно, радостно посвещение. Де-
ни обяснява това по следния начин:
„ Умирайки с нашата смърт, Христос
направи за нас нещо толкова велико влк>-
бовта, че ние трябва да бъдем Негови и
само Негови завинаги. Да ни направи

Свои, е истинската цел на Неговата
смърт."26
5:16 МоЖе би тук Павел иска да ни вър-
не обратно към 12 стих, където той
описва критиците си като хора, които
се хвалят с външното, а не с онова, кое-
то е в сърцето. Сега той отново подема
тази тема, като ни казва, че когато дой-
дем при Христос, ние ставаме ново съз-
дание. Отсега нататък ние не преценя-
ваме хората по един плътски, земен на-
чин - според това, как изглеЖдат или
какви пълномощия имат, или според тех-
ния произход, а ги виЖдаме като скъпо-
ценни души, за които е умрял Христос.
Апостолът добавя, че дори и да е познал
Христос по плът, сиреч просто като
друг човек, той вече не Го познава по то-
зи начин. Иначе казано, едно е да позна-
ваш Исус като свой съсед, който Живее
в Назарет, или дори като земен месия, и
съвсем друго - да познаваш прославения
Христос, Който сега седи отдясно на
Бога. Ние познаваме Господ Исус много
по-отблизо и по-истински днес, когато
ни е разкрит чрез словото от Духа, от-
колкото хората, които са Го познавали
чрез човешките Му изяви, докато е бил
на земята.
Дейвид Смит прави следния коментар:
„Макар че апостолът също е вярвал ня-
кога в еврейския идеал за светския Месия,
сега той вече има едно no-висше разбира-
не. За Него Христос е възкресеният и
прославен Спасител, наистина непознат
по плът, но познат по дух; не чрез исто-
рическо предание, а чрез близко и Жизнено
общение." 27
5:17 „Ако е някой в Христа", тоест
ако е спасен, „той е ново създание". Пре-
ди обръщението си човек моЖе да е пре-
ценявал другите по човешки критерии.
Но сега всичко е друго. Старите мето-
ди на преценка са отминали: ето, всич-
ко е станало ново.
Този стих е особено лкзбим на онези,
които са новородени наскоро, и се цити-
ра често в личните свидетелства. Поня-
кога това обаче създава едно погрешно

520

2 Коринтяни 5

Впечатление, защото слушателите са
склонни да мислят, че когато един човек
се новороди, неговите стари навици и зли
помисли си отиват завинаги и буквално
Всичко 8 неговия Живот става ново. Но
ние знаем, че това не е така. Този стих
описва не толкова практическия Живот
на вярващия, колкото неговото полоЖе-
ние. ЗабелеЖете, че в него се казва, че
всичко става ново само ако някой е в
Христос. Това е клк>чът към този па-
саЖ. В Христос старото преминава и
всичко става ново. За съЖаление „В мен"
все още не всичко е ново! Но с напредъка
в християнския ми Живот аз Желая мое-
то поведение да съответства Все пове-
че и повече на моето полоЖение. И един
ден, когато Господ Исус се върне, това
съответстВие ще бъде постигнато.
5:18 „А всичко е от Бога." Бог е Из-
точникът и Авторът на всичко това.
Тук няма място за човешка хвалба. Съ-
щият Този Бог ни е примирил със Себе
си чрез Исус Христос и ни е дал слугке-
нието на примирението.
Това прекрасно твърдение, на което се
основава библейската доктрина за при-
мирението, е използвано и при формули-
рането на определението за примирение
в „Нов кратък библейски речник":
„ Чрез смъртта на Господ Исус на кръс-
та Бог в Своята благодат заличи разс-
тоянието, което грехът постави меЖду
Него Самия и човека, за да моЖе всичко
да Му стане угодно чрез Христос. Чрез
Христовата смърт вярващите вече са
примирени, за да Му бъдат представени
свети, без петно и недостатък (като ед-
но ново създание). Бог беше в Христос, ко-
гато Христос беше на земята, примиря-
вайки света със Себе Си, без да вменява
на хората техните прегрешения; но сега,
след като БоЖията лЬбов беше напълно
изявена чрез кръста, свидетелството се
разпространи по целия свят, умолявайки
хората да се примирят с Бога. Целта е
Бог да се радва на човека." 28
5:19 СлуЖението на примирението се
описва тук като посланието, че Бог бе-

ше в Христос и примири света със Се-
бе Си. Има две възмоЖни обяснения на
това твърдение, като и двете са правил-
ни от библейска гледна точка. Първото
набляга на факта, че „Бог беше в Хрис-
тос" в смисъл, че Господ Исус Христос
е Бог. Това наистина е така. Второто
подчертава това, че Бог в Христос при-
миряваше света със Себе Си. С други ду-
ми, Той правеше това в лицето на Гос-
под Исус Христос.
Независимо кое от двете тълкувания
приемаме, на всички е ясно, че чрез при-
мирението Бог активно премахва причи-
ната на отчуЖдението, настъпило меЖ-
ду Него и човека поради греха. Бог няма
нуЖда да бъде примирен, но човекът на-
истина има нуЖда да бъде примирен с Бо-
га.
„Като не вменяваше на човеците
прегрешенията им." На пръв поглед то-
зи стих като че ли проповядва всеобщо
спасение, в смисъл че всички хора се спа-
сяват чрез делото на Христос. Но това
учение е В пълно противоречие с всичко
останало в БоЖието слово. Бог е дал на-
чин, чрез който прегрешенията на чоВе-
цигпе да не им бъдат счетени, и макар че
този начин е достъпен за Всички, той е
Валиден само за онези, които са В Хрис-
тос. Прегрешенията на неспасените оп-
ределено им се Вменяват, но в момента,
в който тези хора се доверят на Господ
Исус като на свой Спасител, те се счи-
тат за праведни в Него и греховете им
се изтриват.
В допълнение на Своето примирител-
но дело Бог също така е поверил на Сво-
ите слуЖители и „посланието на прими-
рението". Той им е поверил прекрасната
привилегия да вървят и да проповядват
това славно послание на всички и нався-
къде. И е възлоЖил тази свещена задача
не на ангели, а на Жалки, слаби хора.
5:20 В предходния стих апостолът ка-
за, че на него е било поверено посланието
на примирението. Той е бил изпратен да
проповядва това послание на човечест-
вото. ПасаЖът от 5:20 до 6:2 ни дава ед-

521

2 Коршштяни 5,6

но обобщение на посланието на примире-
нието. Тоба ще рече, че Павел ни позво-
лява да чуем посланието, което той е
проповядвал на неспасените, докато е
вървял от страна на страна и от конти-
нент на континент. Обърнете внимание
на това! Тук Павел не казва на коринтя-
ните да се примирят с Бога. Те вече са
повярвали в Господ Исус. Той казва на ко-
ринтяните, че това е посланието, кое-
то той проповядва на неспасените нав-
сякъде, където отива.
Посланикът е слуЖител на една дър-
Жава, който представя своя собствен
владетел в друга дърЖава. Павел винаги
говори за християнското слуЖение като
за едно възвишено и почетно призвание.
Тук той оприличава себе си на диплома-
тически представител, изпратен от
Христос в света, в който Живеем. Той е
БоЖий говорител, чрез когото Бог умо-
лява хората. Това е един доста странен
начин на описание на един посланик.
Обикновено за нито един посланик не се
казва, че умолява, но точно в това се
крие и славата на благовестието - че
Бог е на колене и с пълни със сълзи очи
умолява хората да се примирят с Него.
Ако съществува някаква враЖдебност,
то тя съществува от страна на човека.
Бог е премахнал всякакви бариери, които
пречат на общението Му с човека. Гос-
под е направил всичко, което е било въз-
моЖно да се направи. Сега остава чове-
кът да свали своите непокорни ръце, да
прекрати упорития си бунт и да се при-
мири с Бога.
5:21 Този стих ни дава доктриналната
основа за нашето примирение. Как Бог е
направил примирението възмоЖно? На
какво основание Той моЖе да приеме ви-
новните грешници, които идват при Не-
го с разкаяние и вяра? Отговорът е, че
Господ Исус е разрешил напълно пробле-
ма за нашите грехове, така че ние сега
моЖем да се примирим с Бога.
Иначе казано, Бог е направил Христос
грешен вместо нас - „Онзи, Който не е

знаел грях, за да станем ние чрез Него
праведни пред Бога."
Ние трябва да внимаваме и да не до-
пускаме никаква мисъл, че на Голготския
кръст Господ Исус Христос е станал
действително грешен Сам по Себе Си.
Тази мисъл е напълно погрешна. Нашите
грехове са били възлоЖени на Христос, но
те не са влезли във Него. Това, което се
е случило, е, че Бог е направил Христос
принос за грях заради нас. Когато повяр-
ваме в Него, ние биваме счетени за пра-
ведни пред Бога. Изискванията на зако-
на са били задоволени напълно от нашия
Заместник.
Колко е благословена истината, че Он-
зи, Който не е знаел що е грях, е бил нап-
равен грешен за нас, за да моЖем да ста-
нем праведни пред Бога ние, които не
сме знаели правда/Нито един смъртен
език няма да бъде никога 6 състояние да
благодари достатъчно на Бога за тази
изобилна благодат.
6:1 Някои изследователи смятат, че в
този стих Павел се обръща към корин-
тяншпе и ги насърчава да използват пъл-
но благодатта, която им е била показа-
на.
Ние no-скоро смятаме, че Павел все
още говори за посланието, което той
проповядва на неспасените. Той вече е
казал на невярващите за чудната благо-
дат, която им е била предлоЖена от Бо-
га. Сега той ги умолява да не приемат
тази благодат напразно. Те не трябва
да позволят семето на евангелието да
падне на суха почва, а да откликнат на
това чудно послание, като приемат Спа-
сителя, за Когото то говори.
6:2 Павел сега ни предлага един цитат
от Исая 49:8. Ако се върнем назад u изу-
чим тази глава, ще открием, че там Бог
спори със Своя народ, защото този на-
род е отхвърлил Месията. В 7 cm. ние
виЖдаме, че Господ Исус е отхвърлен от
народа, а знаем, че това отхвърляне до-
веЖда до Неговата смърт. Но след това
в 8 cm. имаме думите на Йехова, които
уверяват Господ Исус, че молитвата Му

522

2 Коринтяни 6

е била чута и че Бог ще Му помогне и ще
Го запази.
,3 спасителен ден ти помогнах.'' То-
Ва се отнася до Възкресението на Господ
Исус Христос. Благоприятното време и
спасителният ден се ВъВеЖдат от
Христовото Възкресение от мъртвите.
При проповядването на евангелието
Павел използва тази чудна истина, за да
възвестява на неспасените: „Ето, сега е
благоприятно време; ето, сега е спаси-
телен ден." С други думи, времето, кое-
то Исая нарича в своето пророчество
спасителен ден, вече е дошло, така че
Павел подтиква хората да се доверят на
Спасителя, докато все още е спасителен
ден.
Й.  Поведението на Павел
в слуЖението (6:3-10)
6:3 Тук Павел преминава от темата за
посланието, което той проповядва, към
темата за неговото собствено поведе-
ние в християнското слузкение. Той доб-
ре разбира, че винаги има хора, които
търсят извинение, за да не слушат пос-
ланието на спасението, и много се рад-
ват, ако намерят такова в непоследова-
телния Живот на проповедника. Затова
апостолът напомня на коринтяните, че
не е дал никакъв повод за съблазън, за да
не би да се злослови слуЖението. Както
вече посочихме, тук под „слуЖение" не
трябва да се разбира някаква ваЖна цър-
ковна слуЖба, а работата за Христос. То
не съдърЖа идеята за ръкополагане от
човеци. СлуЖението принадлеЖи на всич-
ки, които са Христови.
6:4 В пасаЖа от 4 до 10 стих апосто-
лът описва начина, по който той се
опитва да върши своята работа - начин,
който не подлеЖи на порицание. Съзна-
вайки, че той е слуЖител на Всевишния,
Павел винаги се стреми да се дърЖи по
начин, който е достоен за това призва-
ние. Предлагаме ви следния коментар на
Дени върху този пасаЖ:
„Когато си помисли за същността на
своето слуЖение, апостол Павел се чувс-

тва така, като че ли водите на един цял
океан бушуват вътре в него. В началото
на изложението той целият е в напраке-
ние и мозке да говори само с накъсани из-
рази, но преди да стигне края, вече е спе-
челил победата и излива душата си без
ограничения." 29
В 4 и 5 cm. са описани физическите
страдания, които търпи апостол Павел
и които го утвърЖдаВат като искрен и
Верен слуЖител на Господа. Следващите
два стиха говорят за християнските
добродетели, които апостолът изявява.
И накрая, в пасаЖа от 8 до 9 стих са изб-
роени двуполкхдште преЖивявания, кои-
то са толкова характерни за християн-
ското слуЖение.
Без съмнение изразът „с голяма твър-
дост" описва Павловото дълготърпе-
ние, с което той се отнася към отделни-
те хора, местните събрания и всичките
беди, които имат за цел да го отклонят
от този път на търпение.
Скърбите вероятно означават ис-
тинските преследвания, които апосто-
лът понася заради името на Христос.
Нузкдите съдърЖат идеята за лише-
нията, на които апостолът е подлоЖен
във връзка с храната, облеклото или мяс-
тото на пребиваване.
Утесненията са неблагоприятните
обстоятелства, в които той често се
намира.
6:5 Павел е бичуван много пъти, как-
то се казва и в Деяния 16:23. За негови-
те затваряния се говори по-късно и 8
11:23 на това Послание, а смутовете без
съмнение са бунтовете и вълненията,
които често следват неговото пропо-
вядване на евангелието. (Посланието, че
езичниците могат да се спасят по същия
начин, както и kxjeume, cmaBa причина за
някои от най-сериозните вълнения.) Тру-
довете на Павел биха могли да вклЬчват
освен пътешествията и неговото учас-
тие В производството на палатки, а та-
ка също и други форми на физически
труд. Неспането описва постоянната
готовност на апостола да се противо-

523

2 Коринтяни 6

поставя на хитростите на дявола и на
усилията на неговите врагове да му нав-
редят. Неяденето би могло да означава
доброволно въздърЖане от храна, но тук
най-вероятно означава глад поради лип-
са на средства.
6:6 Павловото слуЖение се характери-
зира с чистота, тоест с непорочност и
святост. Никой не моЖе да отправи към
него основателно обвинение в липса на
морал.
Освен това то се характеризира с бла-
горазумие, което най-вероятно означа-
ва, че то не е слуЖение на невежество, а
на боЖествено знание. Това се виЖда по
един чуден начин в широтата на боЖес-
твената истина, открита в Павловите
Послания.
Коринтяншпе не се нуЖдаят от дока-
зателства за неговото дълготърпение!
Търпеливият начин, по който той се от-
нася към техните грехове и неуспехи,
достатъчно добре доказва това! Павло-
вата благост се виЖда в неговото неего-
истично отдаване на другите, в лк)бо6-
та му към БоЖия народ и в гриЖовното
му поведение.
Изразът „със Светия Дух" без съмне-
ние означава, че всичко, което Павел пра-
ви, го прави със силата на Духа и в под-
чинение на Него.
„С нелицемерна л1обов" означава, че
л1обовта към другите, която е толкова
явна в Живота на апостол Павел, не е
престорена или двулична, а истинска и
искрена.Тя характеризира всички негови
действия.
6:7 Изразът „с говорене истината" би
могъл да показва или че цялото слуЖение
на Павел е подчинено на словото на ис-
тината, или че това е едно честно слу-
Жение, което подхоЖда на проповядвано-
то от него послание, а именно - на слово-
то на истината.
„С Боакия сила" означава, че апосто-
лът не изпълнява тази своя слуЖба със
своята собствена сила, а в зависимост
от силата, която Бог му дава. Някои съ-
що така предполагат, че това моЖе да

се отнася до чудесата, които Павел по-
лучава сила да извършва като апостол.
„Орюкията на правдата" са описани
в Ефесяни 6:14-18. Там е показан честни-
ят и последователен християнски харак-
тер. Някой беше казал: „Когато човек е
облечен в практическа праведност, той
е недосегаем." Ако нашата съвест е сво-
бодна от оскърбления на Бога и човеци-
те, дяволът няма да има къде да насочи
стрелите си.
Има известни съмнения по отношение
на израза „в дясната ръка и в лявата".
Предлагаме ви едно от възмоЖните
обяснения: в древните войни сабята е би-
ла дърЖана в дясната ръка, а шлемът -
в лявата. Сабята говори за нападател-
на сила, а шлемът - за защитна. В този
случай Павел моЖе би казва, че добрият
християнски характер е както най-доб-
рото средство за нападение, така и най-
доброто средство за отбрана.
6:8 Тук, в 9 и 10 стих, Павел описва ня-
кои от най-крайните опитности, които
вярващите могат преЖивеят в слуЖени-
ето за Господ Исус. Истинският ученик
преминава през върхове и падини, а така
също и през територията, която леЖи
меЖду тях. Това е един Живот на „слава
и опозорение", на победа и привидна загу-
ба, на възхвала и неодобрение. Истински-
ят БоЖий слуЖител е обект на „укори и
похвали". Някои одобряват неговата
смелост и Жар, други говорят за него са-
мо осъдителни думи. Има хора, които го
смятат за измамник или шарлатанин, но
въпреки това той пак е истинен. Той не
е измамник, а истински слуЖител на Все-
вишния Бог.
6:9 В известен смисъл, що се отнася до
света, Павел е непознат, неоценен и не-
разбран. Но що се отнася до Бога и до не-
говите вярващи другари, той е добре
познат.30
Неговият Живот е Живот на еЖеднев-
но умиране, но въпреки това, ето, той
продълЖава да Живее! Заплашен, преслед-
ван, гонен, затварян, апостолът непре-
къснато печели своята свобода само за

524

2 Коринтяни 6

да продълЖи да проповядва благовести-
ето още по-запалено. Това се подчерта-
ва още повече и от израза „като наказ-
вани, а не умъртвявани". Наказването,
за което Павел говори тук, е свързано с
наказанието, което той търпи от ръце-
те на човеците. Вероятно хората мно-
го пъти са си мислели, че са слоЖили край
на бурния му Живот, но скоро след това
са чували слуха за неговите подвизи от
други градове!
6:10 СлуЖението на християнина е
свързано със скръб, но въпреки това Па-
вел винаги е радостен. Едва ли е нуЖно
да казваме, че причините за скръбта на
Павел са отхвърлянето на евангелското
послание, провалите на БоЖиите хора и
неговите собствени недостатъци. И все
пак, когато помисли за Господа и за Бо-
Жиите обещания, апостолът винаги мо-
Же да намери основание, което да го на-
кара да вдигне глава и да се зарадва.
Що се отнася до богатствата на то-
зи свят, Павел е беден човек. Никъде не
се говори за някакви негови земни богат-
ства и имот. Но помислете си само кол-
ко Живота са били обогатени вследствие
на неговото слуЖение! Така че, макар и
да няма нищо, в известен смисъл той
притеЖава всичко, което действител-
но има стойност.
„В тези наситени с напреЖение изрече-
ния - казва А. Т. Робъртсън - Павел дава
воля на своето въобраЖение, което се
развихря така, както светкавицата се
развихря сред облаците в небето."31
К. Призивът на Павел за откритост
и обич (6:11-13)
6:11 Сега апостолът отправя към ко-
ринтяните един страстен призив, с кой-
то ги кара да отворят сърцата си за не-
го. Той им е говорил открито и честно
за своята л1обов. И тъй като устата го-
вори от това, което препълва сърцето,
устата на Павел са били отворени да го-
ворят от едно сърце, което е преливало
от л1обов към тези хора. Това е и общо-
то значение на този стих, което се под-

крепя и от израза: „сърцето ни се разши-
ри", тоест сърцето ни е широко отворе-
но да ви приеме с лкобов.
Както казва Тоузър: „Павел е един ма-
лък човек с голям вътрешен Живот. Чес-
то неговото широко сърце е наранено
от тесногръдието на неговите ученици.
Гледката на техните свити души го на-
ранява Жестоко." 32
6:12 Причината за тази ограниченост
на отношенията меЖду Павел и корин-
тяните не е в него, а в тях. Тяхната лк>
бов към него е ограничена, защото те не
са сигурни дали да го приемат, или не, до-
като неговата лкобов към тях не е огра-
ничена. Липсата на лкобов е от тяхна
страна, а не от страна на Павел.
6:13 Ако те искат да се отплатят за
л!обовта му към тях (тук Павел говори
на онези, които са деца във вярата),
трябва да разширят сърцата си. Павел
се чувства като техен баща във вярата.
Само Бог моЖе да извърши това в тех-
ния Живот, но те трябва да Му позво-
лят да го направи.
Преводът на Мофат предава идеята
на пасаЖа от 11 до 13 стих много сполуч-
ливо:
„О, коринтяни, аз нищо не крия от вас;
сърцето ми е широко отворено за вас.
„На вас ви е тясно?" Причината за това
е у вас, не у мен. Нека сега да направим ед-
на честна размяна, както казват деца-
та! Отворете сърцата си широко за
мен."
JL Призивът на Павел за библейско
отделяне (6:14-7:1)
6:14 Връзката меЖду 13 и 14 стих е след-
ната: Павел е казал на светиите да раз-
ширят сърцата си за него и сега им обяс-
нява, че един от начините да направят
това, е да се отделят от всички форми
на греха и неправдата. Без съмнение в
това той Вклктва и отделянето от лъ-
Жеучителите, които са нахлули в корин-
тското събрание.
Споменаването на неравния ярем тук
ни напомня за Второзаконие 22:10, къде-

525

2 Коринтяни 6

то се казва: „Да не ореш с Вол и осел зае-
дно." Волът е чисто Животно, докато
оселът - нечисто, и начинът, по който
те вървят и дърпат ралото, не е една-
къв. Точно обратното на това е яремът,
в който вярващите се впрягат заедно с
Господ Исус: Неговото иго е благо и Не-
говото бреме е леко (Мат. 11:29,30).
Този паса* от Второто послание до
коринтяните е един от клк>човите паса-
Жи в цялото БоЖие слово по темата за
отделянето. Той ясно наставлява вярва-
щите, че трябва да се отделят от не-
вярващите, нечестието, тъмнината,
Велиал и идолите.
В него се засяга също и въпросът за
брачната връзка, в смисъл че християни-
нът не трябва да влиза в брак с неспасен
човек. В него обаче не се оправдават раз-
дялата или разводът, в случай че вярва-
щият вече е Женен за невярващ. Според
БоЖията воля в този случай брачната
връзка трябва да се запази с цел евенту-
алното спасение на невярващия съпруг (1
Кор. 7:12-16).
Този пасаЖ засяга също и въпроса за де-
ловите взаимоотношения. Християни-
нът не трябва да има за партньор човек,
който не познава Господа. Едно от най-
ясните прилоЖения на пасаЖа е въпро-
сът за участието на християнина в раз-
ни тайни ордени или братства: моЖе ли
един човек, който е верен на Христос, да
поддърЖа последователно добри отно-
шения с общества, в които името на
Господа е неЖелателно? ПрилоЖението
му в обществения Живот би могло да бъ-
де следното: християнинът трябва да
поддърЖа връзки с неспасените, за да мо-
Же да ги спечели за Христос, но никога не
трябва да участва в техните грешни
удоволствия или в някоя друга дейност
по такъв начин, че да им дава повод да си
помислят, че не се различава от тях. Ос-
вен това този пасаЖ засяга и религиозни
въпроси: един верен последовател на
Христос не би трябвало да Желае да бъ-
де член на някоя църква, в която съзна-

телно се допуска членуването на невяр-
ващи.
ПасаЖът от 14 до 16 стих описва всич-
ки ваЖни взаимоотношения в Живота:
Правдата и беззаконието вклк)чват
целия диапазон на нравствено поведение.
Светлината и тъмнината засягат
разбирането на БоЖиите неща.
Христос и Велиал обозначават авто-
ритета или, казано с други думи, лич-
ността, или нещото, което един човек
признава за господар в своя Живот.
Вярващият и невярващият са катего-
рии от областта на вярата.
БоЖият храм и идолите са символи на
поклонението, което извършва един чо-
век.
Правдата и беззаконието не могат да
имат нищо общо помеЖду си: те са нрав-
ствени противоположности. Подобно и
светлината не моЖе да има общение с
тъмнината. Когато светлината влезе
в една стая, тъмнината трябва да изле-
зе. Двете не могат да съществуват ед-
новременно.
6:15 Името Велиал означава „нещо, ко-
ето не струва", или „злина". Тук то е наз-
вание на злия. МоЖе ли някога да има раз-
бирателство меЖду Христос и Сатана?
Не, никога! Също така не моЖе да има
общение и меЖду един вярващ и един не-
вярващ. Поддаването на изкушение в
това отношение е измяна спрямо Госпо-
да-
6:16 Идолите нямат нищо общо с Бо-
Жия храм. След като това е така, защо
вярващите, които са храмът на Живия
Бог, търгуват с тях? Под „идоли" тук
трябва да разбираме не само издялани
образи, но и всяко нещо, което застава
меЖду човешката душа и Христос. Това
могат да бъдат или парите, или удовол-
ствията, или славата, или материални-
те неща.
Апостолът открива изобилни доказа-
телства за това, че ние сме храмът на
Живия Бог, в такива пасаЖи като Изход
29:45, Левит 26:12 и Езекиил 37:27. Спо-
ред Дени:

526

2 Коринтяни 6,7

„[Павел] очаква от християните да бъ-
дат толкова ревностни за запазването
на чистотата на Бозкия дом, колкото и
Ьдеите. Тук той казва, че този дом сме
ние: ние трябва да пазим себе си неопет-
нени от света." 33
6:17 Всичко това кара апостола да от-
прави към нас един призив, с който ни
предизвиква да излезем навън. За тази
цел той използва един цитат от Исая
52:11. В него са дадени ясните БоЖии нас-
тавления към Неговия народ за отделя-
не от злото. Християните не трябва да
остават в греха, като част от него, мис-
лейки си, че ще го премахнат. Според Бо-
зкия план те трябва да излязат навън.
Нечистото, за което става въпрос в то-
зи стих, представлява главно езически-
ят свят, но моЖе да се отнесе и към вся-
какъв вид зло както в областта на тър-
говията, така и в областта на социални-
те отношения и религията.
Текстът в този стих обаче не трябва
да се използва като основа за проповяд-
ване на отделяне от другите вярващи.
Християните имат увещанието да се
стремят „да запазят единството на Ду-
ха във връзката на мира".
6:18 Често пъти за християните е
много трудно да бъдат послушни на Бо-
Жието слово, като слоЖат край на някои
връзки, които са съществували в продъл-
жение на години. ИзглеЖда, че Бог преду-
сеща тази трудност в 18 стих. В17 стих
ние имаме Неговите думи: „Аз ще ви при-
ема." Тук Той добавя: „И ще ви бъда
Отец, и вие ще Ми бъдете синове и дъ-
щери"; казва Всемогъщият ГОСПОД.
Отплатата за излизането при Христос
извън стана на злото е познаването на
общението с Отец по един нов и по-бли-
зък начин. Това не означава, че ние ста-
ваме синове и дъщери чрез послушанието
на Неговото слово, а означава, че когато
се дърЖим по този начин, ние се изявява-
ме като Негови синове и дъщери и че то-
ва е начин да изЖивеем радостите и нас-
лаЖденията на синовната връзка така,
както никога преди това.

„БлаЖенството на истинското отде-
ляне от греха не означава нищо друго ос-
вен славно общение със Самия велик Бог."
(Избрано)
Този проблем присъства много осеза-
телно сред евангелските християни от
либералните и неоортодоксалните цър-
кви. Те непрекъснато се питат: „Какво
да правя?" Отговорът, който Бог дава
на този въпрос, се намира в този стих.
Те трябва да напуснат обществата, в
които Господ Исус не се почита и не се
възвисява като БоЖия възлкзбен Син и
Спасителя на света. Истинските вярва-
щи могат да направят много повече за
Бога извън тези общества, отколкото
вътре в тях.
7:1 Този стих е свързан тясно с пред-
ходните стихове. Той не е началото на
нов параграф, а краят на параграфа, кой-
то започва в 6:14.
Обещанията, за които става въпрос в
този стих, могат да се прочетат в ци-
тата, който е даден в 17 и 18 стих на
предходната глава. „Аз ще ви приема и
ще ви бъда Отец, и вие ще Ми бъдете си-
нове и дъщери." Като имаме тези чудес-
ни БоЖии обещания, ние трябва да
„очистим себе си от всяка плътска и
духовна нечистота". Оскверненията на
плътта ВклкзчВат всякакви форми на
физическа нечистота, докато оскверне-
нията на духа обхващат вътрешния Жи-
вот на човека, неговите подбуди и мис-
ли.
Бог обаче не само посочва отрицател-
ната страна, той също така дава и по-
лоЖителния изход: „... като се усъвър-
шенстваме в святост в страх от Бо-
га." Ние не само трябва да се откаЖем
от това, което ни осквернява, но да ста-
ваме все повече и повече съобразни с Гос-
под Исус Христос във всекидневния си
Живот. Този стих не иска да каЖе, че е
ВъзмоЖно да станем съвършено свети
на тази земя, защото практическото ос-
вещение е процес, който продълЖава
през целия ни Живот. Ние започваме все
повече и повече да приличаме на Господ

527

2 Коринтяни 7

Исус Христос, докато дойде денят, 6
който ще Го видим лице в лице и в кой-
то ще станем като Него, за да бъдем
такива през цялата вечност. Когато из-
питваме този благоговеен страх или
страхопочитание към Бога, ние имаме в
сърцата си Желанието да станем свети.
Колко би било хубаво, ако всички се нау-
чим да казваме като благочестивия
Мъклейн: „Господи, направи ме толкова
свят, колкото е възмоЖно да бъде свят
един човек от тази страна на небето!"
М. Радостта на Павел от добрите
вести от Коринт (7:2-16)
7:2 „Сторете място в сърцата си за
нас." Тъй като няма никаква причина ко-
ринтяните да не направят това; Павел
продължава мисълта, като казва, че той
никого не е онеправдал, никого не е раз-
вратил и никого не е измамил. Каквото
и да казват против него критиците му,
апостолът не е навредил на никого и не
е използвал никого, за да извлече финан-
сова облага от него.
7:3 Нито едно нещо, което Павел е ка-
зал или казва, няма за цел да осъди корин-
тяните по какъвто и да било начин. Той
ги уверява неколкократно, че неговата
дълбока обич към тях ще продълЖи как-
то в Живота, така и в смъртта.
7:4 Тъй като се чувства толкова близ-
ко свързан със светиите в Коринт, апос-
толът има голяма увереност по отно-
шение на тях. Също толкова голяма е и
хвалбата му с тях в присъствието на
други хора. Затова те не трябва да тъл-
куват погрешно неговата откровеност
като липса на лк)бов, а трябва да разбе-
рат, че той наистина се гордее с тях и ги
хвали навсякъде, където отиде. МоЖе би
това, което по-конкретно предизвиква
най-искрена хвалба от страна на Павел,
е доброжелателното отношение на ко-
ринтяните към събирането на средства
за бедните светии в Ерусалим. Апосто-
лът скоро ще засегне този въпрос по-
подробно, а тук само го споменава мимо-
ходом.

„Напълно се утешавам; дазке във вся-
ка наша скръб радостта ми е преизо-
билна." Тези изречения са обяснени в
следващите стихове. Защо Павел толко-
ва се радва независимо от всички свои
скърби? Защото Turn е донесъл от ко-
ринтяните добри новини, които са ста-
нали извор на огромна радост и насърче-
ние за апостола.
7:5 Ние вече говорихме за това, как Па-
вел е напуснал Ефес и е заминал за Троа-
да, за да се види с Turn. И как, след като
не го е видял там, е отпътувал за Маке-
дония. Сега апостолът обяснява, че до-
ри и пристигането му в Македония не му
е дало спокойствието, от което се е
нуЖдаел. Той е продълЖавал да бъде нес-
покоен, притеснен и преследван. Отвън
врагът го е нападал непрекъснато, а от-
вътре е бил изпълнен със страхове и без-
покойства, свързани несъмнено с факта,
че все още не се е видял с Turn.
7:6 След това Бог се е намесил и го е
утешил с идването на Turn. Така апос-
толът е преЖивял истината, описана в
Притчи 27:17: „Желязо остри Желязо;
така и човек остри лицето си срещу при-
ятеля си." МоЖете ли да си представи-
те радостната среща меЖду тези двама
верни слуЖители на Христос: Павел,
който залива Тит с въпроси, и Тит, кой-
то се опитва да му отговори колкото се
моЖе по-бързо? (ВЖ. също Пр. 25:25.)
7:7 Но това, което е зарадвало Павел
толкова много, не е било само щастли-
вата среща с Turn, a новините за това,
колко утешен е бил Тит от начина, по
който коринтяните са откликнали на
писмото на Павел.
За него е било голяма радост да научи,
че коринтяните копнеят да се видят с
апостол Павел, независимо от всички
опити от страна на лъЖеучителите да
ги отчуЖдят от него. Коринтяните не
само са копнеели да го видят, но са и пла-
чели да го видят. Този плач моЖе би е бил
причинен от съзнанието за безгриЖното
отношение, което те са проявили, като
са толерирали греха в събранието, или

528

2 Коринтяни 7

от скръбта и безпокойството, които
те са причинили на апостола. Освен за
този плач Turn му е казал и за искреното
им уваЖение към Павел и ревностното
им Желание да му бъдат угодни.
И така, радостта на апостола е дош-
ла не само от идването на Turn, но и от
тези свидетелства, които са показали,
че коринтяните са се оказали послушни
на наставленията на апостола и че про-
дължават да го обичат.
7:8 Защото, дори да ви наскърбих с
писмото си, не се разкайвам; въпреки че
се бях поразкаял, когато видях, че оно-
ва писмо ви наскърби, макар и за крат-
ко време.
Писмото, за което Павел говори тук,
би могло да бъде Писмото, което ние
познаваме като Първо послание към ко-
ринтяните, или някое друго писмо, кое-
то вече е изгубено и което моЖе би е кри-
тикувало светиите доста по-строго.
Нека сега да изясним онази част от
стиха, в която се говори за разкаянието
на Павел във връзка с написването на
това писмо. Ако приемем, че тук става
въпрос за Първото послание към корин-
тяните, трябва да каЖем, че тези думи
по никакъв начин не засягат неговата бо-
говдъхновеност. Написаното от Павел
там са истинските Господни заповеди,
но самият Павел си остава човек, подв-
ластен на обезсърчение и безпокойство
като всички хора. Както казва Уилямс:
„Разликата меЖду писателя и бого-
вдъхновението се вшкда в 8 стих. Апос-
толът знае, че неговото първо писмо е
боговдъхновено и че думите в него са „за-
повед от Господа ", но като един слаб, нес-
покоен и лЬбящ човек той се безпокои да
не би това писмо да повлияе на коринтя-
ните така, че те да се отчуЖдят от не-
го, и да им причини болка. Това е един ин-
тересен пример за разликата ме?кду Про-
рока и индивидуалността на Пророка и
посланието на Светия Дух, което му е по-
верено."34
И така, нека да обобщим. Павел казва,
че когато коринтяните са прочели най-

напред неговото писмо, те са го почувс-
твали като укор и са били засегнати. Из-
пращайки им писмото, апостолът е
очаквал тяхната реакция и това го е на-
тъЖавало. Това не означава, че той е
имал съзнанието, че е направил нещо ло-
шо; тук няма и намек за такова нещо.
По-скоро той е съЖалявал, че когато е
вършел работата си за Господа, поняко-
га е трябвало да кара другите хора да се
чувстват временно нещастни с цел осъ-
ществяването на БоЖиите намерения в
техния Живот.
Във втората половина на 8 стих Павел
подчертава мисълта, че, макар и писмо-
то му да ги е наскърбило, това е било са-
мо за малко време. Първата цел на пис-
мото е била да причини болка, но болка,
която не е продълЖителна.
Целият процес, който апостолът
описва тук, моЖе да се сравни с работа-
та на един хирург. Ако хирургът иска да
отстрани някоя опасно заразена част
от тялото, той трябва да реЖе дълбо-
ко в плътта. Той не се радва, че това но-
си болка на пациента, но добре знае, че
трябва да го направи, ако иска неговият
пациент да бъде отново здрав. При то-
ва, ако пациентът му е близък приятел,
хирургът още по-остро усеща страда-
нията, който болният трябва да понесе.
Но той добре разбира, че тези страда-
ния са само временни, и е съгласен да под-
лоЖи приятеля си на тях, тъй като окон-
чателният резултат ще бъде благопри-
ятен.
'35
7:9 Павел не се радва на наскърбяване-
то на коринтяните, а се радва, че тази
временна скръб ги е довела до покаяние.
С други думи, тяхното наскърбяване е
довело до промяна в мисленето, която е
довела до практическа промяна в поведе-
нието. Покаянието, казва ХодЖ, „не е
просто промяна на целите, а вклкзчва ед-
на промяна и на сърцето, която води до
обръщане гръб на греха с неговата скръб
и ненавист и заставане с лице към Бо-
га

529

2 Коринтяни 7

Скръбта на коринтяните е по Божия-
та боля. Това е такъв вид наскърбяване,
което е угодно на Бога. Тъй като тяхна-
та скръб и покаяние са били „по Бога",
коринтяните не са претърпели някаква
трайна вреда от порицанието на апос-
тол Павел.
7:10 Този стих прави разлика меЖду
„скръбта по Бога" и „светската
скръб". „Скръбта по Бога" е скръб, коя-
то идва в Живота на един човек, след ка-
то този човек извърши грях, и която го
води към покаяние. Той разбира, че Бог
му е говорил, и решава да застане на
страната на Бога против себе си и про-
тив своя грях.
Когато Павел казва, че „скръбта по
Бога докарва спасително покаяние",
той не мисли непременно за спасението
на душата (макар че това също моЖе да
бъде вярно). Нали в края на краищата ко-
ринтяните вече са спасени! Но тук дума-
та „спасение" се използва, за да предаде
значението на „избавление от всякакъв
вид грях, робство или злочестина в Жи-
вота на един човек".
Има спор дали изразът „което не при-
чинява разкаяние"* се отнася до покая-
нието или до спасението. И тъй като чо-
век еднакво не съЖалява нито за покая-
нието, нито за спасението, ние оставя-
ме въпроса открит.
„Светската скръб" не е истинско по-
каяние, а само угризение. Тя докарва яз-
вителност, коравосърдечие, отчаяние и
накрая смърт. Пример за такава скръб
е Животът на Юда. Той не съЖалява за
последствията, които неговият грях до-
нася върху Господ Исус, а изпитва само
угризения заради уЖасния плод, който са-
мият той Жъне от него.
7:11 Апостолът посочва опита на ко-
ринтяните като пример за това, което
е казал в първата част на 10 стих. Защо-
то това, което той говори за благочес-
тивата скръб, се виЖда осъществено на
практика в техния Живот. Днес ние бих-
* Или „за което не съЖаляваш". - Бел. на прев.
530

ме употребили следните думи: „...като
доказателство на факта, че вие се нас-
кърбихте по Бога..." По-нататьк апос-
толът изреЖда различните последствия
от тяхната благочестива скръб.
Най-напред тя произвеЖда „усърдие"
или искрена загриЖеност. Ако тук апос-
толът има предвид дисциплинарните
мерки, описани в Първото послание, то-
гава този израз означава, че макар и пър-
воначално да са били безразлични, впос-
ледствие коринтяните са започнали да
се вълнуват от този проблем и са проя-
вили усърдие.
Тя е довела и до „себеочистване". То-
ва не означава, че светиите са искали да
се оправдаят или да се извинят по няка-
къв начин, а че, вземайки решителни мер-
ки, те са се опитали да очистят себе си
от всякаква вина в този случай. Промя-
ната в тяхното отношение довеЖда и
до промяна в тяхното поведение.
„Какво негодувание!" Този израз моЖе
би изразява отношението на коринтяни-
те към грешника във връзка с укорите,
които той навлича на името на Хрис-
тос. Но по-вероятно е този израз да го-
вори за отношението им към самите
тях във връзка с факта, че са позволили
този грях да продълЖи толкова дълго и
не са взели никакви мерки срещу него.
„Какъв страх!" Без съмнение дейст-
вията на коринтяните са били продик-
тувани от страх от Господа, но е въз-
моЖно те да са изпитвали страх, че
апостолът би могъл да ги посети и да не
бъде особено благоразположен към тях.
„Какво оЖидане" буквално означава
„какъв копнеЖ". Повечето изследовате-
ли са на мнение, че това „оЖидане" се от-
нася до искрения копнеЖ на коринтяни-
те да видят Павел сред тях. Но освен
това то би могло да означава и силно *е-
лание да видят кривото изправено и зло-
то поправено.
„Каква ревност!"Този израз се обясня-
ва различно от различните изследовате-
ли, като например ревност за БоЖията
слава, ревност за възстановяването на

2 Коринтяни 7

грешника, ребност за собственото им
очистване 6 конкретния случай и рев-
ност за заставане на страната на апос-
тола.
„Какво мъздовъздаване" означава
„каквонаказание" или „какво възмездие".
Идеята е, че те са взели активни мерки
срещу провинилия се брат в събранието.
Те са заявили решително, че грехът
трябва да бъде наказан.
И накрая Павел добавя: „Във всичко
вие показахте, че сте чисти в това не-
що." Разбира се, апостолът не иска да ка-
Же, че те никога не са били виновни, а че
просто са взели всички необходими мер-
ки и са действали така, както е трябва-
ло да действат от самото начало.
7:12 Във връзка с този стих съществу-
ват четири главни проблема. Първият
е кое писмо има предвид Павел, когато
казва „ако ви... писах това..."? Вторият
е кой е „обидникът"? Третият е кой е
„обиденият"? И четвъртият е как
трябва да се преведе краят на стиха:
„нашата гршка за вас" или вашето
„усърдие спрямо нас"?
Писмото, за което става въпрос тук,
е най-вероятно Първото послание към
коринтяните или някакво следващо пис-
мо, което не е запазено до днес. Обидни-
кът или оскърбителят би могъл да бъде
блудникът, за когото се говори в 1 Ко-
ринтяни 5, или някой друг бунтовник в
църквата. Ако става въпрос за блудника,
тогава обиденият трябва да е собстве-
ният му баща. Но ако е някой друг бун-
товник 6 църквата, тогава наскърбени-
ят сигурно е или самият Павел, или ня-
кое неназовано лице.
В ПБКДЖ и НВПБКДЖ последната
част на стиха е преведена така: „...но за
да ви се яви пред Бога нашата гршка за
вас." Повечето съвременни версии обаче
предават текста подобно на превода на
НАСПБ: „но за да моЖе вашето усърдие
по отношение на нас да ви се яви пред Бо-
га."
7:13 Павел се чувства утешен, тъй ка-
то неговото писмо е довело до Желания

резултат. Коринтяните са се покаяли и
са застанали на негова страна. Освен
това той е насърчен и от ентусиазма,
който Тит показва към светиите: той
се чувства освеЖен вследствие на сре-
щата си с тях.
7:14 Очевидно преди да изпрати Тит в
Коринт, апостолът му е говорил похвал-
ни неща за вярващите там. Сега той се
радва, че неговите хвалби не са се оказа-
ли напразни. Всичко, което апостолът е
казал за коринтяните, е било потвърде-
но от това, което Тит е видял при сре-
щата си с тях. И както всичко, казано
от апостола за коринтяните, е било вяр-
но, така и похвалата му с тях пред Тит
е излязла вярна.
7:15 Очевидно Тит не е знаел как ще
бъде приет при пристигането си в ЮЖ-
на Гърция. МоЖе би той е очаквал най-
лошото. Но когато е пристигнал, корин-
тяните са го приели най-радушно. Освен
това те са се подчинили с готовност на
наставленията, които той им е донесъл
от апостол Павел, и с това са му стана-
ли още по-мили.
Когато казва, че коринтяните са при-
ели Тит „със страх и трепет", апосто-
лът няма предвид някакъв унизителен
срах или уЖас, а чувство на страхопочи-
тание пред Господа във връзка с пробле-
ма и силно Желание да са му угодни.
7:16 Когато казва „във всичко съм на-
сърчен за вас", Павел има предвид, че е
уверен в светиите за всичко. Това не оз-
начава, че той не допуска за коринтяни-
те никаква възмоЖност за грях или неу-
спех, а че увереността, с която той раз-
чита на тях и с която се е похвалил на
Тит, не е била напразна. Те са се оказали
достойни за неговото доверие. Тук също
така е вклЬчена и идеята, че след като
коринтяните са предприели правилни
мерки във връзка с разрешаването на
проблема, обсъден в Първото послание,
той се чувства насърчен да моЖе напъл-
но да разчита на тях.
С този стих завършва първата част
на Второто послание до коринтяните,

531

2 Коринтяни 7,8

която, както Вече Видяхме, беше посве-
тена на описанието на апостолското
слуЖение и решителността на ПаВел да
заздрави връзката си с коринтяните.
Следващите две глави са посветени на
въпроса за „благодатта на даването".
П.  Увещанието на Павел за
довършване на дарението за
светиите в Ерусалим (8 и 9 гл.)
А.   ПолоЖителни примери за щедро
даване (8:1-9)
8:1 Павел Желае вярващите да знаят за
необикновения начин, по който БоЖия-
та благодат се е изявила сред христия-
ните от църквите в Македония (Север-
на Гърция), филипи и Солун са два от
градовете, в които има такива църкви.
Конкретният начин, по който тези
македонци са показали, че са приели Бо-
Жията благодат, е тяхната щедрост.
8:2 Тези християни са били подлоЖени
на „голямо утеснение". Обикновено хо-
рата, които преминават през такова из-
питание, започват да пестят парите си,
за да могат да се подсигурят за бъдеще-
то си. Това ваЖи с особена сила, когато
тези хора не са много богати, какъвто е
бил случаят и с македонците. Като цяло
те не са имали много пари. Но тяхната
християнска радост е била толкова изо-
билна, че когато са разбрали за нуЖдата
на светиите в Ерусалим, те са се дърЖа-
ли противно на очакванията и са участ-
вали в дарението с изключителна щед-
рост. Тези светии са успели да съчетаят
притеснението с радостта, бедност-
та с щедростта.
8:3 Тяхната щедрост показва и други
уникални черти. Те са дали не само спо-
ред възможностите си, но и над въз-
моЖностите си. Освен това са дали
„доброволно*4, тоест спонтанно, без да
бъдат принуждавани или убеЖдабани, или
придумВани.
8:4 Били са толкова настоятелни, че
сами са помолили Павел да им позволи да
участват В облекчаването на нуЖдите

на ерусалимскшпе светии. МоЖе би апос-
толът се е колебаел дали да приеме тех-
ния подарък, или не, като е знаел колко
голяма е била тяхната собствена бед-
ност по това време. Но те не са могли
да се примирят с отказ и са настоявали
да им се позволи и те да участват в по-
мощта.
8:5 Вероятно Павел само е очаквал или
се е надявал, че те ще постъпят като
повечето смъртни хора: най-напред ще
дадат неохотно, а след тоВа ще увели-
чат количеството на своята помощ, ко-
гато върху тях се упраЖни по-голям на-
тиск. Но македонците не са постъпили
така! Тези обичани християни са дали
най-напред най-големия подарък - сами-
те себе си, а след това и по-малкия - сво-
ите пари. Когато Павел казва „първо
предадоха себе си на Господа, и по БоЖи-
ята воля й на нас", той само иска да ка-
Же, че те най-напред са предали изцяло
Живота си на Христос, след което са
предали себе си доброволно и на Павел, в
смисъл че са участвали в събирането на
помощта за Ерусалим. Те всъщност са
казали: „Ние вече сме се предали на Гос-
пода и сега се предаваме и на теб като на
Негов слуЖител. Ти ни каЖи какво да
правим, тъй като ти си апостол на
Христос, нашия Господ."
„Даренията за Господното дело - каз-
ва ДЖ. Кемпбел Моргън - са ценни само
когато са дадени от онези, които сами
себе си са предали на Бога."
8:6 Апостолът се чувства толкова на-
сърчен от примера на македонците, че
очаква и коринтяните да последват тех-
ния пример. Затова той казва, че е помо-
лил Тит да довърши работата, която е
започнал в Коришп. С други думи, когато
е посетил коринтяните най-напред, Тит
им е представил тази нуЖда. Сега, при
следващото си посещение, той трябва
да направи така, че добрите намерения
да прераснат в действия.
8:7 Тъй като коринтяните са толко-
ва забележителни в много неща (което е
истина), Павел иска сега от тях да се

532

2 Коринтяни 8

отличат и В даването. Той им признава
заслугите за изобилстването им във вя-
рата, в говоренето, в знанието, във
всяко усърдие (старание) и в лк>бовта
им към него. В Първото си послание Па-
вел отправя похвала към коринтяните
заради тяхното знание и говорене. Тук
той добавя още няколко добродетели,
които без съмнение са резултат от пре-
биваването на Turn меЖду тях.
Изразът „във вяра" моЖе да описва
силната вяра на коринтяните в Бога,
дарбата на вярата или Верността на вза-
имоотношенията им с техните блиЖни.
Изразът „в говорене" без съмнение се
отнася до умението на коринтяните да
говорят езици, една тема, която той
разглеЖда подробно в Първото писмо
към коринтяните.
„В знание" моЖе би се отнася до хариз-
матичната дарба на знание, която те
имат, или до широтата на разбирането
на божествените истини.
Изразът „в пълно усърдие" описва
техния Жар и старание относно БоЖии-
те неща.
И последната добродетел, която Па-
вел споменава като похвална, е лк)бовта
на коринтяните към него. МоЖе би апос-
толът не би имал нищо напротив, ако
удълЖим този списък с още една добро-
детел, а именно - „с пълна щедрост". Де-
ни ни предупреждава, че има хора, които:
„...показват изобилие от духовни инте-
реси, изпълнени са сЖар, молитва, лЬбов,
готовност да говорят в църквата, но не
са способни да се разделят с парите си. "36
8:8 Павел не налага това дарение на ко-
ринтяните като задълЖителна заповед,
а no-скоро иска да провери искреността
на тяхната лкЯюв в светлината на усър-
дието на македонските християни. Ко-
гато Павел заявява, че не казва това „ка-
то по заповед", той няма предвид „не по
БоЖие вдъхновение". Той просто иска да
каЖе, че даването трябва да идва от
сърце, изпълнено с Желание, тъй като
„Бог обича онзи, който дава на драго сър-
це".

8:9 На това място апостол Павел на-
писва един от най-великите стихове в
това прекрасно Писмо. На фона на дреб-
навите обстоятелства на Живот в Ма-
кедония и в Коринт той рисува един
прекрасен портрет на най-щедрата Лич-
ност, Която някога е Живяла.
В НЗ думата „благодат" се използва
по няколко начина, но тук тя определено
означава „щедрост". Колко голяма е би-
ла щедростта на Господ Исус? Негова-
та щедрост е била толкова голяма, че
Той е дал за нас всичко, което е имал, за
да моЖем ние, чрез Неговата бедност,
да станем вечно богати.
Муърхед ни предлага следния комен-
тар:
„Господ Исус е бил богат на притежа-
ния, сила, почит, общение, щастие... на
всичко. Съгласил се е да стане беден как-
то по полоЖение, така и по обстоятелс-
тва и в отношенията Си с хората. От
нас се иска да дадем само малко пари, хра-
на или облекло, а Той е дал Самия Себе
Си."37
Този стих ни казва какво е било пред-
варителното съществуване на Господ
Исус. Кога Той е бил богат? Бил ли е бо-
гат, когато е дошъл на света като Мла-
денеца от Витлеем? Разбира се, че не! Не
е бил богат и когато е скитал трийсет
и три години „като бездомен странник в
света, който Неговите ръце бяха създа-
ли". Господ Исус е бил богат 6 далечна-
та вечност, когато е обитавал заедно с
Отца в небесните селения. Но след то-
ва е станал беден. Това се отнася не са-
мо до времето 8 Назарет, но и до време-
то в Гетсимания, Гавата и Голгота. И
всичко това заради нас, за да мо^кем ние
чрез Неговата бедност да станем бога-
ти.
Ако това е така (а то е така), тогава
за нас трябва да бъде най-голяма радост
да отдадем на Него всичко, което сме и
имаме. При едно разглеЖдане на въпроса
за християнското даване едва ли има по-
убедителен аргумент от този - щед-
ростта на нашия Господ Исус.

533

2 Коришпяни 8

Б.   Съветът на Павел за довършване
на дарението (8:10,11)
8:10 Тук апостолът отново се връща на
Въпроса за участието на коришпяните В
това даване. Те са мислели да съберат
дарение за бедните сВетии, преди още
македонците да решат да направят то-
Ва. И тъй като коришпяните са започна-
ли тоВа дело преди македонците - още
миналата година - за да бъдат последо-
вателни, те трябва да го завършат. То-
ва ще бъде и за тяхна полза, тъй като ще
послужи като доказателство за тяхна-
та искреност и Вярност.
8:11 Независимо каква може да бъде
причината за това протакане, ПаВел им
казва, че те трябва да я пренебрегнат и
да довършат това, за което са показа-
ли, че имат Желание. И трябва да го нап-
равят според възможностите си, които
имат в този момент, а не според това,
което биха искали да направят, ако бо-
гатството им се увеличи.
В.   Три положителни принципа за
щедро даване (8:12-15)
8:12 Изглежда, че коришпяните са се за-
бавили в приготвянето на помощта за
нуждаещите се светии В Ерусалим, защо-
то са се надяВали да съберат по-голямо
дарение малко по-късно. Тук ПаВел им на-
помня, че изобщо не става въпрос за ко-
личеството на изпратената помощ.
Ако те имат истинско желание в сърца-
та си да участват в общението по този
полезен начин, тогава Бог ще приеме
техния подарък независимо от неговия
размер. Това, което има значение, е раз-
положението на сърцето.
8:13 Целта на Павел не е да утежни фи-
нансовото положение на коришпяните.
Той не иска ерусалимската църква да бъ-
де облекчена, а коринтската - притес-
нена.
8:14 Този стих описва Божията наред-
ба за облекчаване на нуждите в църква-
та на Господ Исус Христос. Целта на
Господа е винаги, когато сред христия-

ните има нужда в една област, тази нуж-
да да бъде запълнена от друга област.
Това непрекъснато вливане и изливане на
средства трябва да доведе до равенст-
во между църквите на световно ниво.
Ето защо по времето, когато Павел
пише това Писмо, в Ерусалим се влива
поток от помощи от Коринт, Македо-
ния и други места. Но може би в бъдеще
светиите в Ерусалим ще имат по-голя-
мо изобилие, докато светиите В Коринт
ще се окажат в оскъдност. Тогава пото-
кът от помощи ще започне да тече в об-
ратна посока. Точно това е и значение-
то на този стих. Сега тези, които имат
нужда, са светиите в Ерусалим, но В бъ-
деще нуждаещите се могат да бъдат
светиите в Коринт и тогава другите ще
помагат на тях.
8:15 Този принцип на равенство е под-
чертан още веднъж и чрез цитирането
на Изход 16:18. Когато израилтяните са
излизали да събират манната, някои са
успявали да съберат по-голямо количес-
тво от другите. Но това не е имало зна-
чение. Когато манната се е разпределя-
ла, Всеки е получавал едно и също коли-
чество - по един гомор, или приблизител-
но два и половина килограма. По този на-
чин този, „който беше събрал малко, ня-
маше излишък, и който беше събрал
много, не му беше оскъдно". Всеки опит
за запасяваме с манна е завършвал с неу-
спех, защото тя е раждала червеи!
Равенството не се е получавало като
по чудо или с магия. То се е получавало,
защото тези, които са имали прекалено
много, са разделяли притежанията си с
онези, които не са имали нищо. Ходж ни
предлага следното набл1одение:
„Поуката... която научаваме от Изход
и от Павел, е, че сред Бсокия народ свръх-
изобилието на едни трябва да се използ-
ва за облекчаване нуЖдите на други; и че
всеки опит за противопоставяне на то-
зи закон ще доведе до срам и загуба. Иму-
ществото е като манната: то не пона-
ся запасяването." 38

534

2 Коринтяни 8

По подобен начин звучи и този избран
цитат от неизвестен автор:
„БоЖието намерение е всеки човек да
има част от благата на Живота. Някои
събират повече, други - по-малко. Ония,
които имат повече, трябва да разделят
благата си с тия, които имат по-малко.
Бог позволява неравномерното разпреде-
ление на благата не за да могат богати-
те егоистично да им се наслаждават, а
за да могат да ги разделят с бедните."
Г. Трима добри братя, които да под-
готвят дарението (8:16-24)
8:16 В следващите два стиха Павел пох-
валва Turn за правилното му отношение
по този въпрос. Най-напред той благода-
ри на Бога за това, че е влоЖил същото
усърдие по отношение на коринтяните
и в сърцето на Turn. В него Павел е от-
крил една сродна душа. Същата загршке-
ност, която апостолът чувства към ко-
ринтяните, чувства и Turn.
8:17 Павел е отправил към Turn молба
да отиде в Коринт с това Писмо, но тя
се е оказала излишна. Той самият е бил
готов да тръгне доброволно. „Сам...
тръгна към вас..." е пример на еписто-
ларното време аорист, което предста-
вя действието не по времето, когато
Павел е писал Писмото, а по времето,
когато коринтяните са го чели. Без съм-
нение Turn е този, който е занесъл Пис-
мото на коринтяните. Той не е тръгнал
за Коринт, преди Павел да завърши Пис-
мото.
8:18 ПасаЖът от 18 до 22 cm. описва
още двама братя християни, които са
придружавали Turn в неговото пътуване.
Първият е описан в текста от 18 до 21
cm., a вторият - във 22 стих. Имената
и на двамата не са дадени.
Този пасаЖ от Писанието е ценен, за-
щото показва предпазните мерки, които
апостол Павел взима при отнасянето на
дарението с цел премахването на какви-
то и да било основания за обвинения в
неправилно използване на парите.
Първият брат, за когото се говори в

този пасаЖ, е достоен за похвала пора-
ди участието си в делото на благовес-
тието. Тук мненията за това, кой моЖе
да бъде този брат, се различават. Някои
казват, че това моЖе да е Лука, други -
Сила, а трети - Тимотей. Но в опити-
те си да узнаем за кого точно се говори
тук, ние моЖем да пропуснем да разбе-
рем целия дух на пасаЖа. Това, че негово-
то име е изпуснато, не е ли направено на-
рочно? Истинското ученичество често
пъти е обвито в неизвестност. Така е
станало с малката мома пленница, коя-
то е изиграла толкова ваЖна роля в Жи-
вота на прокаЖения Нееман. Така е ста-
нало и с малкото момче, което е предос-
тавило своята храна на разполоЖение на
Господ Исус.
8:19 Този неназован брат е бил също
така „избран от църквите за делото на
това благодеяние". С други думи, той е
бил посочен като един от пратениците,
кошпо ще отнесат доброволно събрана-
та помощ. Апостолът смята себе си и
другите братя за слуЖители или изпъл-
нители на това милостиво дело, което
те вършат за славата на Господа. Те съ-
що го Желаят, защото то им дава въз-
моЖност да покаЖат своята готовност
и усърдие да послуЖат на бедните све-
тии в Ерусалим.
8:20 Апостолът е достатъчно мъдър
човек, за да знае, че не е добре да носи па-
рите сам или да ги повери на някой, кой-
то също е сам. Той настоява парите да
бъдат занесени от двама или трима, или
дори от повече от трима души. Това е
смисълът на 20 стих. За да избегне всяка
възмоЖност за съмнения и скандални об-
винения, Павел организира предаването
на тоя щедър подарък така, че да няма
никакво основание за злословене.
8:21 „ПонеЖе се гршким за това, кое-
то е честно" означава „понеЖе се гри-
Жим всичко да бъде извършено по честен
начин". Павел се старае всички негови
действия да бъдат честни „не само пред
Господа, но и пред човеците". Морган
отбелязва следното: „Християнското

535

2 Коринтяни 8,9

общество трябва да се гршки да си вър-
ши работата така, че хората от света
да нямат причина да изпитват каквито
и да било съмнения относно правотата
на неговите дела."39
Този стих, меЖду другото, прилича
много на текста в Притчи 3:3, 4 в Сеп-
туагинтата.
8:22 Тук ние четем за още един непоз-
нат брат, когото Павел е определил да
помогне за довършването на това ваЖ-
но дело. Неговото усърдие е било опита-
но много пъти и в много неща, а сега
той се е оказал още по-усърден заради го-
лямото доверие, което има към корин-
тяните.
На това място ПБКДЖ казва следно-
то: „... заради голямото доверие, което
ние имаме към вас." Думите „ние има-
ме" са добавени допълнително (в курсив)
и много преводачи ги заместват с „той
има". Тогава това би означавало, че Па-
вел го препоръчва не само заради минала-
та му вярност, но и поради голямото му
доверие към коринтяните.
8:23 И така, ако някой попита какви са
тези трима мъЖе, коринтяните трябва
да му каЖат, че колкото се отнася до
Тит, той е негов другар и съработник,
а колкото се отнася до другите двама
братя, те са пратеници на църквите и
слава на Христос. Изразът „слава на
Христа" е едно приповдигнато описание
на тези двама мъЖе. Те са наречени та-
ка именно защото са пратеници на цър-
квите. Вследствие на тяхната дейност
Господното дело започва да блести пред
очите на човеците. Те са почит за Гос-
пода и отразяват Неговата слава.
8:24 Знаейки всичко това, коринтяни-
те трябва да ги приемат добре и да оп-
равдаят Павловата похвала с тях, като
им поверят щедрия дар за светиите от
Ерусалим. Това трябва да послуЖи като
доказателство за тяхната християнска
л!обов пред другите църкви. Филипс
предлага следния превод на този стих:
„И така, покаЖете на тях, а така също
и пред всички църкви колко искрена е ва-

шата лк)бов и оправдайте всички хубави
неща, които казахме за вас!"
Д. Призив към коринтяните да оп-
равдаят Павловата хвалба с тях
(9:1-5)
9:1 Павел смята за излишно да пише на
коринтяните за нуЖдата от даване на
финансова помощ на светиите, но все
пак решава да им напише някои неща. Мо-
Же би този стих съдърЖа известно коли-
чество ирония. Всъщност в някои отно-
шения наистина е излишно да им пише за
това. Още от самото начало коринтя-
ните са показали Желание да участват в
събирането на тази помощ. Така че, кол-
кото до Желанието, те имат с какво да
се похвалят. Но за съЖаление те просто
не са осъществили това свое Желание на
практика. Затова той смята, че всъщ-
ност има нуЖда да пише за излишното.
9:2 Никой не се съмнява в усърдието на
коринтяните. Още от момента, когато
са разбрали за този проблем, те са пока-
зали ревност и готовност да помогнат
за неговото разрешаване. Павел дори се
е похвалил с тях пред християните в Ма-
кедония. Той им е казал, че Ахая е гото-
ва още от миналата година. Наимено-
ванието Ахая, кзЖната част на Гърция,
се използва тук за обозначение на Ко-
ринт, тъй като той се намира в нея. Ко-
гато македонците са чули, че христия-
ните в Коринт са били готови още пре-
ди една година, много от тях са били под-
будени, тоест много от тях са се зара-
зили от даването на християните в Ко-
ринт и са решили да участват и.те с ця-
лото си сърце.
9:3 Когато Павел казва, че е изпратил
братята, той има предвид точно това.
Използването на минало време предста-
вя действието като видяно от читате-
лите, а не от писателя. Братята са
тримата братя, за които се говори в
предишната глава: Тит и двамата нена-
зовани по име християни. Те са изпрате-
ни, за да не излезе, че Павел напразно се е
хвалил с коринтяните относно тяхното

536

2 Коришпяни 9

участие В дарението. Задачата на три-
мата братя ще бъде да помогнат за при-
готвянето на дарението до идването на
Павел.
9:4 Когато апостолът се отправи на
това пътешествие на 1ог от Македония
към Коринт, има голяма вероятност ня-
кои от македонските вярващи да тръг-
нат с него. И тогава колко неудобно ще
се почувства апостол Павел, ако, след
като се е похвалил с коринтяните, тези
македонци дойдат и намерят, че корин-
тяните всъщност нищо не са направили!
При това полоЖение Павел ще бъде зас-
рамен заради своята увереност в корин-
тяните, а още повече ще бъдат засраме-
ни самите коринтяни, които тогава ще
имат истинска причина се чувстват не-
удобно заради своята недобросъвест-
ност.
Преводът на Филипс на този стих е
доста Живописен:
„ Защото, меЖду нас казано, ще бъде го-
лямо излагане, ако някои от македонци-
те дойдат с мен на това пътуване и ви
намерят неприготвени за това дарение!
Ние - да не каЖа вие - ще бъдем уЖасно
засрамени само защото сме били толко-
ва горди и уверени във вас."
9:5 Поради тази причина Павел е наме-
рил за необходимо да помоли тези три-
ма братя да отидат в Коринт преди не-
го. Те трябва да приготвят предвари-
телно обещаната отпреди помощ за
ерусалимските светии, за да бъде гото-
ва като щедро дарение, а не като не-
охотно задължение. Тук няма и намек за
това, че тази помощ трябва да се изпро-
си от светиите с увещание, защото тя
трябва да бъде изява на тяхната щед-
рост, дадена по собствената им свобод-
на воля.
Е.   Добрите награди за щедрото да-
ване (9:6-15)
9:6 В пасаЖа от 6 до 15 стих са изброени
няколко чудесни награди и облаги от
християнското даване. Първото, което
четем тук, е законът на Жътвата. Все-

ки селскостопански труЖеник знае, че
ако иска да поЖъне изобилна реколта,
трябва да посее изобилно зърно. МоЖе би
стопанинът вече е готовза сеитба? Как
тогава трябва да сее - дали да посее
всичкото зърно, или да вземе част от не-
го и да го използва за храна през идещи-
те месеци? От този стих разбираме, че
който посее щедро, ще шикъне неколко-
кратно повече от това, което е посял.
Нека никога не забравяме този пример
от селското стопанство! Стопанинът
никога не Жъне толкова, колкото е по-
сял, а много повече. Така е и в християн-
ското даване: християнинът не получа-
ва толкова, колкото е дал, а много пове-
че. И, разбира се, това, което получава,
не са толкова пари, колкото духовни бла-
гословения.
9:7 Всеки трябва да дава според как-
то е решил в сърцето си. Най-напред
той трябва да реши колко му е необходи-
мо, за да задоволи непосредствените си
нуЖди и да отговори на реалните разхо-
ди, които му налага нормалният Живот.
След това той трябва да помисли и за
нуЖдите на своите братя и сестри хрис-
тияни и за изискванията, които Хрис-
тос предявява към него в това отноше-
ние. Когато прецени Всички тези съобра-
Жения, той трябва да даде „без да се скъ-
пи и не от принузкдение". ВъзмоЖно е
един християнин да даде и въпреки това
да не се чувства щастлив. ВъзмоЖно е
също така един християнин да даде под
влиянието на някакъв емоционален на-
тиск или обществена принуда. Нито ед-
но от тези дарения обаче няма стой-
ност пред Бога. „Бог обича онзи, който
дава на драго сърце." Английската дума
hilarious* произлиза от думата cheerful
(hilaron)**.
Дали Бог наистина има нуЖда от на-
шите пари? Едва ли. Нали добитъкът по
хиляди хълмове Му принадлеЖи и дори да
*	Весел. - Бел на преВ.
*	* Весел, охотен; която е част от преВода на
израза „онзи, който даба на драго сърце", букб.
„охотният дарител". - Бел на преВ.
*	
537

'2 Коришпяни 9

имаше нужда от нещо, Той нямаше да ни
го каже (Пс. 50:10-12). Това, което дейс-
твително има значение за Него, е разпо-
ложението на нашето сърце. Той обича
християните, които толкова са изпъл-
нени с Господната радост, че охотно
споделят с другите това, което имат.
„Бог обича онзи, който дава на драго
сърце", защото, както казва Джаует:
„Драговолното даване сераЖда от лк>-
бовта. То свидетелства, че този човек
обича другия човек и се наслаЖдава от
това общение. Даването е езикът на лк>-
бовта; всъщност тя не говори друг език.
„Бог толкова възлЬби... че даде!"ЛЬбов-
та се осъществява, като се отдава. И до-
ри да притеЖава всичко, л/обовта всъщ-
ност няма нищо.  w
9:8 Тук ние имаме едно обещание, спо-
ред което, ако човек наистина иска да
бъде щедър, Бог ще се погрижи да му пре-
достави възможност да се прояви като
такъв. Думата „благо" тук се използва
като синоним на „блага". Бог е силен да
ни даде блага, така че да имаме доста-
тъчно не само самите ние, но и да мо-
жем да дадем на другите, като по този
начин изобилстваме във всяко добро де-
ло.
Обърнете внимание на честото изпол-
зване на местоименията „всяко", „всяко-
га", „всички": „всякакво благо", „всяко-
га", „всичко... достатъчно", „всяко доб-
ро дело".
9:9 Тук апостолът ни предлага един ци-
тат от Псалм 112:9. Изразът „разпръс-
на щедро" се отнася до засяването на се-
мето. Текстът описва един човек, кой-
то е бил щедър 6 сеитбата на зърното,
или, според практическото приложение
на този пример, в милостивите си дела.
Конкретната милостиня, за която тук
се говори, е даването на бедните. Ще за-
губи ли той от това, или не? Разбира се,
че не! Защото неговата правда трае до
века. Това означава, че ако ние разпръск-
ваме обич така щедро, както сеячът
разпръсква своето зърно, ще натрупаме
за себе си богатства в небето. По такъв

начин резултатът от нашите милости-
ви дела ще остане завинаги.
9:10 Примерът със сеяча продължава и
в този стих. Същият Бог, Който дава
семе на сеяча и хляб за храна, ще напра-
ви така, че онези, които показват ми-
лост към другите, да пожънат награди,
част от които са изброени тук. Най-нап-
ред той „ще умноЖи вашето семе за се-
ене". Това ще рече, че Бог ще даде още по-
вече възможности за показване на ми-
лост към Неговите хора и още по-изо-
билни резултати от показаната ми-
лост. След това Той „ще прави да изо-
билстват плодовете на вашата прав-
да". Коринтяните са показали правда,
като са участвали в събирането на даре-
ние за светиите в Ерусалим. Като след-
ствие от това даване те ще получат
плодове във вид на вечна награда. Кога-
то Бог увеличи способността им да да-
ват и те пораснат в щедрост, награди-
те им също ще се увеличат.
9:11 От този пасаж става ясно, че чо-
век никога не обеднява, когато дава за
Господа, а че всяка негова милостиня се
отразява в награда, която е много по-го-
ляма от самата милостиня. Затова тук
Павел казва, че чрез даването христия-
ните ще бъдат обогатени във всяко от-
ношение, за да могат още повече да по-
казват щедрост. Когато апостолите
виждат как коринтяните растат 6 бла-
годатта на даването, те (апостолите)
благодарят на Бога.
9:12 След като подаръкът от корин-
тяните пристигне в Ерусалим, той не
само ще запълни нуждите на светиите,
но и ще бъде повод за много хора да бла-
годарят на Бога. Обърнете внимание
колко често Павел поставя ударение
върху значението на благодаренето. Вся-
ко нещо, което води до благодарение на
Господа, се счита от апостола за особе-
но важно.
9:13 Подаръкът на коринтяните има и
други благоприятни последствия. Той ще
послужи като доказателство пред
logeuckume християни, че Христос наис-

538

2 Коришпяни 9,10

пиша е подействал в живота на тези
обърнали се към християнството езич-
ници. Имало е Време, когато еврейските
християни са изпитвали истински съм-
нения по отношение на обръщението на
хора като коринтяните. Може би те не
са ги смятали за пълноценни християни.
Но това дарение ще бъде за тях голямо
доказателство за истинността на вя-
рата на коринтяните и еврейските хрис-
тияни ще прославят Бога за това, кое-
то Христовото благовестие е извърши-
ло в Ахая, а така също и за щедрата по-
мощ, която са получили от там.
9:14 Но това не е всичко! Има още две
благоприятни последствия. Заради пода-
ръка, който са получили от коринтски-
те светии, ерусалимските християни ще
внимават да се молят за светиите в Ко-
ринт и това ще заздрави връзката на
лк>бов между тях. Светиите в Ерусалим
ще копнеят за коринтяните поради по-
казаната им изобилна БоЖия благодат.
9:15 На това място Павел просто из-
разява чувствата си с едно възклицание!
Този стих се е оказал загадка за много из-
следователи на Библията, които не мо-
гат да видят връзката между него и то-
ку-що казаното. За тях е трудно да раз-
берат какво означава изразът „Него-
вият неизказан дар".
Но на нас ни се струва, че с наближа-
ването на края на тази глава, която раз-
глежда въпроса за християнското дава-
не, апостол Павел все повече и повече
мисли за най-великия от всички дарите-
ли - Самия Бог. Той също така мисли и за
най-големия от всички дарове - Господ
Исус Христос. Затова той завършва та-
зи глава от Писмото към своите братя
в Коринт с това приповдигнато възкли-
цание. Те са Божии деца и последовате-
ли на Христос. Нека да следват тези
достойни примери!
Ш.   Защитата на Павел на неговото
апостолство (10-13 гл.)
Последните четири глави на това Пос-
лание са посветени главно на защитата

на Павел на неговото апостолство. Осо-
бено подходящо описване на тази част
от писанията на Павел са думите, кои-
то казва за тях апостол Петър: „... в ко-
ито... има някои неща, мъчни за разбира-
не." Очевидно тук Павел отговаря на об-
винения, които са били отправени срещу
него от неговите критици. А ние сме
принудени да правим заклк>ченията си
относно характера на тези обвинения,
като изучаваме текста, който съдържа
отговорите на Павел. В тази глава апос-
толът доста често говори иронично,
макар че е трудно да се разбере кога точ-
но той прави това!
Независимо от всичко обаче това е
един много поучителен текст от Божи-
ето скъпоценно слово, без който ние бих-
ме били значително по-бедни.
А.   Отговорът на Павел на хората,
които го обвиняват (10:1-12)
10:1 Пасажът от 1 до 6 cm. ни дава отго-
ворите на апостола на онези, които го
обвиняВат, че той действа със светски
методи.
Най-напред апостолът представя се-
бе си съвсем просто като „сам аз, Па-
вел". След това, вместо да заповядва на
светиите, той ги моли. И на трето мяс-
то, той основава своя призив на кро-
тостта и неЖността на Христос. Тук
апостолът има предвид, разбира се, жи-
вота на Господ Исус като Човек на земя-
та. Това, между другото, е и едно от
малкото споменавания на живота на
Спасителя на земята от страна на Па-
вел. Обикновено апостолът говори за
Христос като за възнесения, просла-
вения Господ, Който седи от дясната
страна на Бога в небесата.
Продължавайки да говори за себе си,
Павел казва: „... аз, който съм смирен,
когато съм между вас, а когато отсъс-
твам, ставам смел към вас." Съвсем
очевидно е, че тези думи са казани иро-
нично. Сигурно неговите критици са каз-
валц за него, че когато е сред хората, се
държи страхливо, а когато отсъства, е

539

2 Коринтяни 10

смел като лъв. Според тях неговата сме-
лост се вшкда в нетърпимия начин, по
който се дърЖи в своите писма.
10:2 Този стих е свързан с първата
част на 1 стих. Там Павел започва сти-
ха с това, че моли коринтяните, без да
уточнява обаче за какво точно ги моли.
Тук той обяснява за какво ги моли: моля
ви, когато съм ври вас, да не се принудя
да употребя смелост с оная увереност,
с която мисля да се од-ьрзостя срещу ня-
кои, които считат, че ние постъпваме
плътски. Той не иска да се одързости
към тях така, както възнамерява да се
одързости към онези, които го обвиня-
ват, че действа плътски.
10:3 Тук апостолът изказва мисълта,
че макар и да Живеят в тела от плът,
апостолите не участват в християнска-
та борба с плътски мотиви или средст-
ва.
10:4 ОръЖията, с които во1оват хрис-
тияните, не са плътски. Така например,
при разпространението на християнско-
то евангелие от едно място на друго те
не използват нито саби, нито пушки, ни-
то стратегическите методи на съвре-
менната война. Но това не са единстве-
ните плътски оръЖия, които християни-
те не използват. Те също така не изпол-
зват богатството, властта, влиянието
и хитростта за постигането на своите
цели.
Те използват средства, които са сил-
ни пред Бога, за събарянето на крепос-
ти. Вярата в Живия Бог, молитвата и
послушанието на БоЖието слово са най-
ефективните оръЖия на всеки истински
войник на Исус Христос. С тях именно се
събарят крепости.
10:5 Този стих ни обяснява какво се има
предвид под „крепости" в 4 стих.
Павел виЖда себе си като войник, кой-
то се бори против гордостта на човеш-
кото мислене и всякакви аргументи, ко-
ито се противопоставят на истината.
Истинският характер на тези аргумен-
ти се виЖда в израза „против познание-
то на Бога". Днес това моЖе да се при-

лоЖи към разсъЖденията на учените,
еволкоционистите и религиозните фило-
софи, които не оставят никакво място
за Христос в своето обяснение за неща-
та. Той се чувства задълЖен да пленява
всяка мисъл да се покорява на Христос.
Всички човешки поучения и разсъЖдения
трябва да се преценяват в светлината
на поученията на Господ Исус Христос.
Павел не заклеймява човешкото мисле-
не като такова, а само предупреждава,
че ние не трябва да позволяваме нашият
интелект да бъде използван против Гос-
пода и в неподчинение на Него.
10:6 Като войник на Христос апосто-
лът също така е готов да накаЖе всяко
непослушание, след като коринтяните
най-напред покаЖат своето послушание.
Той няма да действа против лъЖеучите-
лите в Коринт, докато най-напред не се
увери в послушанието на вярващите във
всичко.
10:7 Първото изречение от този стих
моЖе да бъде или въпрос: „Вие гледате ли
на външното?" (НВПБКДЖ); или твър-
дение: „Вие гледате само на външното"
(ПБКДЖ); или заповед: „Погледнете на
външното!" (РИСПБ); тоест „Поглед-
нете фактите в очите!".
Ако го приемем като твърдение, това
ще означава, че коринтяните са склонни
да съдят за човека по това, дали има, или
няма налагащо се присъствие, завладява-
що красноречие и впечатляваща логика.
Те обръщат повече внимание на външния
вид, отколкото на вътрешната дейст-
вителност. „Ако някой е уверен в себе
си, че е Христов, то нека размисли още
веднъЖ в себе си, че както той е Хрис-
тов, така и ние сме Христови." Тук Па-
вел моЖе би има предвид ония, които са
казвали: „Аз съм Христов" (1 Кор. 1:12),
противопоставяйки себе си на всички ос-
танали. Неговият отговор е, че никой
няма право на изключителни претенции
върху Христос. Той принадлеЖи на Гос-
пода също толкова, колкото и останали-
те.

540

2 Коринтяни 10

Независимо кои са християните, кои-
то са мислели, че само те са Христови,
Павел не отрича, че те наистина Му при-
надлежат. Така че в този пасаЖ той ед-
ва ли има предвид лъЖеучителите и из-
мамниците, които са се преправяли на
Христови апостоли (11:14). ИзглеЖда, че
в това Писмо Павел говори за различни
противници - едни спасени, други неспа-
сени.
10:8 Като апостол на Господ Исус
Христос Павел е получил власт във
връзка с църквите, които е основал. Цел-
та на тази власт е била назиданието на
светиите в тяхната най-свята вяра. Лъ-
Жеучителите, от друга страна, са уп-
ражнявали сред коришпяните власт, ко-
ято никога не са получавали от Господа.
И не само това, но те са упражнявали
тази власт по начин, който е сривал ду-
ховния Живот на светиите, вместо да го
изграЖдат. Затова Павел казва, че дори
и да се похвали малко повече с властта,
която Господ му е дал, той няма защо да
се срамува от това. Най-накрая негови-
те твърдения ще се окаЖат верни.
10:9 Той казва това, за да не изглюкда,
че Желае да изплаши християните с пис-
мата си. С други думи, ако апостолът
трябва да се похвали с властта, дадена
му от Бога, той не иска християните да
мислят, че се опитва да ги сплаши. Това
би означавало да направи услуга на свои-
те критици. По-скоро коринтяните
трябва да си спомнят, че тази негова
власт му е била дадена, за да ги назида-
ва, и че той я използва точно така.
10:10 Този стих ни дава възмоЖност да
узнаем истинското обвинение срещу
апостол Павел. Неговите противници го
обвиняват в писането на заплашителни
послания, като казват, че „личното му
присъствие е слабо и говоренето му -
нищгокно".
10:11 Всички, които отправят такива
обвинения, трябва да имат предвид, че
когато Павел дойде при тях, той ще бъ-
де същият, какъвто е и в своите писма.
Това не означава, че Павел признава то-

ва, което те казват за него - че се е дър-
Жал надменно в писмата си. Апостолът
ги предупреждава, че когато се срещнат
лице в лице, той ще се отнесе с тях съв-
сем строго и никак няма да го е страх.
10:12 Явно е, че лъЖеучителите са има-
ли навик да се сравняват с другите. Те си-
гурно са се сравнявали и с Павел, и то по
такъв начин, че са му се подигравали пред
коринтяните. Смятали са себе си за
„вътрешни" хора, които принадлеЖат
към някакво елитно общество. Според
тях никой не моЖе да застане до тях и да
бъде видян в благоприятна светлина. За-
това Павел казва с разбираем сарказъм:
„Защото не смеем да считаме или да
сравняваме себе си с някои от ония, ко-
ито препоръчват сами себе си; но те,
като мерят себе си със себе си и като
сравняват себе си със себе си, не пос-
тъпват разумно/' Макар и да го обвиня-
ват, че е бил твърде смел в своите пис-
ма, Павел не счита себе си за толкова
смел, че да причисли себе си „към ония,
които препоръчват сами себе си", или
ония, чийто единствен критерий е тех-
ният собствен Живот. Трябва да е ясно,
че ако единственият критерий на един
човек е самият той, тогава този човек
е винаги прав! За такъв човек не моЖе да
има място за усъвършенстване. Хората,
които правят това, не са разумни. Как-
то някой е казал много добре: „Бедата на
всички клики и елитни общества е там,
че те не признават никакво превъзходс-
тво извън себе си."
Б.   Принципът на Павел: завладяване
на нови територии за Христос
(10:13-16)
10:13 В пасаЖа от 13 до 16 стих Павел за-
явява своето намерение да се похвали са-
мо в областта на слуЖението, което
Бог му е дал. Той си поставя за правило
да не навлиза в чуЖди територии, кога-
то се хвали. Това е явен намек за logeuc-
ките учители, които са имали навик да
се вмъкват във вече основаните от
апостол Павел или някой друг христия-

541

2 Коринтяни 10

нин църкви и да строят на чуЖда осно-
ва. Когато са се хвалели, те Всъщност са
се хвалели с нещо, което е било резултат
от работата на друг човек.
Павел казва, че той няма да се похва-
ли с неща, които излизат извън област-
та на неговото собствено слуЖение, а
ще се похвали с местата и хората, с ко-
ито Бог е благословил неговото слуЖе-
ние. В тази област се намира и град Ко-
ринт, тъй като той пръв е отишъл там
с благовестието, в резултат на което се
е образувала църква.
Артър С. Уей предлага следния сполуч-
лив превод на този стих:
„Но аз... няма да се похваля с изключи-
телни постшкения извън полагаемата
ми се територия. Аз се ограничавам са-
мо в границите на областта на дейст-
вие, която ми е определена от Бога, а тя
със сигурност вклЬчва и работата ми
сред вас."
Всъщност Павел е получил поръчение
от Господа да занесе благовестието на
езичниците. Това поръчение е вклк>чва-
ло, разбира се, и Коринт. Апостолите в
Ерусалим са били единодушни 8 това ре-
шение. По-късно обаче от Ерусалим са
започнали да пристигат лъЖеучители,
които са навлезли в областта, определе-
на от Бога за слуЖението на Павел.
10:14 Апостолът не Желае да се хвали
повече, отколкото трябва. Бог му е оп-
ределил една област на слуЖение, която
е вклк)чвала и Коринт. Той е дошъл в Ко-
ринт, проповядвал е благовестието и е
основал църква. Ако не беше направил
това, моЖеше да бъде обвинен, че се хва-
ли „вън от мярката".
За да стигне до коринтяните, апосто-
лът е преЖивял много изпитания, про-
верки, скърби и трудности. Сега други
нахълтват в областта, в която той
пръв е влязъл, и вероятно се хвалят шум-
но със „своите" постшкения.
НМПБ предава този стих така: „Ние
не прекаляваме в хвалбата си, какъвто
би бил случаят, ако не бяхме дошли при

вас, защото ние наистина дойдохме пър-
ви при вас с благовестието на Христос."
10:15 Апостолът е решен да не се хва-
ли с постшкения, които не са пряк резул-
тат от неговото лично слуЖение на
Христос. Такава именно е вината на
kxjeuckume учители: те се хвалят с чуЖ-
ди трудове и се опитват да откраднат
овците на Павел, като очернят неговия
характер, нападат неговото учение и де-
монстрират лъЖлива власт.
НадеЖдата на Павел е, че когато вя-
рата на коринтяните нарасне, той ще
моЖе да отиде по-нататък, защото
тяхната вяра ще се изяви практически в
помощта, която ще му даде възмоЖ-
ност да разшири областта си на дейст-
вие като БоЖий апостол. Но дори и кога-
то по този начин разшири слуЖението
си, апостолът ще остане верен на свое-
то правило.
Засега обаче проблемите в Коринт за-
пълват до такава степен времето му, че
му пречат да разшири своето слуЖение в
области отвъд този град.
10:16 Правилото на апостол Павел е:
„да проповядваме благовестието и от
вас по-нататък" (моЖе би Западна Гър-
ция, Италия и Испания), „а не да се хва-
лим с готовото в чуЖда област". Апос-
толът няма намерение да навлиза в те-
ритории, където други са се трудили, ни-
то да се хвали с неща, които други са нап-
равили, преди той да стигне до дадено
място.
В. Най-висшата цел на Павел:
препоръчването на Господа
(10:17,18)
10:17 Ако някой се хвали, той трябва да
се хвали с ГОСПОДА. Без съмнение то-
ва означава, че той трябва да се хвали са-
мо с това, което ГОСПОД е благоволил
да направи чрез него. Това е най-общата
насока на аргумента на апостола.
10:18 Нали, в края на краищата, лично-
то препоръчване не е това, което спе-
челва БоЖието одобрение! Въпросът,
който трябва да си зададат Павловите

542

2 Коринтяни 10,11

критици, е следният: „Дали Бог ни е пре-
поръчал, благославяйки нашето слуЖе-
ние, със спасени души, изграждане на све-
тиите във вярата и основаване на църк-
ви? МоЖем ли да покаЖем Господното
одобрение, като посочим онези хора, ко-
ито са били спасени чрез нашето пропо-
вядване?" Това е единственото, което
има значение. Павел Желае и моЖе да по
каЖе такива доказателства за Господ-
ното одобрение на своето слуЖение.
В тази и в следващата глава Павел
подробно разглеЖда това, което той на-
рича „безумие". Той решава да отдели
време за „безумието" - да говори добри
неща за себе си, макар че никак не му се
иска да прави това. То изобщо не му дос-
тавя удоволствие. Но той моли корин-
тяните да го потърпят още малко, до-
като се прави така на глупак.
Явно лъЖливите учители са се хвалели
доста със себе си. Те сигурно са изнасяли
цели доклади за своето слуЖение и за сво-
ите „забелеЖителни" успехи. За разлика
от тях апостол Павел не е проповядвал
себе си, а Христос.
Коринтяните като че ли предпочи-
тат да слушат самохвалства и затова
Павел ги моли да му позволят да им по-
говори известно време за себе си.
Г.   Павел утвърждава своето
апостолство (11:1-15)
11:10, да бихте попгьрпели още малко
моето безумие! Но и вие наистина ме
търпите!* Павел Желае коринтяните
да го изтърпят, докато се хвали, но вед-
нага след това се сеща, че те вече пра-
вят това и че молбата му е ненуЖна.
11:2 След това апостолът изреЖда
три причини, които го карат да отпра-
ви тази молба към тях. Първата е, че
той ревнува за тях с божествена рев-
ност. Той ги е сгодил с един Мик, за да
ги представи като чиста девица пред
Христос. Павел се чувства лично отго-
ворен за духовното благосъстояние на
* Според текста на НВПБКДЖ. - Бел. на
преб.

коринтските светии. Той Желае в един
бъдещ ден, тоест в деня на Грабването,
да моЖе да ги представи на Господ Исус
непокварени от лъЖливите учения, кои-
то се ширят сред тях. Именно тази не-
гова ревност към тях кара апостола се-
га да иска да се отдаде на нещо, което из-
глеЖда като безумие.
11:3 Втората причина, поради която
Павел Желае да приеме ролята на глупак,
е неговият страх, че светиите могат да
бъдат измамени и умовете им - поква-
рени от простотата и чистотата на
посвещението, което дълЖат на Хрис-
тос. Под „простотата" тук трябва да
се разбира целенасочеността. Той иска
те да са посветени единствено на Гос-
под Исус и да не позволяват сърцата им
да се прилепват към някой друг. Освен
това той иска те да бъдат неопетнени
в посвещението си на Господа.
Апостолът си спомня как „змията из-
мами Ева с хитростта си". Това стана,
като змията изкуши нейния ум или инте-
лект. Точно това правят и лъЖеучите-
лите в Коринт. Павел иска сърцето на
коринтската девица да бъде неразделе-
но и неопетнено.
ЗабелеЖете, че Павел разглеЖда случ-
ката с Ева и змията като факт, а не ка-
то мит.
11:4 Третата причина, поради която
апостолът смята да занимае малко ко-
ринтяните с глупави неща, е, че те вече
са показали Желание да слушат лъЖеучи-
тели.
Когато някой дойде в Коринт и пропо-
вядва всъщност „друг Исус" и им преда-
ва „друг дух", различен от Светия Дух,
и им говори „друго благовестие", корин-
тяните лесно го приемат, показвайки
удивително търпение към всичко това.
Павел казва саркастично: „Ако се отна-
сяте така към другите, защо да не се от-
несете по същия начин и към мен?"
Последните думи от този стих: „вие
лесно го търпите", могат да се разби-
рат като ирония. Апостолът не одобря-
ва това, че коринтяните приемат тези

543

2Коринтяни

ереси, а ги мъмри заради тяхното леко-
Верие и липса на проникновение.
11:5 Причината, поради която те
трябва да се съгласят да потърпят Па-
вел, е, че той не е „в нищо по-долен от
тия превъзходни апостоли". Тук дума-
та „превъзходни" е казана иронично.
Буквалният превод е „суперапостоли".
Реформаторите са използвали този
стих, за да оборят идеята за папата,
според която Петър е бил главният
апостол, чието първенство са наследи-
ли папите. ,
11:6 Макар че Павел моЖе би не е тол-
кова учен в говоренето, същото не мо-
Же да се каЖе за знанието. Това трябва
да е очевидно за коринтяните, защото
именно от него те са получили и своето
знание за християнската вяра. Незави-
симо от недостатъците на Павел по
отношение на неговото красноречие,
той явно е говорил достатъчно разбира-
емо на светиите в Коринт. Те самите
трябва да свидетелстват за това.
11:7 Ако неговата неизгладена реч не
е причина за отрицателното отношение
на коринтяните към него, тогава моЖе
би той ги е засегнал с това, че е смирил
себе си, за да могат те да се издигнат.
Останалата част от стиха обяснява
какво иска да каЖе апостолът с тези ду-
ми. Когато е бил при коринтяните, Па-
вел не е получил никаква финансова под-
крепа от тях. МоЖе би те смятат, че
той е извършил грях, като е застанал на
едно толкова скромно място, за да мо-
гат те да застанат на високо.
11:8 Изразът „други църкви обрах" е
една стилистичен похват, познат като
хипербола. Това е преувеличено твърде-
ние, което има за цел да впечатли чита-
теля. Павел не иска да каЖе, че буквално
е окрал други църкви, а че докато е слу-
Жел на Господа в Коринт, е получавал фи-
нансова подкрепа от други църкви, та-
ка че да моЖе да слуЖи на коринтяните,
без да получава никакво възнаграждение
от тях.

11:9 Докато е бил в Коринт, е имало
случаи, когато апостолът е изпадал в ис-
тинска нузкда. Но казал ли им е той за
това и настоявал ли е да получи помощ
от тях? Не, разбира се. За тази негова
материална ну&да са се погриЖили бра-
тята, които са дошли от Македония.
Апостолът се е пазел по всякакъв на-
чин да не нате&и на коринтяните. Той
ще продълЖи да прави това и занапред,
като не настоява на правото си на апос-
тол да бъде издърЖан от тях.
11:10 Павел твърдо е решил да не поз-
воли на никой да му отнеме основание-
то за тая похвала в ахайските места,
част от които е и Коринт. Несъмнено
тук апостолът има предвид критиците,
които са използвали неговото въздърЖа-
ние като аргумент против него. Те са
казвали, че понеЖе Павел е съзнавал, че
не е истински апостол, затова не е нас-
тоявал да бъде издърЖан от коринтяни-
те (1 Кор. 9). Независимо от обвинения-
та на своите критици, Павел ще продъл-
Жи да се хвали, че е слуЖил на коринтяни-
те, без да вземе никакви пари от тях.
11:11 Защо апостолът прави това? За-
щото не обича коринтяните ли? Бог
знае, че това не е така! Сърцето на Па-
вел е изпълнено с най-дълбока обич към
светиите в Коринт. Но каквото и да
прави Павел, неговите противници все
го критикуват. Ако беше взел пари от
коринтяните, те щяха да каЖат, че той
проповядва, защото има материалната
изгода от тях. След като не е взел пари,
те са започнали да го обвиняват, че не ги
обича истински. Но Бог знае истината и
Павел е съгласен да я предостави изцяло
на Него.
11:12 Очевидно kxjeuckume учители са
очаквали, изисквали и получавали пари от
коринтяните. Като повечето култови
слуЖители те не биха слуЖили, ако няма-
ха материална изгода от това слуЖение.
Павел твърдо е решен да продълЖи да
слуЖи, без да получава пари от вярващи-
те в Коринт. Ако лъЖеучителите Жела-
ят да продълЖат двубоя по хвалба с не-

544

2Кориншяни

го, нека да следват неговия пример. Но
той знае, че те никога няма да искат да
слуЖат без заплащане и с това предизви-
кателство издърпва изпод краката им
основанието за хвалба.
11:13 Истинската оценка на Павел за
тези мъЖе, която досега той се е сдър-
Жал да не изрази в Писмото, тук се изя-
вява с пълна сила. Апостолът повече не
моЖе да мълчи! Той трябва да ги нарече
с истинското им име. „Такива човеци са
лъЖеапостоли", в смисъл че никога не са
били изпратени от Господ Исус Хрис-
тос. Те или са си присвоили сами тази
слуЖба, или са били назначени на нея от
други хора. Те са „лукави работници". Те
се местят от църква в църква и се опит-
ват да спечелят последователи на свои-
те лъЖливи учения само чрез измама.
Преправяйки се на Христови апостоли,
те се опитват да се покаЖат като Не-
гови представители. Павел няма никак-
во Желание да бъде приравняван с таки-
ва хора.
Това, което апостолът казва за тези
togeucku учители, е вярно и за лъЖеучени-
ята в наши дни. „Всички знаем, че злото
никога не би могло да ни изкуши, ако ние
го вшкдахме такова, каквото е. Маски-
ровката е съществена за неговата сила.
То привлича хората с идеи и надеЖди, ко-
ито те смятат за добри." (Избрано)
11:14 Апостолът току-що каза, че не-
говите критици в Коринт се преправят
ца Христови апостоли. Но той не се
учудва на това, когато си помисли за
тактиката на техния господар: „И не е
чудно; защото сам Сатана се преправя
на светъл ангел."
Днес Сатана обикновено се рисува ка-
то зло същество с рога и опашка. Но то-
ва далеч не е начинът, по който той се
представя на хората.
Други си представят Сатана при глед-
ката на някой беден пияница, който се
въргаля в канавката на пътя. Но тази
представа за истинския вид на Сатана
също не е вярна.

В този стих се казва, че той „се преп-
равя на светъл ангел". Бихме могли да
използваме едно сравнение и да каЖем, че
той се представя за слуЖител на еван-
гелието, облечен в религиозно облекло и
стоящ на амвона на някоя модерна цър-
ква. Той използва религиозни думи като
Бог, Исус и Библията. Но мами слушате-
лите си, като проповядва, че спасението
е чрез добри дела или по човешки заслу-
ги. Той не проповядва изкупление чрез
Христовата кръв.
11:15 ДЖ. Н. Дарби е казал, че Сатана
никога не е толкова сатанински, както
когато носи Библия. Това е и идеята, ко-
ято стои зад 15 стих. Ако самият Сата-
на се представя като лъЖлиВ слуЖител,
тогава трябва ли да се изненадваме, че
неговите слуги правят същото! Как
точно те правят това? Като лъЖеучи-
тели ли? Или като атеисти? Отгово-
рът е: „Не!" Те „се преправят на служи-
тели на правдата", като се представят
за религиозни слуЖители. Казват, че во-
дят хората по пътя на истината и прав-
дата, но са слуги на нечестивия.
Техният край „ще бъде според делата
им". Тъй като унищоЖават, и те сами-
те ще бъдат унищоЖени. Тъй като тех-
ните дела водят хората към осъЖдение,
и те самите ще бъдат доведени до окон-
чателно погубление.
Д.   Страданията на Павел заради
Христос са доказателство за
неговото апостолство (11:16-33)
11:16 Казвайки всичко това, Павел се на-
дява, че никой няма да го помисли за бе-
зумен заради това, че се хвали. Но ако ня-
кой Желае да го приеме като безумен, не-
ка го приеме, за да моЖе и той да се пох-
вали малко.
Обърнете внимание на употребата на
„и" във втората половина на този стих:
„... та да се похваля и аз малко нещо."
Това „и" е наистина ваЖно. ЛъЖеучите-
лите са се хвалили не малко, а много. Па-
вел всъщност казва: „Дори и да трябва
да ме видите като глупак, какъвто не

545

2Коринтяни

съм, пак ме приемете, за да мога и аз
малко да се похваля като онези други мъ-
Же."
11:17 Този стих има две ВъзмоЖни тъл-
кувания. Някои предполагат, че това, ко-
ето Павел казва тук, макар и да е бого-
вдъхновено, не му е било дадено като за-
повед от Господа.
Според другото тълкуване това, кое-
то Павел прави тук, тоест това, че се
хвали, не е казано по Господа, в смисъл че
не следва примера на Господа. Господ
Исус никога не се е хвалил.
Филипс явно възприема първото тъл-
куване, което личи от неговия превод на
текста: „Не говоря сега така, както
Господ ми заповядва, но като безумен, на
когото му се налага да участва в това
самохвалство."
Но ние предпочитаме второто мне-
ние. Според него това, с което Павел се
хвали, не е по Господа и като хвали така
сам себе си, той прави нещо, което изг-
лежда глупаво. Райри предлага следния
коментар: „На него му се налага да се за-
нимава с това [самохвалство], както
казва той, противно на своите естест-
вени инстинкти, за да моЖе да привлече
тяхното внимание към някои ВаЖни фак-
ти."41
11:18 Напоследък коринтяните са чу-
ли много неща от хора, чиято покварена
човешка природа ги е карала да отделят
доста време, за да се хвалят сами. Щом
коринтяните смятат, че лъЖеучители-
те имат достатъчно основание за хвал-
ба, нека сега да изслушат неговите хвал-
би и да видят дали той има достатъчно
основание за същото.
11:19 Тук Павел отново говори иронич-
но. Това, което той сега ги моли да нап-
равят за него, те правят за другите все-
ки ден. Те се смятат за прекалено разум-
ни, за да бъдат измамени от безумието
на другите. Но както апостолът обяс-
нява по-нататък, с тях става точно то-
ва.
11:20 Те търпят хората, които пра-
вят с тях описаните в този стих неща.

Кои са тези хора? От това, което
следва, става ясно, че това са учители-
те на кздеизма, лъЖеапостолите, които
се нахвърлят върху коринтяните като
диви Животни върху плячка. Първо, те ги
заробват. Тук без съмнение става въп-
рос за робството на закона (Деян. 15:10).
Те проповядват, че вярата в Христос не
е достатъчна за спасението, а че хората
трябва да се подчиняват и на МойсееВия
закон.
Второ, те изпояЖдат светиите, в
смисъл че поставят пред тях теЖки фи-
нансови изисквания. Не им слуЖат от
лк>бов, а заради финансовата изгода.
Изразът „ви обира" е метафора от
областта на риболова или лова. ЛъЖеу-
чителите се опитват да направят те-
зи хора своя плячка, за да ги водят, накъ-
дето си искат.
Характерното за тези хора е това, че
те се превъзнасят в своята гордост и са-
мохвалство. Критикувайки другите, те
винаги се опитват да се представят за
по-велики в очите на хората.
И последно, те бият вярващите по ли-
цето, което е едно голямо униЖение. Ед-
ва ли ще сбъркаме, ако приемем тези ду-
ми в буквалния им смисъл, тъй като през
всички векове е имало арогантни църков-
ни слуЖители, които наистина са биели
своите енориаши, опитвайки се по този
начин да утвърдят своя авторитет.
- Апостолът се удивлява, че коринтяни-
те са готови да търпят такова обидно
отношение, каквото показват към тях
тези лъЖеучители, а не Желаят да ш>
търпят неговите неЖни и изпълнени с
л1обов предупреждения и увещания.
Дарби казва следното: „Удивително е
колко много неща хората са готови да
изтърпят като лъЖа и колко малко ка-
то истина."42
11:21 Някои предполагат, че в този
стих Павел казва следното: „Говоря та-
ка, като един вид лично униЖение, че ко-
гато бях с вас, бях слаб и не се осмелявах
да утвърЖдавам своята власт така,
както тези мъЖе правят това."

546

2 Коринтяни 11

Според едно друго мнение смисълът на
казаното от Павел е малко по-различен:
„Като казвам това, аз злепоставям се-
бе си, но ако това е силата, тогава пред-
почитам да съм слаб." Преводът на Фи-
липс съвпада с второто мнение: „Почти
ме е срам да каЖа, че никога не съм вър-
шел такива смели неща за вас като тях."
Павел казва, че ако силата, която са
показвали лъЖеучителшпе, е истинска-
та сила, тогава той трябва да каЖе за
свой срам, че никога не е показал такава
сила, а no-скоро слабост. И после бързо
добавя, че с каквото се осмеляват да се
хвалят тези лъЖеучители, със същото
моЖе да се хвали и той. Мофат изразява
смисъла на този стих така: „...но с как-
вото и да се хвалят, аз съм равен на тях
% (да, такава е ролята на глупака!)." С те-
зи уводни думи Павел започва един от
най-величествените пасаЖи в това Пос-
лание, в който той подчертава своето
право да бъде истински слуЖител на Гос-
под Исус Христос.
Спомняте си, че коринтската църква
се съмняваше дали Павел е истински
апостол. Какви уверения би могъл да да-
де той, че е получил небесно призвание?
Как би могъл например да докаЖе доста-
тъчно добре, че е равен на дванадесетте
апостоли?
Павел е готов да даде отговор на те-
зи въпроси, но той няма да бъде точно
това, което ние очакваме. Апостолът
няма да си извади дипломата, за да пока-
Же, че е завършил някаква духовна семи-
нария. Няма да донесе някакво официал-
но писмо, подписано от братята в Еру-
салим, в което се казва, че те са го наз-
начили на това слуЖение. Няма да се пох-
вали и с личните си успехи или постшке-
ния. Той ще ни покаЖе една вълнуваща
картина на страданията, които е из-
търпял заради делото на благовестие-
то. Обърнете внимание на драматич-
ността и патоса на този пасаЖ! Предс-
тавете си как храбрият Павел непрекъс-
нато кръстосва земи и океани, заставен
от Христовата лк>бов и готов да из-

търпи неизговорими трудности, за да не
погинат хората от липса на знание за
Христовото благовестие. Едва ли има
човек, който моЖе да прочете тези сти-
хове без чувство на дълбоко вълнение, и
срам.
11:22 Едно от нещата, с които са се
хвалели лъЖеучшпелите, е техният ев-
рейски произход. Те са се гордеели с фак-
та, че са чистокръвни евреи, потомци
на Израел и на Авраам. ПродълЖавали са
да Живеят със заблуЖдението, че тази
семейна принадлеЖност им дава предим-
ство пред очите на Бога. Не са разбира-
ли, че БоЖият древен народ, Израел, сега
е загубил временно БоЖието благоволе-
ние заради това, че е отхвърлил Месия.
Не са съзнавали, че в очите на Бога сега
няма разлика меЖду евреи и езичници, че
всички са грешници и всички имат нуЖда
от спасение единствено чрез вяра в
Христос.
Тази тяхна хвалба е безсмислена, тъй
като техният произход не им дава ни-
какво предимство пред Павел: той също
е евреин, израилтянин, от Авраамовото
потомство. Но не това го прави да е
апостол на Христос. Затова Павел пре-
минава на главното в своята аргумента-
ция: има едно нещо, в което те не могат
да го превъзхоЖдат - в мъките и стра-
данията.
11:23 Те са Христови слуЖители само
на думи, а той е слуга на Исус Христос
„по посвещение, труд и страдания".
Апостол Павел никога не моЖе да забра-
ви, че е последовател на страдащия Спа-
сител. Той знае, че слугата не е по-горен
от господаря си и че апостолът не мо-
Же да очаква от света по-добро отноше-
ние от отношението, което светът е
показал към неговия Господар. Павел
знае, че колкото по-вярно слуЖи на Хрис-
тос и представя Спасителя, толкова по-
вече страдания ще получи от страна на
хората. И въпреки че апостолът се чув-
ства като глупак, когато се хвали по то-
зи начин, необходимостта му налага да
говори истината, а истината е, че тези

547

2Коринтяни

лъЖеучшпели не са известни с никакви
страдания. Те са избрали лесния път,
който им помага да заобиколят всякак-
ви укори, гонения и презрение. Той добре
разбира неизгодното полоЖение, в което
те изпадат, когато го нападат като слу-
жител на Христос.
Нека сега да разгледаме страданията,
които Павел изброява в подкрепа на сво-
ето твърдение за истинско апостолст-
во.
„Бил съм в повече трудове." Трудове-
те вклк)чват мисионерските пътешес-
твия на Павел и начина, по който той е
пропътувал цялото Средиземно море, за
да възвестява Христос.
„В бичувания чрезмерно." Бичувания-
та са боят, който Павел е получил от
ръцете на Христовите врагове - и евреи,
и езичници.
,3 тъмници още повече." Едно от те-
зи затваряния, което Павел е трябвало
да изтърпи до този момент в своя Жи-
вот, е описано в Деян. 16:23, където се
казва как той и Сила са били хвърлени в
затвора във филипи. Сега ние научаваме,
че това е само едно от многото затва-
ряния и че Павел е бил добре известен в
тамошните затвори.
„Много пъти и на смърт." Сигурно,
когато е писал тези думи, апостолът си
е мислел за начина, по който е избегнал
смъртта в Листра (Деян. 14:19), а така
също и за други подобни събития в своя
Живот, когато е бил на косъм от смърт-
та поради преследвания и гонения.
11:24 Мойсеевият закон е забранявал
на евреите да нанасят повече от чети-
ридесет удара на един бой (Второзак.
25:3). За да са сигурни, че не престъпват
този закон, евреите са имали навик да
нанасят само тридесет и девет удара. И
това е ставало само в случаите на теЖ-
ко провинение. Тук апостол Павел ни каз-
ва, че неговият собствен народ по плът
е прилоЖил към него това най-Жестоко
наказание в пълна мярка по пет различ-
ни повода.

11:25 „Три пъти бях бит с тояги."
Единственият подобен бой, споменат в
НЗ, е този във филипи (Деян. 16:22). Но
оттук разбираме, че е имало още два слу-
чая, когато Павел е бил подлоЖен на то-
ва болезнено и унизително наказание.
„ВеднъЖ ме биха с камъни." Без съм-
нение тук става дума за случая в Лист-
ра, за който вече говорихме (Деян. 14:19).
Този бой с камъни е бил толкова Жесток,
че са извлекли тялото на Павел извън
града, предполагайки, че е мъртъв.
„Три пъти съм претърпял корабокру-
шение." Не всички изпитания на Павел са
идвали пряко от човешки ръце. Поняко-
га той е ставал Жертва и на действието
на природните стихии. Нито едно от ко-
рабокрушенията, за които Павел гово-
ри тук, не е било записано за нас. (Кора-,
бокрушението, описано в Деян. 27, което
е станало по пътя за Рим, се е случило в
някоя от по-късните години от Живота
на Павел.)
„Една нощ и един ден съм бил по мор-
ските дълбочини." Тук отново трябва
да каЖем, че моЖе би нито едно от пре-
Живяванията, споменати в Деянията, не
отговаря на това описание. Съществува
спор дали дълбочините, за които Павел
говори тук, са някакви тъмници или мо-
рето. Ако е морето, дали Павел е бил на
някакъв сал или в открит кораб? Ако не,
тогава той е могъл да преЖивее такова
едно приклЬчение във водата само чрез
пряка, свръхестествена намеса от стра-
на на Господа.
11:26 „Много пъти съм бил и в пъте-
шествия." Обикновено на последните
страници на много Библии има карти, на
които стои заглавието „Мисионерските
пътешествия на св. Павел". Когато
проследите стрелките, които обознача-
ват маршрутите, по които е минал
апостолът, и помислите колко прими-
тивен е бил транспортът по онова вре-
ме, ще осъзнаете още по-дълбоко значе-
нието на този израз!
По-нататък Павел изброява пет раз-
лични видове опасности, на които е бил

548

2 Коринтяни 11

изложен. Той е бил „6 опасност от реки",
тоест буйни реки и потоци. Бил е „в
опасност от разбойници", тъй като го-
ляма част от пътищата, през които е
минал апостолът, са гъмЖали от прес-
тъпници. Бил е в опасност както от
собствените си съотечественици, kxje-
ите, така и от езичниците, на които е
искал да отнесе благовестието. Бил е „в
опасност в град", като например в Лис-
тра, филипи, Коринт и Ефес, а така съ-
що и „в пустиня" - вероятно рядко насе-
лените райони на Мала Азия и Европа.
Бил е „в опасност по море" вследствие
на бури, подводни скали и моЖе би пират-
ски нападения. И последно, бил е „в опас-
ност меЖду лъЖебратя". Несъмнено
тук става дума за онези logeucku закон-
ници, които са се представяли за христи-
янски учители.
11:27 Трудът е свързан с непрекъсна-
тото работене на Павел, а мъката - с
изтощението и страданията, свързани
с този труд.
„Много пъти в неспане." По време на
много от своите пътешествия Павел
сигурно е трябвало да спи на открито.
Но поради многото опасности, които са
го заплашвали от всяка страна, той е
трябвало да прекара много безсънни но-
щи, за да се предпази от тях.
„В глад п duukga, много пъти в неяде-
не." В своето елуЖение за Господа вели-
кият апостол често пъти е бил принуден
да върви гладен и Жаден. Неяденето тук
моЖе да означава доброволно въздържа-
не от храна, но най-вероятно означава
принудителен глад вследствие на липса
на храна.
„В студ и в голота." Внезапните про-
мени на времето, съчетани с факта, че
апостолът често пъти е бил лошо обут
и недостатъчно облечен, допълват кар-
тината на тези крайно теЖки несгоди в
неговия Живот. ХодЖ ни предлага след-
ния коментар:
„ Тук пред нас застава най-великият от
апостолите и ние вшкдаме колко много
следи от рани има по неговия гръб вслед-

ствие на честите бичувания, как тялото
му е изпосталяло от глад, ЖаЖда и Жи-
вот на открито, как теЖко е Живял той
в студ и голота, В преследване от Ьдеи и
от езичници, тласкан от място на мяс-
то, без да има осигурен подслон. Повече
от всички останали пасаЖи, този пасаЖ
кара дори и най-усърдните съвременни
слуЖители на Христос да наведат лице
и да се засрамят. Какво са направили или
изстрадали те, за да могат да се срав-
нят с това, което този апостол е напра-
вил? За нас е утешение да знаем, че сега
Павел е толкова изтъкнат в слава, кол-
кото е бил измъчен тук В страдания-
та."43
11:28 „И освен другите неща».", то-
ест освен необикновените и извънредни
неща Павел носи всеки ден един нелек
товар - гриЖата за всички християнски
църкви. Колко е ваЖно, че този товар
стои най-отгоре на всички останали из-
питания! Павел е един истински пастир.
Той обича Господните хора и се гриЖи за
тях не като наемник, а като истински
подовчар на Господ Исус. Това е и исти-
ната, която апостолът иска да докаЖе
в тази част от Писанието и която, от
гледна точка на всеки разумен човек,
той наистина доказва. Неговата гриЖа
за църквите ни напомня поговорката:
„Създаването на една църква изтощава;
усъвършенстването на една църква не
престава."
11:29 МеЖду този и предходния стих
има тясна връзка. В 28 cm. апостолът
казва, че всеки ден носи товара на гршка-
та за всички църкви, а тук обяснява как-
во има предвид под това. Ако Павел чуе,
че някой християнин „изнемощява", сам
той започва да се чувства слаб. Страда-
нията на другите се пренасят и върху не-
го. Ако научи, че някой брат в Христос
се е поддал на съблазън, апостолът за-
почва да се разпалва от възмущение. То-
ва, което засяга БоЖиите хора, засяга и
него. Той скърби с техните скърби и ли-
кува с техните победи. Всичко това из-

549

2 Коринтяни 11,12

разходва нервната енергия на Христовия
слуЖител и Павел добре знае това!
11:30 С какво се хвали Павел? Със сво-
ите успехи, дарби и способности ли? Не!
Хвалбата на апостола са неговите сла-
бости, укорите и униЖенията, на които
е бил подлоЖен. Съвсем различно от оно-
ва, с което се хвалят обикновено хората
и което ги прави известни!
11:31 Мисълта за страданията и оби-
дите, които е трябвало да изтърпи, ка-
ра Павел инстинктивно да си спомни
най-унизителния момент в цялото си
слуЖение. Ако апостолът трябва да се
похвали с това, което го показва като
слаб човек, той не моЖе да не спомене съ-
битието, което е преЖивял в Дамаск.
Всеки човек, който се хвали с преЖивява-
не, което го уншкава толкова много, пра-
ви нещо толкова неестествено за чо-
вешката природа, че Павел тук призова-
ва Бога да потвърди истинността на не-
говите думи.
11:32 По-големи подробности за това
събитие са дадени в Деяния 9:19-25. След
своето обръщение близо до Дамаск, Па-
вел започва да проповядва в тамошните
синагоги. В началото неговите пропове-
ди събуЖдат лк)бопшпство и интерес, но
не след дълго kxjeume организират заго-
вор, за да го убият. Те поставят дено-
нощна засада при портите на града, за да
го уловят.
11:33 Една нощ учениците вземат
апостола, слагат го в един кош и го спус-
кат през един прозорец в градската сте-
на, за да избяга от града.
Защо обаче Павел споменава тази
случка тук? ДЖ. Б. Уотсън предполага,
че причината за това е следната:
„Той взема едно преживяване, което
обикновено кара хората да се срамуват
или ги прави за присмех, и го използва ка-
то доказателство, че най-ваЖното нещо
в неговия Живот е да слуЖи на Господ
Исус, заради Когото той е готов да по-
Жертва собствената си гордост и да из-
глеЖда като страхливец в очите на хора-
та.'
,44

Е.   Откровенията на Павел
подкрепят неговото апостолство
(12:1-10)
12:1 На Павел му се иска да не е принуден
да се хвали изобщо. СамохВалството не
е нито прилично, нито полезно, но при
дадените обстоятелства се оказва нео-
бходимо. И затова, след като разказва за
най-унизителното събитие в своето слу-
Жение, апостолът преминава към най-
възвишеното. Тук апостолът започва да
ни разказва за личната си среща със Са-
мия Господ.
12:2 Павел познава един човек, който
е преЖивял това преди четиринадесет*
години. Макар че Павел не го назовава по
име, няма съмнение, че този човек е са-
мият той. Описвайки такова едно въз-
вишено преЖивяване, той няма да споме-
не себе си, а ще говори по-общо. Чове-
кът, за когото става въпрос тук, е „в
Христос", тоест той е християнин.
12:3 Павел не знае дали тогава е бил в
тялото или извън тялото. Някои хора
предполагат, че това се е случило по вре-
ме на едно от преследванията на Павел,
като например преследването в Листра.
Според тях той моЖе действително да
е умрял и да е отишъл в небето. Но тек-
стът не подкрепя такова едно тълкува-
не. Всъщност, щом самият Павел не знае
дали тогава е бил в тялото или вън от
тялото, тоест дали е бил Жив или мър-
тъв, би било странно, ако някои съвре-
менни тълкуватели са в състояние да
хвърлят повече светлина върху този
въпрос!
ВаЖното е, че този човек е бил „зане-
сен до третото небе". От Писанията се
подразбира, че има три небеса. Първото
е атмосферата около нас, тоест синьо-
то небе, което виЖдаме. Второто е
звездното небе. И третото е най-висо-
кото небе, където се намира БоЖият
престол.
* В текста на Библията на бълг. ез. е допус-
ната грешка. - Бел. на прев.

550

2 Коринтяни 12

От следващите стихове става ясно,
че Павел е бил в същото място на бла-
женство, в което Господ Исус завеЖда
покаялия се злодей след неговата смърт,
тоест БоЖието обиталище.
12:4 Там Павел е чул езика на рая и е
разбрал това, което се е говорило, но не
е получил разрешение да каЖе нито една
дума от него, когато се върне на земята.
Думите са били „неизразими", в смисъл
че са били прекалено свети, за да бъдат
произнесени от човек, и затова не е мог-
ло да бъдат оповестени. Г. Кемпбел
Моргън казва така:
„Има хора, които горят от нетърпе-
ние да, говорят за виденията и открове-
нията, които са преЖивели. Въпросът е
дали това нетърпение не е доказателст-
во, че тези техни видения и откровения
не са „от Господа". Когато такива виде-
ния и откровения се дават (а те сигурно
се дават на някои БоЖии слуЖители при
определени обстоятелства), резулта-
тът е благоговейна сдърЖаност. Те са
прекалено сериозни и търЖествени, за да
могат лекомислено да се описват или об-
съЖдат, но ефектът от тях е явен в ця-
лостния Живот и слуЖение на дадения
човек."45
12:5 Когато се хвали със слабостта,
апостолът няма нищо против да споме-
не и себе си. Но когато се хвали с виде-
ния и откровения от Господа, той не ги
свързва пряко със себе си, а говори за тях
no-скоро безлично - като че ли са се слу-
чили на някой човек, когото познава. Па-
вел не отрича, че самият той е преЖивял
това, а просто не иска да говори за себе
си по един толкова пряк и личен начин
във връзка с това събитие.
12:6 Апостолът моЖе да се похвали и
с други велики неща, които е преЖивял. И
дори да поиска да направи това, пак ня-
ма да бъде безумен, защото, каквото и
да каЖе, ще бъде истината. Но той ня-
ма да го направи, защото не иска никой
да си помисли за него повече от това, ко-
ето виЖда в него или чува от него.

12:7 Целият този пасаЖ представлява
едно много точно описание на Живота на
един Христов слуЖител. В него има мо-
менти на дълбоко униЖение, каквато е
случката в Дамаск, и моменти на вър-
ховни преЖивявания, каквото е това
вдъхновяващо откровение. Но обикнове-
но след като един Господен слуЖител
преЖивее една такава опитност, Господ
позволява той да получи някой „трън в
плътта". Точно това става тук и с Па-
вел.
Този стих ни дава много безценни поу--
ки. Първата е, че дори и боЖествените
откровения от Господа не поправят
плътта в нас. Дори и след като слуша
райския език, апостолът продълЖава да
притеЖава своята стара природа и да
Живее в опасност от възгордяване. Как-
то казва Р. ДЖ. Райд:
„ Човекът в Христос "ев безопасност в
БоЖието присъствие само докато слуша
неизразимите неща, които се говорят в
рая, но когато се върне на земята, той се
нуЖдае от „трън в плътта", защото в
противен случай плътта в него ще започ-
не да се хвали с боЖественото му преЖи-
вяване."46.
Какъв е бил този трън в плътта на
Павел? Това, което със сигурност мо-
Жем да каЖем, е, че той е бил някакъв вид
телесно изпитание, което Бог е позво-
лил да се случи в неговия Живот. Несъм-
нено Господ нарочно не уточнява какъв
е този трън. По този начин, когато све-
тиите от всички следващи векове бъдат
подлоЖени на изпитание или на проверка,
те ще могат да чувстват по-близко род-
ството си с апостола, докато страдат.
МоЖе би той е бил някакъв вид болест,
свързана с очите47, или с ушите, или с
главата (от рода на мигрената), или не-
що, свързано с речта на Павел. Муърхед
казва следното: „МоЖе би истинската
природа на този трън в плътта е била
скрита нарочно, за да моЖе всички стра-
дащи да бъдат насърчени и подпомогна-
ти от това неназовано, но болезнено
страдание на Павел."48 Нашите изпита-

551

2 Коринтяни 12

ния могат да се различават от изпита-
нията на Павел, но те трябва да водят
до същите резултати и плодове.
Апостолът описва тръна в плътта
като „пратеник от Сатана да ме мъ-
чи". В известен смисъл той наистина
представлява опит от страна на Сата-
на да възпрепятства Павел в делото му
за Господа. Но Бог е по-велик от Сата-
на и Той използва този трън, за да съ-
действа за делото на Господа, като сми-
ри Павел. Успешното слуЖение за Хрис-
тос зависи от слабия слуЖител. Колко-
то по-слаб е той, толкова повече силата
на Христос съпътства неговото пропо-
вядване.
12:8 Павел три пъти се е молил на Гос-
пода да махне от него този трън в
плътта.
12:9 Молитвата на Павел получава
отговор, но не този отговор, който той
очаква. Всъщност Бог казва на Павел:
„Аз няма да махна тръна, а ще направя
нещо по-добро: ще ти дам благодат, за
да го носиш. И не забравяй,'Павле, че ма-
кар и да не ти давам това, което искаш,
Аз ти давам нещо, от което ти имаш
много нуЖда. Ти Желаеш Моята власт и
Моята сила да придружават твоето
проповядване, нали? Тогава най-добрият
начин да стане това е, като ти си немо-
щен."
Това е трикратният отговор на мо-
литвата на Павел, която той поставя
пред Бога три пъти. И това продълЖава
да бъде БоЖият отговор на молитвите
на Неговите хора, които страдат по це-
лия свят. Вместо да отмахне изпитани-
ята и страданията, Бог ни дава нещо по-
добро: другарството на БоЖия Син и си-
гурността на Неговата сила и благодат,
за да моЖем да ги носим.
ЗабелеЖете, че Бог казва: „Доволно
ти Е Моята благодат." Ние не трябва
да Го молим да ни даде достатъчно бла-
годат: тя вече Е достатъчна.
Апостолът е напълно удовлетворен
от отговора на Господа. Той казва: „И
тъй, с преголяма радост по-добре ще се

похваля с немощите си, за да почива на
мене Христовата сила."
След като Господ обяснява мъдрост-
та на Своите действия, Павел всъщ-
ност казва, че това е единственият на-
чин, по който той е съгласен да Живее. И
така, вместо да се оплаква и да мърмо-
ри заради този трън, апостолът предпо-
чита да се похвали със своите немощи.
Той предпочита да падне на колене и да
благодари на Господа за тях. Готов е да
ги носи с радост, стига само силата на
Христос да почива върху него. ДЖ. Осу-
алд Сандърс изразява това много добре:
„Политиката на света е следната:
„ Това, което не моЖе да се изцели, тряб-
ва да се изтърпи. "Но Павел свидетелст-
ва съвсем друго: „ Това, което не моЖе да
се изцели, моЖе да се носи с радост. Аз се
радвам на немощите, страданията, ли-
шенията и трудностите." Той доказва,
че Бозкията благодат е толкова прекрас-
но нещо, че той срадост приема всяка но-
ва възможност, която му позволява да
черпи от нейната пълнота. „Нося с пре-
голяма радост... и дори се хваля... с моя
трън в плътта." 49
Животът на Ема Пйечинска, съпруга
на полски благородник, бил изпълнен с ра-
зочарования и отчаяние. И въпреки това
тя е притеЖавала забележителна вяра,
на която нейният биограф отдава по-
чит със следното изречение: „Тя напра-
ви прекрасни букети от БоЖиите отка-
зи!"
12:10 По човешки погледнато, за нас е
невъзмоЖно да намираме удоволствие в
нещата, които са изброени тук. Но клю-
чът към разбирането на този стих се
крие в думите „за Христа". В името на
Неговата кауза и за разпространението
на Неговото евангелие ние трябва да сме
готови да изтърпим всичко, което обик-
новено не сме готови да изтърпим зара-
ди себе си или заради някого, когото оби-
чаме.
И едва когато разберем своята собст-
вена слабост и нищоЖност, едва тогава
започваме най-много да зависим от Бо-

552

2 Коринтяни 12

Жията сила. ЕдВа когато Му предоста-
вим себе си В пълно подчинение по този
начин, едВа тогава Неговата сила ни се
изявява и ние наистина сме силни.
Уилям Уилбърфорс, човекът, който
повеЖда борбата за премахване на робс-
твото в Британската империя, е бил фи-
зически слаб и неЖен човек, но е имал дъл-
бока вяра в Бога. Босуел казва за него:
„Видях как този човек, който изглеЖда-
ше като малко кутре, се превърна в си-
лен лъв."
В този стих Павел се подчинява на сло-
вото на Господа от Матей 5:11,12. Той
се радва, когато хората го хулят и го го-
нят.
Ж.   Знаменията на Павел подкрепят
неговото апостолство (12:11-13)
12:11 Тук започва да ни се струва, че Па-
вел вече се е уморил от своето привидно
самохВалстВо. Той казва, че е станал бе-
зумен с това хВалене. Апостолът смя-
та, че не е трябвало да се хвали, но е бил
принуден от коринтяните да направи
това, защото, вместо да мълчат, кога-
то неговите критици са отправяли Жес-
токите си обвинения срещу него, те е
трябвало да го препоръчат. Защото, ма-
кар и сам по себе си да е нищо, той все
пак не е в нищо по-долен от тези „пре-
възходни апостоли", с които те толко-
ва се гордеят.
2:12 Апостолът им напомня, че кога-
то е дошъл в Коринт и им е проповядвал
благовестието, Бог е потвърдил негово-
то проповядване с „признаците на апос-
толите". Тези признаци са силите за чу-
деса, дадени на апостолите от Бога, за
да могат слушателите им да познаят, че
те наистина са изпратени от Господа.
Думите „знамения, чудеса и велики
дела" не описват три различни вида чу-
деса, а no-скоро три различни аспекта на
чудесата. Знаменията са чудеса, които
предават послание с определено значение
за човека. Чудесата правят такова по-
разително впечатление на човека, че въз-
буЖдат човешките емоции. Великите

дела са събития, които явно стават със
свръхчовешка сила.
Обърнете внимание на начина, по кой-
то Павел казва, че апостолските приз-
наци са били показани меЖду тях. Изпол-
зването на страдателен залог посочва,
че апостолът не търси слава за себе си,
а за Бога, подчертавайки истината, че
Бог ги е показал чрез него.
12:13 Що се отнася до чудесата, корин-
тяните не са в нищо по-долни от други-
те църкви. Те са били свидетели на тол-
кова чудеса от страна на Павел, колко-
то и другите църкви, които той е посе-
тил. В какво отношение тогава корин-
тяните са по-долни от другите църк-
ви? Единственото отношение, което
Павел моЖе да види, е това, че той не им
е бил в теЖест, тоест, че не е настоя-
вал да получава финансова помощ от
тях. Ако това е единственото нещо, за-
ради което те се смятат за по-долни от
другите църкви, то тогава Павел ги мо-
ли да му простят „тая неправда". Това
е единственият апостолски признак,
който той не е показал меЖду тях!
3.     Предстоящото пътуване
на Павел до Коринт (12:14-13:1)
12:14 „Ето, готов съм да дойда при вас
за трети път." Това моЖе да означава,
че апостолът е бил готов да посети Ко-
ринт три пъти, но е бил там само Вед-
нъЖ. Не е отишъл Втори път, защото не
е искал да се отнесе с тях строго. Сега
Павел е готов да отиде трети път, ко-
ето ще бъде неговото второ посещение.
То също така моЖе да означава, че
апостолът е на път да посети Коринт
за трети път. Първото му посещение е
описано в Деян. 18:1. Второто му посе-
щение е посещението, свързано със
скръб, за което той говори във 2 Кор. 2:1
и в 13:1. И това ще бъде третото му по-
сещение.
Когато сега отиде при тях, Павел е ре-
шен да не ги отегчи. С това той иска да
каЖе, че няма да вземе никакви пари от
тях. Ще бъде независим от тях, що се

553

2 Коринтяни 12

отнася go финансовото си положение.
Причината за това е, че той не се инте-
ресува от материалното им богатство,
а от самите тях. За Павел хората са
много по-ваЖни от вещите.
По отношение на коринтяншпе той
Желае да играе ролята на родител. Деца-
та не са длъзкни да събират имот за ро-
дителите, а родителите - за децата.
Това твърдение ни разкрива една Жи-
тейска истина. Според обичайния ход на
Живота родителите са онези, които ра-
ботят неуморно и упорито, за да осигу-
рят на децата си храна и облекло. Обик-
новено децата не се гриЖат за родите-
лите си. И така, в този стих Павел из-
разява своето Желание коринтяните да
му позволят да се дърЖи към тях като
родител.
Добре е да внимаваме и да не влагаме
в този стих повече, отколкото трябва.
Тук апостолът не иска да каЖе, че роди-
телите са длъЖни да трупат богатст-
ва, за да осигурят бъдещето на своите
деца. Това няма нищо общо с бъдещите
му нуЖди. Павел мисли за задоволяване
на непосредствените си нуЖди, които
ще се появяват, докато слуЖи на Госпо-
да в Коришп. Той твърдо е решил да не
зависи от тамошните светии. Дори и
през ум не му минава мисълта, че те
трябва да трупат средства, за да осигу-
рят неговата старост, или че той тряб-
ва да прави това за тях.
12:15 Този стих ни дава прекрасната
възмоЖност да се докоснем за малко до
неугасимата лк)бов на апостол Павел
към БоЖиите деца в Коринт. Апосто-
лът е готов да отдаде себе си с най-голя-
ма радост в неуморно слуЖение и Жерт-
ва за техните души, тоест за духовното
им благополучие. Неговата лкзбов е мно-
го по-изобилна от л1обовта на лъЖеучи-
телите, които са били сред тях, макар
че самият той е обичан по-малко от
тях. Въпреки че не се надява на никаква
отплата от тяхна страна, апостолът
ще продълЖи да ги обича. В това отно-
шение той вярно следва Господа.

12:16 Павел тук използва същите ду-
ми, които неговите критици са използ-
вали срещу него. Те всъщност са казвали:
„Добре, приемаме, че Павел не е взимал
пари лично от вас, но той е изпращал
пратеници и те са взимали пари и са му
ги занасяли."
12:17 „Ако не съм ви ограбил с имама,
изпратил ли съм други, които да го нап-
равят?" Апостолът пита коринтяните
направо дали тези обвинения срещу него
са верни,
12:18 и отговаря сам на своите въпро-
си. Павел е помолил Тит да отиде при
тях, но не го е изпратил да отиде сам, а
е изпратил още един брат с него. Така
коринтяните няма да имат основание за
никакви подозрения ойшосно мотивите
на апостола. Какво се е случило, когато
Тит е пристигнал в Коринт? Поискал ли
е от коринтяншпе да го подкрепят фи-
нансово? Опитал ли се е да спечели нещо
от тях? Не, нищо подобно. От този па-
саЖ разбираме, че Тит е работил, за да
изкара своята прехрана, като е вършил
някаква светска работа. Това се виЖда
от въпросите: „Не със същия ли дух се
обхоЖдаме? Не със същите ли стъпки?"
С други думи, както Тит, така и Павел
следват една и съща политика: те рабо-
тят, за да не бъдат издърЖани от корин-
тяните.
12:19 От всичко казано от Павел досе-
га коринтяните могат да помислят, че
неговата цел е да се защити пред тях ка-
то пред негови съдии. Но това не е така.
Истинската цел на Павел е да им напи-
ше всичко това като пред Бога, за тях-
но собствено назидание. Той иска да ги
укрепи в християнския им Живот и да ги
предупреди за опасностите, които ги за-
обикалят. За него е много по-ваЖно да им
помогне, отколкото да защити собстве-
ната си репутация.
12:20 Павел Желае, когато посети Ко-
ринт, да завари коринтяните в щастли-
во общение един с друг, след като се от-
хвърлили лъЖливите учители и са приз-
нали авторитета на апостолите.

554

2 Коринтяни 12,13

Освен това той иска да ги посети с ра-
дост, а не със скръб. Той би бил много
наскърбен, ако намери сред тях раздор,
завист, гняв, партизанщина и други
плътски конфликти.
12:21 В края на краищата коринтяни-
те са радостта на Павел и венец нахба-
ление. Те са неговото основание за слава.
Той не иска да дойде при тях и да трябва
да се срамува. Не иска и да трябва да оп-
лаче мнозината, които са съгрешили и
не са се покаяли за своята нечистота,
блудство и разпътство.
Кои са тези мнозина, които са се пре-
дали на тези грехове? Единственото ра-
зумно предположение е, че това са хора
от коринтската църква, защото в про-
тивен случай апостолът едва ли щеше да
обсъжда тяхното поведение в Писмо до
коринтяните! Но те едва ли са истинс-
ки вярващи. Тук изрично се казва, че са се
предали на тези грехове, а на едно друго
място Павел ясно заявява, че нито един
човек, чийто живот се характеризира с
такива прояви, няма да наследи Божие-
то царство (1 Кор. 6:9,10). Апостолът
ще ги оплаче, защото те не са се покая-
ли и поради тази причина трябва да бъ-
дат отлъчени.
Дарби отбелязва, че тази глава започ-
ва с третото небе и завършва с ужасни-
те грехове на земята. По средата меж-
ду двете, казва той, се намира изходът
от това това положение - силата на
Христос, която почива върху апостол
Павел.50
13:1 Павел се готви да посети корин-
тяните и тогава ще бъдат разгледани
всички случаи на грях сред вярващите.
Това разследване ще се проведе според
божествения принцип, постановен във
Второзаконие 19:15: „От устата на
двама или трима свидетели ще се пот-
върди всяка работа." Павел не иска да
каже, че той ще води това разследване.
То ще бъде извършено от местната цър-
ква, а той ще действа само като съвет-
ник.

И.  Павловото апостолство се
подкрепя от самите коринтяни
(13:2-6)
13:2 При второто си посещение, което
не е споменато никъде другаде, Павел е
предупредил коринтяните, че ще се от-
несе строго с виновниците. Сега, макар
и да не е при тях, той предупреждава
всички, че когато дойде отново, няма да
пощади тия, които съгрешават.
13:3 Коринтяните са били накарани от
лъжеучителите да се усъмнят в апос-
толството на Павел. Всъщност те са ги
принудили да поискат от него доказа-
телство, че той е истински Божий гово-
рител. Има ли той пълномощия, които
показват, че Христос наистина говори
чрез него? Апостолът започва своя от-
говор с повторение на наглата им молба:
„... като търсите доказателство, че в
мене говори Христос..."
След това, отваряйки една скоба, той
им напомня, че Христос им е изявил Се-
бе Си именно чрез него с голяма сила. Във
величествената револкщия на техния
живот след повярването им в евангелс-
кото послание няма нищо немощно.
13:4 Споменаването на думите „немо-
щен" и „сила" напомня на Павел парадок-
салната истина за силата, която идва
от немощта и която може да се види
както в живота на Спасителя, така и в
живота на Неговите служители. Макар
че Нашият Господ беше разпънат в не-
мощ, Той пак живее чрез Божията сила.
И макар че Неговите последователи са-
ми по себе си са слаби, Господ пак показ-
ва силата Си чрез тях. Когато Павел
казва „но ще сме зкиви с Него чрез Божи-
ята сила спрямо вас", той няма предвид
възкресението. Апостолът иска да ка-
же, че когато ги посети, той ще покаже
великата Бозкия сила в начина, по който
ще се отнесе към съгрешилите. Те каз-
ват, че той е слаб и презрян, а той ще им
покаже, че може да бъде и силен - особе-
но когато трябва да се налагат наказа-
телни мерки!

555

2 Кориншяни 13

13:5 Този стих е свързан с първата по-
ловина на 3 стих по следния начин: „Тъй
като търсите доказателство, че Хрис-
тос говори в мен... изпитвайте себе си
дали сте във Вярата." Те самите са до-
казателството за неговото апостолст-
во. Чрез кого другиго, ако не чрез него ко-
ринтяншпе са били доведени до Спасите-
ля! Ако искат да видят неговите препо-
ръчителни писма, трябва само да пог-
леднат себе си.
Често пъти 5 cm. се използва погреш-
но, за да се поучава, че ние трябва да пог-
леднем вътре в себе си, за да се уверим в
спасението си. Това обаче моЖе да ни до-
веде до голямо обезсърчение и съмнение.
Увереността в спасението идва най-нап-
ред и най-вече от БоЖието слово. В мо-
мента, в който ние се доверим на Хрис-
тос, моЖем да знаем, че сме били ново-
родени на основание на авторитета на
Библията. С времето ние откриваме и
други доказателства за нашия нов Жи-
вот - нова лк)бов към светостта, нова
омраза към греха, л1обо8 към братята и
сестрите, практическа праведност, пос-
лушание на Господа и отделяне от све-
та.
Павел не казва на коринтяните, че ако
искат да намерят доказателството за
своето спасение, трябва да започнат да
се самоизследват. Той no-скоро ги моли
да открият в своето спасение доказа-
телство за неговото апостолство.
Има само две възможности: или Исус
Христос е в тях, или те са фалшиви или
негодни. Думата, преведена като „пори-
цани", се е използвала, за да опише състо-
янието на метали, които са се оказали
фалшиви след изпитване. Подобно и ко-
ринтяните или са истински вярващи, или
са се оказали фалшиви, защото не са из-
дърЖали на изпитанието.
13:6 Ако те направят заклк>чение, че
наистина са спасени, тогава и апостол
Павел е истински апостол, а не фалшив.
Чудната промяна, която се е състояла
в Живота на коринтяните, едва ли е мог-

ла да стане вследствие слуЖението на
един фалшив учител.
Й.  Желанието на Павел да направи
добро на коринтяните (13:7-10)
13:7 Павел продълЖава да разглеЖда въп-
роса за наказанието на съгрешилите чле-
нове в църквата 6 Коринт. Той казва, че
се моли на Бога коринтяните да не из-
вършат никакво зло, когато се изпра-
вят лице с лице срещу греха, който е сред
тях, а да работят неуморно за наказва-
нето и възстановяването на съгрешили-
те членове. Той не се моли самият той
да се показке одобрен или видян в по-доб-
ра светлина. Той не иска те да направят
това, за да моЖе да използва тяхното
подчинение като доказателство за своя
авторитет. Това изобщо не е неговата
цел. Той иска те да направят това, защо-
то то е правилно и честно. И предпочи-
та да го направят дори и с риска да бъде
счетен за фалшив.
Тук ние виЖдаме още едно доказател-
ство за самопоЖертвувателността на
Павел. В неговия молитвен Живот мис-
лите му непрекъснато са насочени към
това, което е добро за другите, а не към
това, което го препоръчва лично него.
Ако Павел отиде в Коринт с тояга и ут-
върди своя авторитет, като спечели
подчинението на коринтяните на свои-
те наставления по отношение на дис-
циплинарните мерки, тогава би могъл да
използва всичко това като аргумент
против лъЖеучителите. Би могъл да ка-
Же, че това е свидетелство за неговата
законна власт. Но той предпочита ко-
ринтяните да вземат необходимите
мерки сами, в неговото отсъствие, дори
и това да го постави в неблагоприятна
светлина в очите на законниците.
13:8 Формата на глагола в този стих
(1 л. мн. ч.) ни подсказва, че тук най-веро-
ятно става въпрос за апостолите. Па-
вел казва, че всичко, което те правят,
трябва да се прави с цел утвърЖдаване-
то на БоЖията истина, а не за постига-
нето на някакви егоистични мотиви. До-

556

2 Коришпяни 13

ри и В случаите, когато става въпрос за
дисциплинарни мерки, не трябва да поз-
воляваме намесата на каквито и да би-
ло мисли за лично отмъщение. Всичко
трябва да се върши за Божията слава и
за доброто на нашите братя и сестри
християни.
13:9 Тук отново апостолът изразява
своето напълно неегоистично отноше-
ние към коринтяните. Ако неговата не-
мощ, унижение и укоряване води до тях-
ното укрепване в Божието дело, тогава
той се радва. И освен че се радва, той съ-
що така се и моли за тяхното усъвър-
шенстване. Във връзка с наказването на
съгрешилите сред тях Павел се моли те
да бъдат възстановени и усъвършенст-
вани. Неговото най-горещо желание е да
се осъществи цялата Божия воля в тех-
ния живот. Както казва Ходж, „Павел се
моли тези хора да бъдат изведени от
състоянието на объркване, разпри и зло,
в което са изпаднали, и да бъдат съвър-
шено възстановени."51
13:10 Именно с цел тяхното усъвър-
шенстване той им пише това Писмо.
Апостолът предпочита да им пише, до-
като отсъства от тях, за да може да
има резултати, та когато е при тях, да
не трябва да се отнесе строго според
властта, която му е дал Господ. Но до-
ри и да се отнесе строго, когато е при
тях, това ще бъде за тяхно назидание,
а не за тяхно разрушение.
К.  Благодатното сбогуване на Павел,
в което участват и трите Лица
на Божеството (13:11-14)
13:11 Тук апостолът внезапно решава да
сложи край на своето доста бурно Пос-
лание. След като се сбогува с коринтяни-
те с думата здравейте (гръцкото позд-
равление за сбогом означава буквално
„радвайте се"), той отправя към тях че-
тири увещания. Първото е, че те тряб-
ва да се усъвършенстват. Глаголът,
който апостолът използва тук, е същи-
ят като глагола, който се използва в Ма-
тей 4:21 за кърпене на мрежи и който съ-

що така може да означава „поправям
своите пътища". Коринтяните трябва
да спрат да се карат и да съгрешават и
трябва да заживеят в хармонични отно-
шения един с друг.
„Утешавайте се." Това също така мо-
же да означава „окуражавайте се" или
„увещавайте се". Те са получили сериоз-
ни увещания от апостол Павел. Тук той
им казва да приемат тези увещания доб-
рожелателно и да ги осъществяват на
практика.
„Бъдете единомислени." Единствени-
ят начин, разбира се, по който христия-
ните могат да бъдат единомислени, е,
като имат Христовия ум. Това означава
да мислят, както Той мисли, и да поста-
вят всички свои мисли и разсъждения в
Негово подчинение.
„Живейте в мир." От текста във
12:20 става ясно, че сред коринтяните
има разпри и безредици. Това винаги ста-
ва, когато се позволи на законничество-
то да влезе в една църква. Затова тук
Павел им казва най-напред да накажат
виновните и след това да се отнасят
мирно към своите братя християни.
Ако те направят това, Бог на лк>бов-
та и на мира ще бъде с тях. Разбира се,
в известен смисъл Господ винаги е със
Своите хора. Но тези думи тук означа-
ват, че Той ще им се изяви с особена бли-
зост и нежност, ако те се подчинят на
всичко това.
13:12 Святата целувка е била харак-
терен начин за поздравление сред хрис-
тияните от апостолското време. Тя е
наречена „свята", защото е израз на ис-
крена обич и чистота, а не на изкустве-
ни чувства и формализъм. В много стра-
ни християните се поздравяват със свя-
та целувка и досега, но не трябва да заб-
равяме, че в някои страни целувката
между мъже например би могла да се из-
тълкува като признак на хомосексуал-
ност. Поддържането на такава една
традиция не е задължително, особено ко-
гато това може да доведе до сериозни
подозрения Във връзка с християнското

557

2 Коринтяни 13

сВидетелстВо. В такива случаи е добре
да предпочетем като поздравление свя-
тото ръкостискане. ХодЖ казВа следно-
то:
„ Това не е заповед, която изисква вечно
подчинение, тъй като духът на заповед-
та е, че християните трябва да изразят
своята взаимна лЬбов по начин, по кой-
то им позволява възрастта и общество-
то, в което Живеят." 52
13:13 Поздравите от всички светии
трябва да напомнят на коринтяните
широтата на общението, към което те
принадлежат, и да им каЖат, че и други-
те църкви наблкодават техния напредък
и послушание на Господа.

13:14 Тук ние имаме една от най-краси-
вите благословии в НЗ и единственото,
което вклк>чва и трите Лица на БоЖес-
твото.
Ленски ни предлага следното заключе-
ние:
„ [И така, това Послание завършва] с
картината на великия апостол, който
простира ръцете си над коринтяните,
изричайки една дълбока новозаветна бла-
гословия. С това неговият глас потъва в
мълчание, но благословията, която той
изрича, остава в нашите сърца." 53

558

2 Коринтяни - Крайни белейки

Крайни белеЖки
1)	(1:2) James Denny, The Second Epistle
to the Corinthians, p. 11.
2)	(1:10) В критическия текст един
от глаголите се намира 6 минало
бреме, а другите дВа - 6 бъдеще.
3)	(1:20) Н. W. Cragg, TheKeswick Week,
p. 126.
4)	(2:11) J. Sidlow Baxter, Awake My
Heart, taken from the Nov. 10 reading,
„Intoxication with Error.
5)	(2:14) A. T. Robertson, The Glory of the
Ministry, p. 32.
6)	(2:14) Frederick Brotherton Meyer,
Paul, p. 77.
7)	(2:15) Пак там, р. 78.
8)	(2:17) Текстът на повечето ръко-
писи използва израза „както оста-
налите". Без съмнение това е хи-
пербола, която се използва често
във 2 Коринтяни.
9)	(2:17) Robertson, Ministry, p. 47.
10     (3:6) J. M. Davies, The Epistles to the
Corinthians, pp. 168,169.
11)	(3:9) Charles Hodge, A Commentary
on the Second Epistle to the Corinthians,
p. 61.
12)	(3:10) Robertson, Ministry, p. 70.
13)	(3:10) Denney, Second Corinthians, p.
123.
14)	(3:13) F. W. Grant, „2 Corinthians, The
Numerical Bible, VL547.
15)	(3:14) Hodge, Second Corinthians, p.
71.
16)	(3:17) Преводачите на НВПКДЖ
приемат, че това е Светият Дух и
затова изписват думата с главна
буква. Оригиналният текст е бил
изписан само с главни (унциални)
букви, което означава, че и двата
варианта са възмозкни.
17)	(3:18) Denney, Second Corinthians, p.
168,169.
18)	(3:18) J. N. Darby, Notes on I and II
Corinthians, pp. 189,190.
19)	(4:7) ]j H. Jowett, Life in the Heights,
p. 65.

20)	(4:12) Robertson, Ministry, p. 157.
21)	(4:16)    H.    A.    Ironside,    further
documentation unavailable.
22)	(4:17) На еврейски език думата за
„слава" е производна на глагол със
значението „тезка", което мозке би
е основа на израза, използван от
апостол Павел.
23)	(4:17) William C. Moorehead, Outline
Studies in the New Testament: Acts to
Ephesians, p. 191.
24)	(4:17) F. E. Marsh, Fully Furnished, p.
103.
25)	(4:18) Jowett, Life in the Heights, pp. 68,
69.
26)	(5:15) Denney, Second Corinthians, p.
199.
27)	(5:16)      David      Smith,      further
documentation unavailable.
28)	(5:18) A New and Consice Bible
Dictionary, p. 652.
29)	(6:4) Denney, Second Corinthians, p.
230.
30)	(6:9) Изразът „като непознати, а
пък добре познати" е написан на
надгробния  паметник  на  ДЖон
Нелсън Дарби (1800-1882), чието
слузкение, подобно на слугкението
на Павел, е обхващало целия свят.
31)	(6:10) Robertson, Ministry, p. 238.
32)	6:11) A. W. Tozer, The Root of the
Righteous, 1955.
33)	(6:16) Denney, Second Corinthisns, p.
246.
34)	(7:8)   George   Williams,   Student's
Commentary on the Holy Scriptures, p.
904.
35)	(7:9) Hodge, Second Corinthians, p.
182.
36)	(8:7) Denney, Second Corinthians, p.
267.
37)	(8:9) Moorehead, Acts to Ephesians,
pp. 179,180.
38)	(8:15) Hodge, Second Corinthians, p.
206.
39)	(8:21)     G.     Campbell     Morgan,
Searchlights from the Word, p. 345.
40)	(9:7) Jowett, Life in the Heights, p. 78.
20)	
559

2 Коринтяни - Крайни бележки - Библиография

41)	(11:17) Charles C. Ryrie, The Ryrie      48)
Study Bible, New King James Version, p.
1797.	49)
42)	(11:20) J. N. Darby, Notes on I and II
Corinthians, p. 236.	50)
43)	(11:27) Hodge, Second Corinthians, p.
275.	51)
44)	(11:33) J. B. Watson, по-нататъшна
информация не ни е известна.	52)
45)	(12:4) Morgan, Searthlights, p. 346.	53)
46)	{\2:l)R.}.Re\u,HowJobLearnedHis
Lesson, p. 69
47)	(12:7) ВЖ. Галатяни 4:15 и 6:11.

(12:7) Moorehead, Acts to Ephesians,
p. 197.
(12:9) J. Oswald Sanders, A Spiritual
Clinic, pp. 32,33.
(12:21) Darby, / and II Corinthians, p.
253.
(13:9) Hodge, Second Corinthians, p.
309.
(13:12) Ibid., p. 312.
(13:14)   R.   C.   H.   Lenski,   The
Interpretation of St, Paul's First and
Second Epistles to the Corinthians, p.
1341.

Библиография
Darby, J. N.,
Notes on I and II Corinthians,
London: G. Morrish, n. d.
Davies, J. M.,
The Epistles to the Corinthians,
Bombay: Gospel Literature Service, 1975.
Denney, James,
The Second Epistle to the Corinthians,
London: Hodder & Stoghton, 1894.
Erdman, C. R,
Second Epistle of Paul to the Corinthians,
London: Philadelphia: Westminster Press,
1929.
Grant, F. W.,
„2 Corinthians," The Numerical Bible. Vol.
6, Acts - 2 Corinthians,
New York: Loizeaux Brothers, 1901.
Hodge, Charles,
The Second Epistle to the Corinthians,
London: The Banner of Truth Trust, 1959.

Hughes, Philip E.,
Commentary on the Second Epistle to the
Corinthians,
Grant Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1962.
Kelly, William,
Notes on the Second Epistle
to the Corinthians,
London: G. Morrish, 1882.
Lenski, R. C. H.,
The Interpretation ofSt, Paul's First and
Second Epistles to the Corinthians,
Columbus: Wartburg Press, 1937.
Luck, G. Coleman,
Second Corinthians,
Chicago: Moody Press, 1959.
Robertson, A. T.,
The Glory of the Ministry,
New York: Fleming H. Revell Co., 1911.
Wilson, Geoffrey B.,
2 Corinthians: A Digest of Reformed
Comment,
London: The Banner of Truth Trust, 1973.

560

11 inn in ill I    „
Й8211йИв0?057      U

, той заема една
и схоашания
а към еано система-
На тридесетгодишна възраст Уилиям Макдоналд дал едно обещание
на Господа - да напише коментар. Които стих по стих да обясняба
разбираемо целия Ноб Завет  Настоящият коментар е изпълнението
на тоба обещание и плодът на повече от четиридесетгодишно
интензивно изучаване на Библията, на дългогодишна учителска ""■'■
ност и на едно Вярно и последователно служение на Господа, 'юьа.
нтар толкова иенен. е целта, която си поста-
, както и пътя. по Които постига тази цел. Тук не стаба дум
ю предаване на знания или някакби теоретични прозрения, а з.
се Зъз?еличи личността и делото на Господ Исус Христос.
да с^щ||вят връзки 6 Писанието, които ни помагат да разберем
БоЖиите мисли, и така тълкуванието да послуки за назидание.
Авторът -е подЯИЙШа^прудните пасажи. Като че ли те не поедстя^-
лябат проблем. аоИЩР"*"" "п ■^"■■■■••-'■-^ - ~—-»"'■п'т|™" Т^-- >•■■■ ~~'
същестбубат различни
като обаче респектира и д,_,_
Тоба е един Коментар. Които _
превръща четенето в удоволствие „
тично и последователно изучаване на Биил
за автора:
Уилиям Макдоналд е един 6исоШ> ценен библейски учити.
над 60 книги, някои от които Вече са преведени и на други во.
1947 до '965 г. той преподава в библейското училище Емаус. като
1959 г е негов ръководител. След усилена преподавателска дейност 6
A*«1"uka и в чужбина от "973 г. насам той е член на съЗета на сътруд^.
8 Програмата за обучение на оаботници б Сан Леандро. Капи-
за редактор
Артър Фарстад е пНИИЦм Националната акаде\'ич за изкуства Зъб
Вашингтон. библейск^^НЩ||шище Емаус. където е бил ученгь ^
Уилиям Макдоналд. ВашинзгтоИШ^библеиски колеж и Теологичес-
ката семинария б Далас В ДашЯЯИЬ^бат присъдени титлите
магистър по старозаветно богослоЯЩимктор по новозаветно
богословие. Там той учи пет и половина годиЯЦйшки език. В продъл-
жение на седем години той издава Новия Кинг Л^Щншоевод на Биб-
лията. Освен своята дейност като писател и издаптиЩЬмстад се
занимава с активна проповедническа дейност, главно 8 ДетЩ|11-Тл" Q
написал въведенията към коментара на отделните библейски ..,,..
както и аопълнителните забележки към гръцкия оригинален текст:'-.