УИЛИЯМ   МАКДОНАЛД
О     М
1     О     В     И     Я

cLv

Уплиям Макдоналд
Коментар
на НоВия ЗаВет
ТомЗ
Галатяни - ОткроВение
Издателстбо ВЕРЕН
п.к. 91, София 1408
dv
Christliche
Literatur-Verbreitung e.V.
Postfach 110135.33661 Bielefeld

© 1989 by William MacDonald
Оригинално заглавие: Believer's Bible Commentary - New Testament
© на българското издание 1997
Издателство ВЕРЕН ООД, София 1408, п. к. 91
ПреВод от английски: Екатерина АбадЖиеВа
Предпечатна подготоВка: Издателство ВЕРЕН
Корица: Dieter Otten, Bergneustadt
Типография: Ebner, Ulm
ISBN 954-8225-18-2
ISBN 3-89397-373-7

Съдържание
Съдържание
Съкращения		7
Посланието на апостол Павел към галатяните		9
Въведение   		9
Схема на излоЖението		11
Коментар		11
Законничество		42
Крайни белеЖки		45
Библиография		47
Посланието на апостол Павел към ефесяните		49
Въведение		49
Схема на изложението		51
Коментар		51
БоЖественото ни избиране		55
Крайни белеЖки		118
Библиография		120
Посланието на апостол Павел към филипяните		121
Въведение		121
Схема на излоЖението		124
Коментар		124
Крайни белеЖки		154
Библиография		156
Посланието на апостол Павел към колосяните		157
Въведение		157
Схема на излоЖението		160
Коментар		160
Примирението		170
Християнското долючадие		193
Крайни белеЖки		249
Библиография		249
Първото послание на апостол Павел към солунцшпе		205
Въведение		205
Схема на излоЖението		207
Коментар		207
Господното пришествие		216
Белезите на последното врелге		228
Освещението		235
Крайни белеЖки		238
Библиография		240
Второто послание на апостол Павел към солунците		241
Въведение		241
Схема на излоЖението		242
Коментар		242
ГрабВането и Пришествието		244
Грабването и църквата		256
Крайни белеЖки		266
5

Съдържание
Библиография		267
Първото послание на апостол Павел към Тимотей		275
Въведение		275
Схема на изложението		276
Коментар		276
Крайни белеЖки		315
Библиография		317
Второто послание на апостол Павел към Тимотей		319
Въведение		319
Схема на излоЖението		320
Коментар		320
Крайни белеЖки		347
Библиография		348
Посланието на апостол Павел към Тит		349
Въведение		349
Схема на излоЖението		350
Коментар		350
Старейишните		353
Християнинът и светът		364
Отстъплението		408
Крайни белеЖки		370
Библиография		371
Посланието на апостол Павел към филимон		373
Въведение		373
Схема на излоЖението		374
Коментар		374
Крайни белеЖки		381
Библиография		382
Посланието към евреите		383
Въведение		383
Схема на излоЖението		386
Коментар		387
Какво е посланието на Писмото до евреите за днешно време		457
Крайни белеЖки		459
Библиография		461
Откровението на Исус Христос		463
Въведение		463
Схема на излоЖението		466
Коментар		467
Крайни белеЖки		505
Библиография		507
Обща библиография		509

Съкращения
Съкращения на заглавията на книгите от Стария Завет

Бит.
Изх.
ЛеВ.
Чие.
Второзак.
Ис. Haß.
Съд.
Рут
Щаре
2 Царе
ЗЦаре
4 Царе
1Лет.
2Лет.
Ездра
Неем.
Ест.
Йо8
Пс.
Пр.

Битие	Екл.
Изход	Пес.
Левит	Ис.
Числа	Ер.
Второзаконие	Плач.
Исус НаВиеВ	Езек.
Съдии	Дан.
Рут	Ос.
1	Книга на Царете	Йоил
2	Книга на Царете	Ам.
3	Книга на Царете	Aß.
4	Книга на Царете	Йона

1	Книга на Летописите	Мих.
2	Книга на Летописите	Наум
Ездра	АВак.
Неемия	Соф.
Естир	Агей
ЙоВ	Зах.
Псалми	Мал.
Притчи

Еклисиаст
Песен на песните
Исая
Еремия
Плачът на Еремия
Езекиил
Даниил
Осия
Йоил
Амос
АВдий
Йона
Михей
Наум
АВакум
Софония
Агей
Захария
Малахия

Съкращения на заглавията на книгите от Новия Завет

Мат.
Марко
Лука
Йоан
Деян.
Як.
1	Петр.
2	Петр.

1	Йоан
2	Йоан
3	Йоан
Юда
Римл.
1Кор.

Евангелие от Матей	2 Кор.
Евангелие от Марко	Гал.
Евангелие от Лука	Еф.
Евангелие от Йоан	фил.
Деянията на апостолите	Кол.
Послание ЯкоВово	1 Сол.
1	Послание на Петър	2 Сол.
2	Послание на Петър	1 Тим.

1	Послание на Йоан	2 Тим.
2	Послание на Йоан	Turn
3	Послание на Йоан	филим.
Послание на Юда	ЕВр.
Послание към Римляните	Откр.
1 Поел. към Коринтяните

2 Поел. към Коринтяните
Послание към Галатяните
Послание към Ефесяните
Послание към филипяните
Послание към Колосяните
1	Послание към Солунците
2	Послание към Солунците

1	Послание към Тимотей
2	Послание към Тимотей
Послание към Turn
Послание към филимон
Послание към Евреите
Откровението на Йоан
1	
Съкращения на различните версии, преводи и парафразирани
издания на Библията
АСПБ	Американски стандартен превод на Библията
НБфУГ        Номерирана Библия от ф. У. Грант
НПБДЖНД  Нов превод на Библията от ДЖон Нелсън Дарби

Съкращения
ПБДЯсБф	Парафразирана Библия от Дзк. Б. Филипс
ПБКДЯс	ПреВод на Библията от Кинг ДЯсеймс
РПБКУ	Разширен превод на Библията от Кенет Уест
ЖБ	Живата Библия
НАСПБ	Нов американски стандартен превод на Библията
НАБ	Нова английска Библия
НМПБ	Нов международен превод на Библията
НИПБКДзк	Ново издание на превода на Библията от Кинг Дзкеймс
РИСПБ	Ревизирано издание на стандартния превод на Библията
РИ(А)	Ревизирано издание (Англия)

Посланието на апостол ПаВел към
галатяните
,Това Послание е„Магна харта"на духовната свобода за целия свят
и за всяко време."
Чарлз Р. Ердмън

Въведение
I.   Уникаию място в канона
Голяма част от английскогоВорещите, а
така също и от френскогоВорещите на-
роди са от келтски произход, т. е. шот-
ландски, ирландски, уелски или бретонс-
ки. Тези етнически групи ще бъдат осо-
бено очаровани да открият, че едно от
най-ранните Павлови Писма е било напи-
сано до техните предци (Галатия, Келт
и Галия са сродни думи).
Около 278 г. пр. Хр. голям брой евро-
пейски гали са мигрирали В местата, къ-
дето днес се намира Турция. Постепен-
но те са утвърдили границите на своята
дърЖава и са я нарекли Галатия. Много
хора смятат, че В характера на галатя-
ните могат да се Видят някои „келтски"
следи като например непостоянстВото
(Деян. 13 и Гал. 3:1).
Независимо от всичко това Послани-
ето към галатяните изпълнява една
много ВаЖна функция В ранното христи-
янство. Макар и много хора да гледат на
него като на „първа чернова" на Посла-
нието към римляните (тъй като и в него
се говори по подобен начин за евангелие-
то на благодатта, АВраам, закона и пр.),
Писмото до галатяните предстаВляВа
много сериозен и пламенен опит за спа-
сяване на християнството от опасност-
та да се превърне В месиянска секта на
законническия 1одеизъм. Ние не знаем
каква е била реакцията на самите гала-
тяни, но знаем, че евангелието на благо-
датта, отделено от делата по закона,

в края на краищата наистина е възтър-
ЖестВуВало и християнството се е раз-
раснало като вяра по целия свят.
В периода на реформацията Послание-
то към галатяните е придобило такова
огромно значение за Лутер, че той го е
наричал „моята Kerne" (галеното име на
съпругата му). Неговият „Коментар
върху галатяните" е оказал влияние не
само върху изследователите, но и Върху
обикновените хора. И досега той про-
дълЖава да се издава и изучава.
II. Авторство
Автентичността на Галатяните като
едно от Посланията, написани от Павел,
никога не е била оспорвана. То се цитира
като Павлово Послание от Поликарп,
Игнатий, Юстин Мартир, Ориген, Ире-
ней, Тертулиан и Климент от Алексан-
дрия. То е Вклкзчено като такова и В Му-
раторианския Канон и стои на първо
място в Маркионския „Апостоликон " Ве-
роятно благодарение на своята анти-
к>дейска насоченост. Всичко moßa гово-
ри за едни много силни външни доказа-
телства.
Вътрешните доказателства за автор-
ството на Павел вклкзчват споменава-
нето на неговото име в 1:1 и 5:2 и забе-
леЖката малко преди края на Писмото
(6:11), в която се казВа, че той е написал
това с „едри букви". На основание на
тази забелеЖка повечето изследователи
правят предполоЖения, че Павел е имал
някакво очно страдание. Тези предполо-
жения се подкрепят и от текста, В кой-
то се казва, че едно време галатяните са
били готови да извадят очите си и да ги

Галатяни

заменят с очите на ПаВел. ОсВен тоВа
има много исторически белеЖки, които
съвпадат с моменти, описани В Деяния-
та на апостолите. Проблемите около
обрязВането и около истинското апос-
толстВо на ПаВел са дали доста поВоди
за разгорещени спорове през 50-те и 60-
те години, които след тоВа са затих-
нали.
III. Датиране
Уточняването на датата на написване
на тоВа Послание зависи от тълкуване-
то на изразите „галатийските църкви"
и „галатяни". Ако под тях се разбира к>Ж-
ната част на Мала Азия, моЖе да се
предположи, че Писмото е било написа-
но през един по-ранен период — дори пре-
ди съвещанието В Ерусалим. Ако се при-
еме, че те са били В северната част на
Мала Азия, тоВа ще налоЖи една по-къс-
на дата.
Като географско понятие името Гала-
тия е било прието като наименование на
северната област, но като политическо
понятие е било използвано за обознача-
ване на 1оЖната област — римската
провинция Галатия.
ПредполоЖението, че името Галатия
се отнася до северната област на Мала
Азия, е било поддърЖано до 1800 г. и про-
дълЖава да се поддърЖа до голяма сте-
пен и днес от германските изследовате-
ли. Няма обаче никакви доказателства,
че Павел някога е слуЖил сред „галатяни-
те" от тази област, което, разбира се,
не означава, че трябВа автоматично да
се откаЖем от това предположение.
След популяризиране на предполоЖени-
ето от Сър Уилиям Ремзей, че Галатия
е била част от 1оЖната област, тази те-
ория е била широко разпространена във
Великобритания и Северна Америка,
фактът, че В Деянията на апостолите
Лука отделя значително място на миси-
онерската работа на ПаВел в тази об-
ласт (Писидийска Антиохия, Икония,
Листра и Дервия), говори в полза на те-
орията, че апостолът е писал именно на

новоповярвалите от тези места. И тъй
като ПаВел е евангелизирал ЮЖна Гала-
тия по време на първото си мисионерско
пътешествие и я е посетил повторно по
време на второто си мисионерско пъте-
шествие, бихме могли да допуснем, че
Писмото до галатяните е било написа-
но и през някой по-ранен период. Ако Пис-
мото е било написано преди съвещание-
то в Ерусалим, което е описано в Деяния
15 (и се е състояло през 49 г. сл. Хр.),
това би обяснило защо проблемът с об-
рязването е все още толкова актуален.
Теодор Цан, водещ германски консерва-
тивен изследовател, смята, че е напъл-
но ВъзмоЖно Посланието към галатяни-
те да е било написано от Коринт по вре-
ме на второто мисионерско пътешест-
вие на Павел. Това би означавало, че то
е неговото най-ранно Писмо.
Ако се приеме, че Галатия е била об-
ласт в северната част на Мала Азия, то-
гава Посланието към галатяните би
трябвало да е било написано някъде през
50-те години — най-рано през 53 г., но
най-вероятно след нея.
Но ако е вярно, че Галатия е била об-
ласт в кзЖната част на Мала Азия, как-
то и ние смятаме, и особено ако Посла-
нието е било написано преди Павел да е
присъствал на съвещанието в Ерусалим,
на което се е решавал въпросът за обряз-
ването на християните езичници, Време-
то на написването на тази книга би мог-
ло да се определи като 48 г. сл. Хр.
IV. Историческа обстановка и тема
Павел е посетил Мала Азия по време на
ранните си мисионерски пътешествия,
проповядвайки славното послание, че
спасението се получава единствено чрез
вяра В Христос. ТогаВа са били спасени
много негоВи слушатели и са се образува-
ли църкви, някои от които са били в Га-
латия. Жителите на Галатия са били из-
вестни като неспокойни, войнолк»биви и
непостоянни хора.
След заминаването на Павел В църкви-
те са навлезли много лъЖеучители, кои-

10

Галатяни 1

то са ВъВели едно погрешно учение. Те са
учели, че освен чрез Вяра В Христос спа-
сението е и чрез спазване на закона. Тях-
ното послание е представлявало смеси-
ца от християнство и к>деизъм, от бла-
годат и законничество, от Христос и
Мойсей. Те също така са се опитвали да
отвърнат галатяните от Павел, като
са казвали, че той не е истински апостол
на Господа и поради тази причина него-
вото учение не заслуЖаВа доверие. Опит-
вали са се да разрушат доверието във
вестта, като подкопаят доверието ВъВ
Вестителя. Много от галатийските
християни са били повлияни от техните
коварни Внушения.
Колко ли големи са били мъката и ра-
зочарованието на Павел, когато е чул
тези новини от Галатия! Нима него-
Схема на изложението
I.	Личната страна на Посланието: Па-
вел защитава своя авторитет (1 и
2гл.)
A.	Целта на Павел при написване на
Посланието (1:1—10)
Б.   Защитата на Павел — на неговото
послание и слуЖение (1:11—2:10)
B.	Укорът на Павел към Петър (2:11—
21)
II.	Доктриналната страна на Послани-
ето: Павел защитава оправданието
чрез вяра (3:1—5:1)
Коментар
I.   Личната страна на Посланието:
Павел защитава своя авторитет
(1и2гл.)
1:1 Още в самото начало Павел дърЖи да
изясни, че призоваването му като апос-
тол е едно небесно призвание. То не е
дошло от човеци, нито му е било преда-
дено от Бога чрез човек, а е дошло чрез

вият труд сред тези хора се е оказал нап-
разен? Дали все още е ВъзмоЖно христи-
яните да бъдат избавени от тези закон-
нически учения на 1одеизма? На Павел не
му е оставало нищо друго, освен да пред-
приеме бързи и решителни мерки. Той е
взел перото и е написал това изпълнено
с негодувание Писмо до възлкзбените си
деца във вярата. В него апостолът под-
чертава истинския характер на спасени-
ето, което се дава по благодат от нача-
ло до край и не моЖе да се спечели чрез
спазване на закона нито изцяло, нито
частично. Добрите дела не са условие за
спасението, а следствие от спасението.
Християнинът е умрял за закона. Той
води свят Живот, но не със своите собс-
твени усилия, а със силата на обитава-
щия В него Свети БоЖий Дух.
A.	Великата истина на благовестието
(3:1-9)
Б.   Законът срещу обещанието (3:10 —
18)
B.	Целта на закона (3:19—29)
Г.   Деца и синове (4:1—16)
Д.   Робство или свобода (4:17—5:1)
III. Практическата страна на Послани-
ето: Павел защитава християнска-
та свобода в Духа (5:2— 6:18)
A.	Опасността от законничеството
(5:2-15)
Б.   Силата за святост (5:16—25)
B.	Практически увещания (5:26—6:10)
Г.   Заключение (6:11—18)
Исус Христос и Бог Отец, Който Го е
Възкресил от мъртвите. Човек, който
е бил призован само от Бога и е отгово-
рен само пред Бога, е свободен да пропо-
вядва БоЖието послание, без да се стра-
хува от хората. Затова и апостолът не
зависи нито от дванадесетте апостоли,
нито от когото и да било другиго както
по отношение на своето послание, така
и по отношение на своето слуЖение.
Този стих съдърЖа едно явно и едно не-
явно твърдение за божествеността на

11

Галатяни 1

Христос. ЯВното твърдение е изразът
„нито чрез човек, но чрез Исуса Хрис-
та", а неявното се подразбира от начи-
на, по който ПаВел сВързВа Исус Хрис-
тос с Бог Отец, като Ги поставя В едно
отношение на равенство. След това той
говори за Бог Отец като за Един, Който
е възкресил Исус от мъртвите. Павел
има Всички основания, за да напомни на
галатяните този факт. Възкресението
е доказателство за пълното БоЖие удов-
летворение от делото на Христос за на-
шето спасение. Очевидно галатяните не
са удовлетворени напълно от делото на
Спасителя, тъй като се опитват да го
усъвършенстват, като прибавят към
него и собствените си усилия за спазва-
нето на закона.
ПаВел е бил призован от Възкръснсъшя
Христос за разлика от дванадесетте
апостоли, които са били призовани от
Господ Исус по време на Неговото зем-
но слуЖение. От този момент нататък
възкресението съставя ВаЖна част от
неговото послание.
1:2 Апостолът свързва себе си с всич-
ките братя, които са с него. Тези бра-
тя единодушно подкрепят неговия при-
зив към галатяните да се дърЖат за ис-
тината на благовестието. За разлика
от другите Павлови Послания Писмото
към zavamuückume църкви показва съв-
сем съзнателна липса на топлина. Обик-
новено Павел се обръща към Вярващите
с думите „БоЖията църква" или „свети-
ите", или „Верните в Христа Исуса".
Често пъти той благодари на Бога за
християните или ги хвали за техните
достойнства. Нерядко апостолът назо-
вава отделни Вярващи по име. Но тук
няма нищо такова. Грешката на гала-
тийските църкви е толкова сериозна, че
единственото правилно отношение към
нея са сдържаност и студенина.
13 „Благодат и мир" са две от велики-
те думи на благовестието. „Благодат-
та" е незаслужената милост, която Бог
показва към безбоЖните грешници.
Вместо да кара хората да правят нещо,

за да заслуЖат своето спасение, тя по-
казва какво Бог е направил, за да ги спа-
си, и ги кани да приемат спасението
като истински подарък. Скофилд казва
следното: „Вместо да търси добри хора,
които би могла да усъвършенства, бла-
годатта търси осъдени, виновни, без-
мълвни и безпомощни хора, които моЖе
да спаси, освети и прослави." Мирът е
резултат от благодатта. Когато един
грешник приеме Спасителя, той получа-
ва мир с Бога. Знанието, че всички него-
Ви грехове са простени и че той никога
няма да бъде осъден, му дава спокойст-
вие. Но благодатта не само спасява вяр-
ващия, тя го и пази. Ние се нуЖдаем не
само от благословението да имаме мир
с Бога, но и от самия БоЖий мир. Това са
благословенията, които ПаВел поЖела-
ва на вярващите в Галатия 8 началото
на своето Писмо. Очевидно те добре
разбират, че тези благословения никога
не биха могли да дойдат чрез закона. За-
конът носи проклятие на Всеки, който
наруши неговите изисквания. Той никога
не е донесъл мир на нито една душа.
1:4 След това Павел напомня на свои-
те читатели с каква огромна цена е било
постигнато тяхното спасение. Обърне-
те внимание на думите: „нашия Господ
Исус Христос, Който даде Себе Си за
нашите грехове". Ако Той е дал Себе си,
за да разреши въпроса с греха, тогава за
нас е колкото излишно, толкова и невъз-
моЖно да добавим нещо към такова
дело, нито пък да постигнем примире-
ние, като спазваме закона. Христос е
единственият и достатъчен Спасител.
Христос умря, „за да ни избави от нас-
тоящия нечист свят". Това означава
избавяне не само от моралната и поли-
тическата поквара на този сВят, но и
спасение от религиозния свят, който
смесва ритуалите и церемониите с Вяра-
та 6 Христос. Тук е мястото, на което
Павел трябва да напомни на галатяни-
те, че те са на път да се върнат към съ-
щата тази система, от която Христос
ги е освободил, като е умрял! ИзбаВлени-

12

Галатяни 1

ето, което даВа Христос, е „според Во-
лята на нашия Бог и Отец". Тези думи
насочВат поклонението В правилната
посока—не към Жалките усилия на чове-
ка, а към суверенната БоЖия Воля. Те
подчертават, че БоЖият път за спасе-
ние е Христос и че друг път няма.
Cm. 4 трябва да ни напомни, че Бог не
се интересува от усъвършенстването
на сВета, нито как да направи така, че
хората В него да се чувстват по-удобно,
а се интересува от избавлението на хо-
рата от света. Нека и нашите приори-
тети да съвпадат с Неговите!
1:5 Според евангелието на благодатта
цялата слава за спасението на човека
принадлеЖи на Бог Отец и на Господ
Исус Христос. Човекът не моЖе да раз-
дели славата, като стане съвместен
спасител заедно с Христос, спазвайки за-
кона.
В тези пет стиха всеки отделен израз
притеЖава дълбоко значение. Във всеки
един от тях се крият големи истини, из-
разени само с няколко думи. В една съв-
сем сбита форма Павел заявява двете
главни теми, които ще бъдат развити
по-подробно в останалата част от Пос-
ланието — неговият собствен автори-
тет като апостол и неговото евангелие
на БоЖията благодат. Оттук нататък
той започва да разглеЖда пред галапгяни-
те първия проблем.
1:6, 7 В началото апостолът укорява
галатяните заради лекотата, с която
приемат всяка заблуда. Той се чуди как
те могат толкова бързо да се отвърнат
от истината на благовестието и ока-
чествява действието им като изоста-
вяне на Бога заради едно „друго благовес-
тие". Бог ги е призова* „чрез Христова-
та благодат", а сега те се връщат об-
ратно към проклятието на закона. Те
Вече са приели истинското благовестие,
а сега се отвръщат от него, за да преми-
нат към едно различно благовестие, ко-
ето изобщо не е благовестие. Това е едно
изопачено послание, което смесва благо-
датта със закона.

1:8,9 Павел два пъти произнася прок-
лятие върху всеки, който проповядва
друго благовестие. Бог има само една
вест за осъдените грешници: спасение по
благодат чрез вяра, изцяло отделено от
спазването на закона. Онези, които про-
повядват някакъв друг път за спасение,
неизбеЖно ще бъдат осъдени. Какви се-
риозни последствия носи проповядване-
то на едно послание, което води душите
до вечна погибел! Павел не показва ни-
каква търпимост към такива лъЖеучи-
тели. Такова трябва да бъде и нашето
отношение! ДЖон Стот ни предлага
следното предупреждение:
„Ние не трябва да бъдем като хората
от света и да се впечатляваме от обая-
нието, надареността или поста на оне-
зи, които идват като учители в църква-
та. Те могат да дойдат при нас с голямо
самочувствие, авторитет и образова-
ност. Могат да бъдат епископи или архи-
епископи, университетски професори или
доктори, или дори самият папа. Но ако
те носят едно благовестие, различно от
благовестието, което са проповядвали
апостолите и което е било записано в
Новия Завет, трябва да бъдат отхвърле-
ни. Ние трябва да гледаме на тях през лу-
пата на благовестието, а не да преценя-
ваме благовестието през тях. Както
казва д-р Елън Коул: „Външният вид на
посланика не прави неговото послание по-
ва.шдно, а точно обратното — естест-
вото на посланието узаконява посла-
ника."1
ЗабелеЖете, че апостолът казва „ан-
гел от небето", а не „ангел от Бога".
Един „ангел от небето" би могъл да до-
несе лъЖливо послание, но един ангел от
Бога—никога! Човешкият език не би мо-
гъл да изрази по-ясно изключителност-
та на евангелието. То е единственият
път за спасение. Никакви човешки усилия
или заслуги не могат да вземат участие
в него. Докато законът носи проклятие
на всички, които не успеят да го спазят,
благовестието носи проклятие на всич-
ки, които се опитат да го променят.

13

Галатяни 1

1:10 Вероятно на moßa място ПаВел си
спомня обвиненията на враговете си,
според които той самият бил променил
благовестието така, че да се хареса на
своите слушатели. Това го кара да попи-
та следното: „Когато казвах, че има са-
мо едно благовестие, на кого се опитвах
да угодя — на човеците или на Бога?"
Очевидно той не се е опитвал да угоди на
човеците, защото те ненавиждат
твърдението, че има само един път до
небето. Ако Павел беше променил свое-
то послание така, че да се хареса на чо-
веците, той нямаше да бъде слуга на
Христос; всъщност той щеше да си нав-
лече БоЖия гняв.
Б. Защитата на Павел на неговото
послание и слузкение (1:11—2:10)
1:11,12 Сега апостолът представя шест
довода в защита на своето послание и
слуЖение. ПърВият е, че благовестието
е получено чрез боЖествено откровение,
независимо от човека. То „не е човешко"
в смисъл, че не е дошло от човека. По-
мислете малко и ще видите, че това е
така. Благовестието на Павел възвиша-
ва Бога и принизява човека. То не говори
за едно спасение, което хората биха мог-
ли да измислят! Павел нито го е приел
от някой друг човек, нито го е научил от
книгите, а то е дошло при него чрез пря-
ко откровение от Самия Исус Христос.
1:13,14 Вторият довод представлява
фактът, че ПаВел не Вклк)чВа 1одейския
закон 6 своето благовестие. Това не
моЖе да се отдаде на недобро познаване
на к>дейската религия, тъй като и по
роЖдение, и по образование Савел е бил
изцяло пропит от закона. По свой собс-
тВен избор той е станал известен прес-
ледвач на църквата. Ревността, с коя-
то е защитавал преданията на бащите
си, е надминавала усърдието на много
други logeu на неговата Възраст. Следо-
вателно негоВото благовестие за спасе-
ние чрез Вяра, без дела по закона, не моЖе
да се припише на невеЖество по отноше-
ние на закона. Защо тогава в своите про-

поведи той не говори нищо за спазване-
то на закона? Защо неговото благовес-
тие се противопоставя на произхода му,
на естествените му наклонности и на
цялото му религиозно развитие? Прос-
то защото то не е резулатат от него-
вото собствено мислене, а му е било да-
дено пряко от Бога.
1:15—17 Третият довод е, че през пър-
вите няколко години от своето слуЖе-
ние апостол Павел е работел независимо
от другите апостоли. Това означава, че
той е бил независим от другите и въВ
Връзка с евангелието. След своето обръ-
щение Павел не се е допитал веднага до
други човешки водачи, нито се е изкачил
в Ерусалим, където са били другите
апостоли. Не, той веднага е заминал за
Арабия, след което се е върнал отново в
Дамаск.
Решението му да не отиде в Ерусалим
е било Взето не защото той не е уваЖа-
8ал другите апостоли, а защото е бил оп-
ределен от възкръсналия Господ за едно
изключително слуЖение сред езичниците
(2:8).
Оттук следва, че неговото благовес-
тие и негоВото слуЖение не се нуЖдаят
от човешко потвърЖдение. Той изобщо
не зависи от човеците.
В тези стихове има няколко израза, ко-
ито заслуЖават повече внимание. Забе-
леЖете израза в 15 cm.: „Бог, Който...
още от утробата на майка ми ме беше
отделил". Павел разбира, че още преди да
е бил роден, той е бил отделен от Бога
за специално слуЖение. И след това доба-
вя: „и призовал чрез Своята благодат",
имайки предвид своето обръщение по
пътя за Дамаск. Ако СаВел беше получил
В този момент онова, което заслуЖава,
той трябваше да бъде хвърлен напраВо В
ада. Но Христос, В СВоята чудна благо-
дат, го е спасил и го е изпратил да про-
повядва вярата, която до този момент
се е опитвал да унищоЖи. В 16 cm. апос-
толът казва, че Бог е благоволи* да от-
крие в него Сина Си. Тези думи ни разк-
риват каква чудна цел има Бог, когато

14

Галатяни 1,2

ни призовава — да открие В нас Сина Си,
така че да моЖем да представяме Гос-
под Исус на света. Той открива Христос
на нашите сърца (16 cm.), за да моЖе да
Го изяви чрез нас (16—23) и за да моЖе да
се прослави чрез това (24 cm.). Специал-
ната задача на Павел е проповядването
на благовестието сред езичниците.
В 17 cm. той казва, че след това е за-
мина* за Арабия. Всеки Господен слуЖи-
тел има нуЖда от малко време за уеди-
нение и размишление. Мойсей е Живял че-
тиридесет години от другата страна на
пустинята. Давид е бил сам с Бога, дока-
то е пасял оВцете по кздейските хъл-
моВе.
1:18—20 Четвъртият довод е, че кога-
то най-после се е изкачил в Ерусалим, Па-
Вел се е срещнал само с Петър и Яков. С
изклкочение на тези двама апостоли, той
е бил сравнително неизвестен на църкви-
те в Юдея (1:21—24). За да подчертае
още веднъЖ своята независимост от ос-
таналите апостоли, Павел посочва, че е
отишъл в Ерусалим едва три години
след обръщението си. Той е отишъл
там, за да се запознае с Петър2 — една
неофициална и съвсем лична среща (Деян.
9:26—29). Докато е бил там, той се е
срещнал също така и с Яков, брата на
Господа. Гостуването му у Петър е про-
дълЖило само петнадесет дни — прека-
лено кратък срок за провеЖдане на курс
по християнство! Освен това текстът
показва, че меЖду Павел и другите бра-
тя е съществувало едно съвършено ра-
венство.
1:21—24 След това свое посещение
апостолът е прекарал известно време в
областите на Сирия и Киликия: бил е
там толкова дълго, че църквите в
Юдея не са го познавали лично. Само са
знаели, че оня, който едно време е гонел
християните, сега сам е християнин и
проповядва Христос на другите. Това ги
е накарало да славят Бога за промяната,
която Той е извършил в Живота на Па-
вел. (Хората славят ли Бога заради про-
мяната В твоя Живот?)

2:1 При следващото посещение на Па-
вел в Ерусалим апостолите са се съгла-
сили единодушно, че благовестието има
боЖествен произход (2:1—10). Това е и
петият довод на Павел. Тъй като нача-
лото на църквата е било полоЖено в Еру-
салим и този град е станал малко или по-
вече главната щаб-квартира на апосто-
лите, някои християни са помислили, че
ерусалимската църква е „църкВата-май-
ка". Поради тази причина Павел е тряб-
вало да се бори с обвинението, че той е
по-нисш от дванадесетте апостоли,
тъй като не е един от тях. Той отгова-
ря на тези обвинения с подробен разказ
за по-късното си посещение 8 Ерусалим.
Дали това е станало четиринадесет го-
дини след неговото обръщение или след
неговото първо посещение, не ни е извес-
тно. Знаем само, че за да отиде там, той
е получил откровение от Христос и е за-
минал заедно с Варнава, негов съработ-
ник, и Тит, езичник, обърнал се чрез слу-
Жението на Павел. Юдейските учители
са твърдели, че ако иска да получи пълно
спасение, Тит трябва да бъде обрязан.
Апостол Павел се е противопоставил
твърдо на това изискване, тъй като е
разбрал, че то поставя под съмнение ис-
тината на благовестието. (По-късно,
когато е станало Въпрос да бъде обрязан
Тимотей, Павел не се е противопоста-
вил, тъй като това не е застрашавало
нито една основна християнска доктри-
на— Деян. 16:3.)
Е. ф. Кивън казва следното:
„Павел е разбрал, че обрязването на
един човек с цел неговото оправдаване не
е толкова невинен ритуал, колкото изг-
лежда на пръв поглед. Да искаш да бъдеш
обрязан, означава да се стремиш да се оп-
равдаеш чрез законнически методи и сле-
дователно да отречеш салшта основа на
благодатта. "3
2:2 Когато се е изкачил в Ерусалим, Па-
вел най-напред е излоЯшл пред братята
благовестието, което е проповядвал
мезкду езичниците, но е направил това
насаме пред по-именитите от тях, за

15

Галатяни 2

ga не би ga тича или да е тичал напраз-
но. Защо апостолът е предпочел да гово-
ри първо насаме с духовните водачи
вместо пред цялото събрание? МоЖе би
той е очаквал от тях да одобрят него-
вото благовестие, в случай че е пропо-
вядвал едно лъЖливо евангелие? Очевид-
но не! Това би противоречало на всичко,
което той е говорил досега. Апостолът
вече заявява няколко пъти, че послание-
то, което той проповядва, му е откри-
то по боЖествен начин. Той няма никак-
ви съмнения по отношение на истин-
ността на учението, което проповядва.
Явно обяснението трябва да се търси
другаде. По онова време говореното най-
напред с водачите е било знак на уВаЖе-
ние. Освен това е било Желателно вода-
чите да бъдат напълно уверени относно
истинността на Павловото евангелие.
Ако те са имали някакви въпроси или
затруднения, Павел е могъл да им отго-
вори още в началото. След този разговор
той е могъл да излезе пред църквата с
пълната подкрепа на другите апостоли.
Когато човек излиза да говори пред го-
лям брой хора, винаги съществува опас-
ността от емоционални изблици, които
могат да разклатят равновесието в гру-
пата. Затова Павел е искал да предста-
ви своето благовестие най-напред само
на водачите — в една спокойна атмосфе-
ра, без опасност от масова психоза. Ако
той не е действал така, имало е опас-
ност да се стигне до разгорещена диску-
сия, която да разцепи църквата на две —
еврейска част и езическа част. Тогава
целта на пътуването на Павел до Еруса-
лим е щяла да бъде осуетена. Точно това
има предвид и самият той, когато казва
„да не би напразно да тичам или да съм
тича\".
2:3 Въпросът за спазването на закона
е бил поставен съвсем остро във връзка
с обрязването на Turn. Дали ерусалимс-
ката църква ще приеме в общение този
езически обръщенец, или ще настоява
той да бъде обрязан?4 След дълги диску-
сии и спорове апостолите са решили, че

обрязването не е необходимо за спасени-
ето. Така Павел е спечелил решителна
победа.5
2:4 Основната причина, поради която
Павел е трябвало да отиде в Ерусалим,
става ясна, когато свърЖем началото на
2 cm. с началото на 4 cm.: „А възлязох по
откровение... и то поради лъЖебратя-
та, които се бяха вмъкнали." Това се
отнася до станалите преди това съби-
тия в Ашпиохия (Деян. 15:1,2). Предста-
вяйки се като християни, някои кодейски
учители от Ерусалим са се вмъкнали по
някакъв начин тайно в църквата в Ан-
тиохия и са проповядвали, че обрязване-
то е необходимо за спасението.
2:5 Павел и Варнава са се противопос-
тавили твърдо. За да разрешат въпроса,
те двамата и някои други са взели реше-
ние да заминат в Ерусалим и да проучат
мнението на ерусалимските апостоли и
старейшини.
2:6 Но братята в Ерусалим, които са
били считани за водачи, не са добавили
нищо — нито към неговото послание,
нито към него като апостол. Това е
нещо наистина удивително! В предишна-
та глава Павел изрично подчертава, че
неговият контакт с другите апостоли е
бил минимален. А сега, когато най-сетне
той е получил ВъзмоЖност да разговаря
с тях, те изцяло са се съгласили, че той
проповядва същото благовестие като
тях. Това е един много ваЖен момент!
Всъщност еврейските водачи са потвър-
дили, че благовестието на Павел не е В
нищо по-долно от тяхното благовестие.
Тоест, въпреки че Павел е работел неза-
висимо от тях и без те да са го учили на
каквото и да било, благовестието, кое-
то той проповядва, е същото благовес-
тие, което те проповядват. (Тук Павел
изобщо не подценява другите апостоли.
Той просто казва, че „каквито и да са
биш" те — т. е. спътници на Господ
Исус, докато Той е бил на земята —
тоВа не ги прави по-превъзходни В него-
вите очи. Бог не оценява чоВека по Вън-
шните му белези.)

16

Галатяни 2

2:7, 8 Апостолите от Ерусалим са
признали, че ПаВел е бил изпратен по не-
заслуЖена милост да занесе благовести-
ето на необрязаните (езичници), също
както Петър е бил изпратен меЖду об-
рязаните logeu. И двамата са проповяд-
вали едно и също благовестие, но на раз-
лични групи от хора.
и 2:9, 10 Дори Яков, Кифа (Петър) и
Йоан, явни стълбове в църквата, са поз-
нали, че Бог действа чрез Павел, и са
дали десница на общение както на него,
така и на Варнава, за да занесат благо-
вестието сред езичниците. Това не е
официално ръкополагане, а израз на заг-
ршкеността и обичта на братята към
Павел във връзка с неговото слуЖение.
Единствената препоръка, която те са
отправили към Павел и Варнава, е била
да помнят бедните—същото нещо, ко-
ето и Павел е бил ревностен да върши.
В. Укорът на Павел към Петър
(2:11—21)
2:11 Като шести и последен довод про-
тив нападките срещу своето апостолс-
тво ПаВел сега разказва как му се е на-
лоЖило да укори апостол Петър6, смя-
тан от много logeucku християни за гла-
вен апостол. (Този пасаЖ решително оп-
ровергава мнението, че Петър е бил
единственият непогрешим Водач на цър-
квата.)
2:12 Когато е дошъл за първи път в
Антиохия, Петър е ял заедно с езични-
ците, отдавайки се изцяло на своята
християнска свобода. Според Ьдейското
предание той не е имал такова право.
След известно Време в Антиохия са дош-
ли няколко души, изпратени от Яков от
Ерусалим. Те са твърдели, че идват от
негова страна, но по-късно Яков отрича,
че това е така (Деян. 15:24). МоЖе би
тоВа са били християни logeu, които Все
още са се придърЖали към част от на-
редбите на закона. Веднага след тяхно-
то пристигане Петър е престанал да се
среща с езичниците, тъй като се е стра-
хува*, че Вестта за негоВото поведение

ще стигне до законнически настроените
християни в Ерусалим. С тази своя пос-
тъпка той е показал отричане на една
от най-великите истини на евангелието
— че Всички Вярващи са едно В Христос
Исус и че никакВи национални различия не
могат да засегнат общуването меЖду
тях. Във връзка с това финдли казва
следното: „Когато се отказва да яде за-
едно с необрязани хора, Петър потвърж-
дава по един непряк начин, че Atakap и вяр-
ващи в Христос, за него езичниците са
„мръсни и нечисти" и че Мойсеевите об-
ряди придават по-голяма святост от
оправданието чрез вяра."
2:13 Примерът на Петър е бил послед-
ван и от други християни, сред които е
бил и високо цененият съработник на
Павел — Варнава. Когато разбира до
какви сериозни последствия Води тази
постъпка, Павел смело обвинява Петър
в лицемерие. ПасаЖът от 14 до 21 cm. съ-
дърЖа укора на Павел към Петър7.
2:14 Като християнин Петър е знаел,
че Бог вече не прави разлика меЖду наро-
дите, и е Живеел като езичниците —
ядейки тяхната храна и т. н. Но когато
е отказал да яде с езичниците, Петър Все
едно е казал, че съблюдаването на к>дейс-
ките закони и обичаи е необходимо усло-
вие за светостта и че вярващите езич-
ници трябва да Живеят като logeu.
2:15 ИзглеЖда, че тези думи на ПаВел
са били казани с много голяма ирония. По-
ведението на Петър не показва ли следи
от убеЖдението, че logeumc имат по-ви-
соко полоЖение от презрените езични-
ци? Самият той би трябвало да знае по-
добре, тъй като преди обръщението на
Корнилий Бог го е учил да не нарича нико-
го „мръсен" или „нечист" (Деян. 11:1—
18).
2:16 Спасените logeu знаят много доб-
ре, че в закона няма спасение. Той осъЖ-
да на смърт онези, които не му се подчи-
няват съвършено. Това означава, че Всич-
ки са осъдени, тъй като всички са нару-
шили негоВите сВети изискВания. Спаси-
телят е представен като единствения

17

Галатяни 2

истински обект на Вярата. ПаВел напом-
ня на Петър, че дори и тези, които са
Ьдеи по природа, идВат до заключение-
то, че спасението е чрез вяра 6 Христос,
а не чрез дела по закона. КакъВ е смисъ-
лът тогава Петър да задълЖава езични-
ците да Живеят по закона? Законът каз-
ва на хората kakßo да правят, но не им
дава сила да го правят. Той изяВяВа гре-
ха, но не ги спасява от него.
2:17 Павел, Петър и другите са потър-
сили оправдание в Христос и единствено
в Христос. Поведението на Петър В Ан-
тиохия обаче говори, че той не се чувс-
тва напълно оправдан, след като иска да
се Върне обратно към закона, за да допъл-
ни своето спасение. Ако moßa е така, то-
гава Христос не е съвършен и достатъ-
чен Спасител. Ако ние отидем при Него,
за да прости нашите грехоВе, а след това
отидем и на друго място, то „тогава
Христос на греха ли е слуЖител", щом не
е успял да изпълни Своите обещания?
Ако ние твърдим, че уповаваме на Хрис-
тос, за да бъдем оправдани, и Въпреки
тоВа се върнем отново към закона (кой-
то моЖе само да ни осъди като грешни-
ци), тогава постъпваме ли като христи-
яни? МоЖем ли да се надяваме, че Хрис-
тос ще одобри такова едно поведение,
което всъщност казва, че Той е „слузки-
тел иа греха"? Отговорът на Павел е
едно изпълнено с негодувание: „Да не
&ьде!"
2:18 Когато е приел Вярата в Христос,
Петър се е отказал напълно от законни-
ческата система и е приел Вярата В
Христос. Той Вече е разбрал, че когато
става дума за БоЖието одобрение, отпа-
дат Всички различия меЖду logeume и
езичниците. Сега, отказвайки се да яде
заедно с езичниците, той е започнал да
гради отново онова, което ВеднъЖ Вече
е разрушил. С moßa Петър е направил
себе си престъпник. Той или е сгрешил,
като се е отказал от закона, или греши
сега, като оставя Христос заради за-
кона!

2:19 Нарушаването на закона се наказ-
ва със смърт. Като грешник аз съм нару-
шил закона и следователно съм осъден да
умра. Но Христос е платил моето нака-
зание, като е умрял Вместо мен. По та-
къВ начин, когато Христос е умрял, аз
съм умрял. Той е умрял „спрямо закона"
В смисъл, че е отгоВорил на Всички него-
ви справедливи изисквания. И така, в
Христос аз също съм умрял „спрямо за-
кона".
Християнинът е умрял спрямо закона:
той вече няма нищо общо с него. Дали
това означава обаче, че вярващият е сВо-
боден да нарушава десетте БоЖии запо-
веди както си иска? Не, разбира се. Хрис-
тиянинът Живее сВят Живот не защото
се страхува от закона, а защото обича
Онзи, Който е умрял Вместо него. Хрис-
тияните, които Желаят да ЖиВеят под
закона като начин на ЖиВот, не разби-
рат, че по този начин застават под не-
говото проклятие. Освен тоВа те не мо-
гат да изпълняват само една негова за-
повед, без да са длъЖни да изпълняват
всичките. Единственият начин, по кой-
то ние моЖем да Живеем за Бога, е като
умрем спрямо закона. Законът никога не
моЖе да произведе свят Живот и Бог ни-
кога не е искал това. Начинът, по който
Бог иска от нас да Живеем свято, е обяс-
нен във 20 стих.
2:20 Вярващият се отъЖдествява с
Христос в Неговата смърт. На Голгота
е бил разпънат не само Хриапос. Аз също
съм бил разпънат там — В Него. Това
означава, че Бог Вече не гледа на мен
като на грешник. Означава край на мои-
те стремеЖи да заслуЖа или да спечеля
спасението със собствените си усилия.
Аз Вече не съм дете на Адам, не съм чо-
Век, който ЖиВее под проклятието на за-
кона. С моето старо, покВарено естест-
во вече е свършено. Старото, зло „аз" е
било разпънато и Вече не управлява все-
кидневния ми Живот. И както това е
Вярно за моето полоЖение пред Бога,
така то трябва да стане вярно и за мо-
ето поведение.

18

Галашяни 2, 3

Вярващият не престава да съществу-
ва като отделна личност или като инди-
вид. Но онзи, когото Бог виЖда като
един, който е умрял, не е същият като
този, който Живее. „Вече не аз Живея, но
Христос Живее 6 мен." Спасителят не
е умрял за мен, за да продълЖа да Живея
Живота си както си искам. Той е умрял
за мен, за да моЖе отсега нататък Той
да Живее Своя Живот в мен. Животът,
който сега Живея 6 това човешко тяло,
го Живея с вярата в БоЖия Син. „Вяра-
та" означава доверие или зависимост.
Християнинът Живее, като се доверява
непрекъснато на Христос, като непре-
къснато Му се отдава и като непрекъс-
нато Му позволява да ЖиВее Своя Живот
в него.
По такъв начин Онзи, Който управля-
ва Живота на вярващия, е Христос, а не
законът. Животът на християнина Вече
не е един непрекъснат стремеЖ, а едно
непрекъснато упование. Той ЖиВее сВят
Живот не от страх от наказание, а от
лкюов към БоЖия Син, Който го е бъз-
лк>бил и е предал Себе Си заради него.
Ти предал ли си някога своя Живот на
Господ Исус с молитва, В която Му каз-
ваш, че Желаеш Неговият Живот да бъде
изявен в твоето тяло?
2:21 БоЖията благодат се виЖда в Бо-
Жия безусловен дар на спасението. Всеки
опит на човека да заслуЖи спасението си
обезсмисля благодатта. Тя вече не е бла-
годат, ако чоВек моЖе да я заслуЖи. Пос-
ледният довод на Павел срещу Петър е
изключително силен. Ако Петър би мо-
гъл да спечели БоЖието одобрение, като
събл1одава logeuckume обреди, „тогава
Христос е умрял напразно". Той просто
е хвърлил Живота си хей така, без ника-
къв смисъл. Но ние знаем, че Христос е
умрял, защото човек не моЖе да придо-
бие оправдание по никакъв друг начин —
нито дори като спазва закона.
Клау казва следното:
„Най-голямата от всички ереси, които
разяЖдат църквите, заквасват убежде-

нията със заблуда и изпълват сърцата на
християните с гордост, е идеята за спа-
сението чрез дела. „Аз Вярвам", казва
ДЖон Рьскин, „ че коренът на всеки разкол
и всяка ерес, от които християнската
църква страда толкова много, се крие в
усилието на човека да заслуЖи спасение-
то, вместо да го приеме като дар. И една
от причините нашите проповеди да бъ-
дат толкова неефективни е, че те много
по-често призовават хората да работят
за Бога, вместо да гледат как Бог рабо-
ти за тях. "s
II. Доктриналната страна на Посла-
нието: Павел защитава оправдани-
ето чрез Вяра (3:1—5:1)
А. Великата истина на благовестие-
то (3:1—9)
3:1 Действията на галатяните показ-
ват пълна липса на разбиране и разум.
Обръщането им от благодатта към за-
кона показва, че те са омаяни. Да бъдеш
омаян, означава да бъдеш омагьосан
така, че съвсем непредпазливо да прие-
меш една лъЖа за истина. Във въпроса,
който Павел задава: „Кой 8и омая?",
въпросителното местоимение е В1 л. eg.
ч. (на гр. tis)? което моЖе би предполага,
че авторът на това лъЖеучение е дяво-
лът. Самият Павел е проповядвал на га-
латяните Исус Христос като разпъ-
нат, с което им е показал, че кръстът
трябва да ги раздели завинаги от прок-
лятието и от робството на закона. Да
не би те да не са приели истината?
3:2 Но целият този проблем има разре-
шение. Нека галатяните се върнат към
времето на своето обръщение — време-
то, когато Светият Дух е дошъл да оби-
тава в техните тела. Как са получили
те Духа? Чрез дела или чрез Вяра? Оче-
видно чрез вяра. Никой никога не е полу-
чил Духа, като е спазвал закона.
3:3 Ако те не са могли да получат спа-
сение чрез дела, могат ли сега да очак-
ват, че ще се усъвършенстват В свя-
тост или че ще пораснат в християнска

19

Галашяни 3

зрялост чрез закона? Ако силата на Духа
е била необходима, за да ги спаси, могат
ли те да завършат процеса с плътски
усилия?
3:4 Когато са повярвали най-напред В
Христос, галатяните са се излоЖили на
Жестоки преследвания, част от които
са дошли в резултат на омразата от
страна на ревностни к>дейски пазители
на закона, които са ненавиждали еванге-
лието на благодатта. Напразно ли е
било цялото това страдание? Нима га-
латяните не разбират, че като се връ-
щат обратно към закона, те всъщност
казват, че онези, които са ги преследва-
ли, са били прави? Ако наистина това е
било напразно! Така Павел изразява неу-
вяхващата си надеЖда, че те ще се вър-
нат към евангелието, заради което ня-
кога са страдали.
3:5 Има разногласия дали местоимени-
ето „Този" (или„този") в 5 cm. се отна-
ся до Бога, до Павел или до някой друг,
който е слуЖел на галатяните по време-
то, когато апостолът пише това Пис-
мо. Най-Вероятно е то да се отнася до
Бога, тъй като единствен Той моЖе да
дава Светия Дух. Но В един вторичен
смисъл то моЖе да се отнася и до хрис-
тиянския работник като инструмент,
чрез който Бог изпълнява Своята воля.
ТоВа придава много Възвишен Вид на
християнското слуЖение. Някой беше
казал: „Истинското християнско случке-
ние е да предаваш Светия Дух на другите:
това е едно действително раздаване на
Духа."
Но ако апостолът има предвид себе си,
той сигурно мисли за чудесата, които
придруЖават неговото проповядване и
приемането на Христос от неговите
слушатели (Евр. 2:4). Времето на глаго-
ла обаче показва, че става въпрос не за
нещо, което се е случило В миналото, а за
нещо, което става В момента на писане-
то. Павел най-Вероятно говори за чудни-
те дарби, които Светият Дух дава на
вярващите след тяхното обръщение,
описани в 1 Коринтяни 12:8—11.

Дали Бог върши всичко това чрез
дела, изисквани от закона, или чрез вяра
в посланието? ОтгоВорът е: „Чрез вяра
в посланието." ЗаЖивяването на СВетия
Дух ВъВ Вярващия и Неговото действие
след това никога не могат да се зарабо-
тят или заслуЖат, а винаги се дават по
благодат и се получават чрез вяра. Така
че галатяните би трябвало да са разбра-
ли от собствен опит, че благословение-
то идва чрез вяра, а не чрез спазване на
закона.
Като второ доказателство Павел из-
ползва самото Писание, което лъЖеучи-
телите изопачават, за да покаЖат нео-
бходимостта от обрязване! Да Видим
какво наистина казва СЗ по този въпрос.
3:6 Павел Вече е доказал, че отношени-
ята на Бога с галатяните се основаВат
изцяло на Вяра. Сега той показва, че и В
старозаветното Време хората са се спа-
сявали по същия начин. Въпросът на Па-
вел в 5 cm. беше „Чрез дела, изисквани от
закона, ли върши това, или чрез вяра в
посланието?", а отговорът — „Чрез
вяра в посланието." Веднага след този
отговор започва 6 cm. c думите: „как-
то... Авраам..."—т. е. и Авраам е бил оп-
равдан по същия начин — чрез Вяра в пос-
ланието.
МоЖе би logeückume учители използ-
ват примери от Живота на АВраам, за да
обосноват своите аргументи за необхо-
димостта от обрязване (Бит. 17:24,26).
Ако това е така, Павел ще използва слу-
чая, за да се пребори с тях на тяхна те-
ритория. Как е бил спасен Авраам? Като
е повярвал в Бога. Той не е извършил ни-
какво дело, заради което да заслуЖи спа-
сението: просто е повярвал 6 Бога. В
това няма никаква заслуга: човек би бил
глупак да не повярва В Бога. ПоВярВане-
то В Бога е единстВеното „дело", което
той моЖе да избърши Във връзка със спа-
сението, но В него няма никакво място
за хвалба. То не е „добро дело", в което
са вклк>чени човешки усилия. То не дава
място на алътта. Какво по-естествено

20

Галатяни 3

от moßa, създанието да се добери на своя
Създател или детето — на своя Баща?
Оправданието е БоЖий акт, чрез кой-
то Бог обяВяВа за праведни Всички, кои-
то Вярват В Него. Бог моЖе да се отне-
се към грешниците по този начин с пъл-
но основание, защото Христос умря
като техен Заместник на кръста на Гол-
гота, като плати наказанието за техни-
те грехове. Оправданието не означава,
че Бог прави грешника праведен и безгре-
шен сам по себе си. Той го смята за пра-
веден на основание на делото на Спаси-
теля. Бог поставя вярващия грешник в
полоЖение на праведност, което го пра-
ви годен за небето, след което очаква от
него да Живее праведно от благодарност
за това, което Той е направил за него.
ВаЖното е да разберем, че оправданието
няма нищо общо със спазването на зако-
на. То е изцяло на принципа на вярата.
3:7 Без съмнение к>дейските учители
са казвали, че за да бъдат истински Ав-
раамови синоВе, галатяните е трябвало
да се обреЖат. Но истинските синове на
Авраам не са онези, които са logeu no
роЖдение, нито тези, които са повярва-
ли В 1одеизма впоследствие, а такива, ко-
ито се спасяват чрез вяра. В Римляни
4:10,11 ПаВел казва, че Авраам е бил сче-
тен за праведен, преди да е бил обрязан.
С други думи, той е бил оправдан, дока-
то Все още е бил езичник.
3:8 Тук Старият Завет е представен
като пророк, който предвшкда, че Бог
ще оправдае както езичниците, така и
togeume на принципа на вярата. Благос-
лавянето на езичниците чрез вяра е
предсказано не само в СЗ, но е и съобще-
но на Авраам от Бога В Битие 12:3: „...и
в тебе ще се благословят всички земни
племена."
Когато за първи път прочетем цита-
та от Битие, ни е трудно да видим как
Павел е могъл да намери в него точно
този смисъл. Но Светият Дух, Който е
написал този стих 6 СЗ, е знаел, че той
съдърЖа евангелието за спасение чрез
вяра на Всички народи. И тъй като Павел

е писал вдъхновен от Същия Свети Дух,
той е могъл да ни обясни и това скрито
значение: 6 теб (т. е. заедно с Авраам,
или по същия начин като Авраам), ще се
благославят (ще се спасяват) всичките
народи (както езичниците, така и toge-
ume). Как се е спасил Авраам? Чрез вяра.
Как ще се спасяват народите? По същия
начин като АВраам — чрез Вяра. При
това те ще се спасяват като езичници,
а не след като първо станат logeu.
3:9 Според свидетелството на еврейс-
ките Писания всички, които имат вяра,
се благославят заедно с вярващия Ав-
раам.
Б. Законът срещу обещанието
(3:10—18)
3:10 Сега Павел показва чрез Свещеното
Писание, че вместо да благослови, зако-
нът моЖе само да постави под прокля-
тие. В този стих не се казва „Всички, ко-
ито са нарушили закона", а се казва
„всички, които се облягат на дела, изис-
квани от закона". Това ще рече „всички,
които се опитват да спечелят БоЖието
одобрение, като спазват закона". Всич-
ки тези хора „са под клетва" или под
проклятие, т. е. осъдени са на смърт.
„ПонеЖе е писано" (във Второзак.
27:26): „Проклет всеки, който не посто-
янства да изпълнява..." Не е достатъч-
но само да спазваш закона в продълЖение
на един ден или на един месец, или на една
година... Трябва постоянно да го спаз-
ваш. Подчинението трябва да бъде пъл-
но. Не е достатъчно да изпълняваш само
десетте БоЖии заповеди. Трябва да из-
пълняваш всичките шестстотин и пове-
че заповеди, записани в петте Мойсееви
книги!
3:11 И още веднъЖ Павел опровергава
лъЖеучителите с аргументи от СЗ. Сега
той цитира пророк Авакум* за да пока-
Же, че Бог винаги е оправдавал хората
чрез вяра, а не чрез закона. Според под-
реЖдането на думите в оригиналния ци-
* Aßak. 2:4 — Бел. на преВ.

21

Галатяни 3

mam на гръцки език текстът гласи:
„Праведният (или оправданият) чрез
Вяра ще Живее." С други думи, онези, ко-
ито са били счетени за праведни чрез вя-
ра, а не чрез дела, ще имат Вечен Живот.
Оправданите чрез вяра ще ЖиВеят.
3:12 Законът не кара хората да Вяр-
ват. Той дори не кара хората да се опит-
ват да спазват заповедите. Той изисква
точно, пълно и съвършено подчинение,
както moßa става много ясно В Левит.
ТоВа е един противоположен принцип на
Вярата. Законът казва: „ПраВи и ще Жи-
Вееш." Вярата казба: „ВярВай и ще Жи-
вееш." Следователно аргументът на
Павел е следният: оправданият ще Жи-
вее чрез вяра. Този, който Живее под за-
кона, не Живее чрез вяра. Следователно
той не е праведен пред Бога. Когато Па-
вел казва: „Който върши това, което
заповядва законът, ще Живее чрез
него", той просто изказва една аксиома
или едно съвършено полоЖение, което
обаче е невъзмоЖно да се достигне.
3:13 Да изкупиш, означава да откупиш
или да освободиш, като платиш опреде-
лена цена. Проклятието на закона е
смъртта. ТоВа е наказанието за наруша-
ването на неговите заповеди. Христос
е освободил хората от закона, като е
платил смъртното наказание, налоЖено
от него. (Когато използва личното мес-
тоимение „ни", Павел несъмнено има
предвид най-вече вярващите logeu, макар
че те биха могли да се приемат и като
представители на цялото човечество.)
Синдилън ДЖоунс казва следното:
„Галатяните са си представяли, че
Христос ги е изкупил от закона са^но на-
половина и че те трябва да изкупят ос-
таналата половина от себе си, като се
подлоЖат на обрязване и изпълняват ня-
кои други bgeücku ритуали и церемонии.
Оттук и тяхната склонност да бъдат
водени от лгокеучители и да смесват
християнството с /одеизма. (Според
Ьдейската традиция) Павел тук казва:
„Христос напълно ни е изкупил от прок-
лятието на закона. "1J

Христос е изкупил хората, като е ум-
рял Вместо тях и е изтърпял уЖасния
гняв на Бога заради техните грехове. Бо-
Жието проклятие е паднало Върху Него
като Върху Един Заместник на грешни-
ците. Той не е станал грешен Сам по
Себе Си, а греховете на хората са били
поставени върху Него.
Христос е изкупил хората от прокля-
тието на закона не като е спазвал съ-
вършено десетте БоЖии заповеди в Своя
Живот. Писанието не казва, че Негово-
то съвършено подчинение на закона е
счетено и на нас. Той е избавил хората
от закона, като е понесъл неговото
уЖасно проклятие в смъртта. Вън от
Неговата смърт не моЖе да има спасе-
ние. Законът е учел, че обесването на
осъдените престъпници е било знак на
БоЖието проклятие върху тях (Второз.
21:23). В този пасаЖ Светият Дух ВиЖ-
да пророчество за начина, по който Спа-
сителят ще умре, за да понесе прокляти-
ето вместо Своите създания. Той е бил
повесен меЖду небето и земята като
един, който е недостоен и за двете. За
Неговата смърт чрез разпъване се гово-
ри като за окачване на дърво (Деян. 5:30;
1 Петр. 2:24).
3:14 Бог е обещал да благослови Ав-
раам, а чрез него — и целия свят. „Бла-
гословението, дадено на Авраам", е
Всъщност спасението по благодат чрез
вяра. Най-напред обаче е трябвало да се
плати смъртното наказание, което Бог
е изисквал. Затова Господ Исус е станал
проклет за нас, за да моЖе Бог да дос-
тигне и go logeume, u go езичниците със
Своята благодат. Сега Всички народи са
благословени В Христос (Който е Пото-
мък на АВраам).
В обещанието, което Бог дава на АВ-
раам В Битие 12:3, не се споменава нищо
за Светия Дух. Но тук боговдъхноВени-
ят ПаВел ни казва, че дарът на Светия
Дух е бил Вкл1очен В безусловния завет за
спасение, който Бог е склктил с Авраам.
Там той се е съдърЖал в него в зачатъ-
чен вид. Светият Дух не е могъл да дой-

22

Галатяни 3

ge no Времето на закона. Преди да е било
ВъзмоЖно даването на СВетия Дух,
Христос е трябвало умре и да бъде прос-
лавен (Йоан 16:7).
Апостолът Вече показа, че спасението
е чрез Вяра, а не чрез закона: (1) чрез опи-
та на галатяните и (2) чрез свидетелс-
тВото на СтарозаВетното Писание.
Сега той решава да използва един пример
от Всекидневния Живот.
Аргументът на Павел в този пасаЖ
моЖе да се обобщи по следния начин. В
Битие 12:3 Бог е обещал да благослови
всички земни племена. Това обещание за
спасение се отнася както go togeume,
така и до езичниците. В Битие 22:18 Бог
е обещал и следното: „...В твоето по-
томство ще се благословят всичките
народи на земята." Той е казал „потом-
ство" (eg. ч.), а не „потомства" (мн. ч.).
Бог е имал предвид Един Единствен Чо-
век — Господ Исус Христос, Който е
пряк Потомък на Авраам (Лука 3:34). С
други думи, Бог е обещал да благослови
чрез Христос Всички народи — както
езическите, така и к>дейския. Това е едно
безусловно обещание. То не изисква нито
дела, нито подчинение на закона. То е
едно просто обещание, предназначено да
се изпълнява чрез проста Вяра.
Освен тоВа законът, даден на Израел
430 години по-късно, също не е могъл да
прибави към това обещание никакви ус-
ловия, нито по някакъв начин да го изме-
ни. От земна гледна точка това би било
несправедливо, а от небесна — немисли-
мо. Следователно моЖем да заклк)чим,
че БоЖието обещание за благословение
на езичниците е чрез Христос, т. е. чрез
вяра, а не чрез спазване на закона.
3:15 Когато хората скл!очат един до-
говор или напишат едно завещание,
обикновено никой не мисли да го проме-
ни или да добави нещо към него. Ако чо-
вешките договори не могат да се нару-
шат, тогава какво остава за БоЖиите!
3:16 Без съмнение logeückume учители
са казвали, че макар и обещанията да са
били дадени най-напред на Авраам и на

неговото потомство (израелския народ)
чрез вяра, впоследствие същият този на-
род е бил поставен под закона. Следова-
телно, макар и галатяните да са били
спасени най-напред чрез вяра, сега те са
длъЖни да съблк>дават и десетте БоЖии
заповеди. Отговорът на Павел е: „Обе-
щанията се изрекоха на Авраам и на не-
говия потомък" (В eg. ч.). Понякога по-
нятието „потомък" би могло да означа-
ва и „мноЖество хора", но тук то озна-
чаВа само едно Лице — Христос. (Ако
БоЖият Дух не ни беше дал това прос-
ветление, ние вероятно никога нямаше
да разберем тази истина сами при прочи-
тането на СЗ.)
3:17 БоЖието обещание към АВраам е
било безусловно: то изобщо не е зависе-
ло от делата. Бог просто е решил да
даде на Авраам Потомък (Христос). И
макар че Авраам не е имал никакви деца,
той е повярвал В Бога, като по този на-
чин е повярвал и в бъдещия Христос, и
така е бил оправдан. Даването на зако-
на, станало четиристотин и тридесет
години по-късно, не е могло да засегне по
никакъв начин обещанието за спасение.
То не е могло нито да го отмени, нито
да добави каквито и да било условия към
него.
МоЖе би кодейските учители са иска-
ли да каЖат, че законът, даден четирис-
тотин и тридесет години след обещани-
ето, го е отменил. „Но не! ТоВа изобщо
не е така!" — казВа всъщност Павел.
„Обещанието е като едно завещание, ко-
ето е влязло в сила след смърт (заветна-
та Жертва; Бит. 15:7—11; ВЖ. също ЕВр.
9:15—22). То е неотменимо."
Периодът от четиристотин и триде-
сет години започва от момента, В кой-
то Бог потВърЖдаВа пред Яков завета,
който Той е склк>чил с Авраам — точно
преди Яков да влезе в Египет (Бит.
46:1—4), и завършва с даването на зако-
на — около три месеца след излизането
на Израел от Египет.
3:18 Наследството моЖе да се получи
или само чрез Вяра, или само чрез дела, но

23

Галатяни 3

не и чрез двете. Писанието недвусмисле-
но заявява, че то е било дадено на АВра-
ам чрез обещание. Така е и със спасение-
то. То се предлага като подарък без ни-
какви условия. Всяка идея за неговото за-
работване е немислима.
В. Целта на закона (3:19—29)
3:19 „Тогава защо се даде законът?" Ако
— както казва Павел — законът нито
отменя, нито добавя някакви условия
към БоЖието обещание, дадено на Авра-
ам, тогава каква е неговата цел? Целта
на закона е да открие истинския харак-
тер на греха като престъпление. Грехът
е съществувал и преди даването на зако-
на, но човекът не го е признавал като
престъпление, защото престъплението
е нарушение на даден закон.
Законът е бил даден на един народ от
грешници. Те никога не биха могли да бъ-
дат оправдани, като го спазват, защото
нямат силата да направят това. Зако-
нът е имал за цел да покаЖе на хората
тяхната безнадеждна греховност, за да
извикат към Бога и Той да ги спаси по ми-
лост. БоЖият завет с Авраам е едно бе-
зусловно обещание за благословение, до-
като законът носи само проклятие. За-
конът показва колко човекът е недосто-
ен да получи това свободно и безусловно
обещание. Ако човек трябва да бъде бла-
гословен, това моЖе да стане само чрез
БоЖията благодат.
Потомъкът е Христос. Следовател-
но законът е бил даден като временна
мярка до идването на Христос. Обеща-
ното на Авраам благословение е трябва-
ло да дойде чрез Него. Един договор, кой-
то се скл1очва меЖду две страни, се нуЖ-
дае от ходатай или посредник. Законът
вкл1очва две договорни страни — Бог и
Израел. Мойсей е слуЖел като посредник
(Второзак. 5:5). Ангелите са били БоЖи-
ите пратеници, които са предали зако-
на на Мойсей (Второзак. 33:2; Пс. 68:17;
Деян. 7:53; Евр. 2:2). Участието на Мой-
сей и ангелите говори за разстояние
меЖду Бога и Неговия народ като народ,

който не е бил достоен за Неговото при-
съствие.
3:20 Ако имаше само една договорна
страна и ако тя дадеше едно обещание,
без да поставя никакви условия на друга-
та, не би имало нуЖда от посредник.
Фактът, че законът е имал нуЖда от
посредник, показва, че човекът е трябва-
ло да спази своята част от договора.
Това е слабата страна на закона: той е
изисквал подчинение от едни, които не са
имали силата да му се подчинят. Когато
Бог е дал обещанието Си на Авраам, Той
е бил единствената договорна Страна.
В това е и силата на обещанието: всич-
ко е зависело от Бога и нищо — от чове-
ка. Не е имало никакъв посредник, тъй
като не е имало нуЖда от такъв.12
3:21 Законът против или вместо обе-
щанията ли е? „Да не бъде!" Ако беше
възмоЖно да се даде закон, чрез който
грешниците биха могли да достигнат съ-
вършенството, изисквано от Бога, то-
гава спасението сигурно щеше да бъде
чрез спазване на закона. Бог едва ли щеше
да изпрати Своя възлкюен Син, ако мо-
Жеше да постигне същия резултат по
много по-безболезнен начин. Но законът
имаше на разполоЖение достатъчно Вре-
ме и хора, за да докаЖе, че не моЖе да спа-
сява грешници. В този смисъл той беше
слаб чрез плътта (Рим. 8:3). Това, което
законът моЖеше да направи, беше да по-
каЖе на хората безнадеждното им със-
тояние и да им подскаЖе, че могат да се
спасят само чрез безусловната БоЖия
благодат.
3:22 СЗ показа, че всички хора са греш-
ни, вклкзчително и тези под закона. Чо-
векът трябваше да бъде напълно убеден
в своя грях, така че обещанието за спа-
сение чрез вяра В Исус Христос да се
даде на тези, които вярват. КлЬчови-
те думи във 22 cm. са „вяра", „даде" и
„вярват". В него никъде не се спомена-
ват думите „върша" или „пазя закона".
3:23 Тук под „Вярата" трябва да се
разбира християнската вяра. Тя обхваща
периода,   чието   начало   започва   със

24

Галатяни 3

смъртта, погребението, Възкресението
и Възнесението на Господ Исус Христос
и с проповядването на благовестието на
Петдесетница. Преди този период к>де-
ите са били под страЖата на закона. Те
са били притиснати от изискванията на
закона и тъй като не са могли да ги из-
пълнят, били са ограничени по отноше-
ние на вида вяра за спасение. По този на-
чин хората, които са дивеели под зако-
на, са били като затворници до момен-
та, в който евангелието е известило
славната вест за освобождение от Връз-
ките на закона.
3:24 Законът е представен като води-
тел, детеводител или възпитател.13
ТоВа понятие подчертава идеята за обу-
чение. Законът преподава уроци във
връзка с БоЖията сВятост, греховност-
та на човека и нуЖдата от примирение.
Тук тази дума се използва, за да предаде
представата за човек, който упраЖнява
авторитет и общ надзор над някой (или
някои) по-малък или по-незрял от него.
Думите „да ни доведе" не са част от
оригинала, а са добавени от преводачи-
те. Без тях стихът би гласял, че зако-
нът е станал еврейски детеводител до
Христос, т. е. до идването на Христос
или предвид идването на Христос. В из-
вестен смисъл законът е водил израелс-
кия народ като отделна нация чрез на-
редбите за склкнВане на брак, притеЖа-
ние на имущество, начин на хранене и др.
Когато е дошла „Вярата", тя е била из-
вестена най-напред на този народ, така
чудно пазен през изминалите векове. Оп-
равданието чрез Вяра е било дадено на
основание на свършеното дело на Изку-
пителя — Христос.
3:25 Законът е детебодител или Въз-
питател, но след идването на християн-
ската вяра вярващите к>деи бече не са
под закон. Колко по-малко биха били под
закон езичниците (като например гала-
тяните), които никога не са били Водени
от такъв Възпитател! Във 24 cm. ние
разбрахме, че човек не се оправдава чрез
закона, а сега разбираме, че законът не е

ръководство за зкивот на този, който е
оправдан.
3:26 Обърнете Внимание на промяната
в лицето на глагола—от „сме" на „сте".
Докато говори за кодеите, Павел изпол-
зва 1 л. мн. ч. С това той показва, че те
са били пазени под закона до идването на
Христос. Законът ги е пазел като отде-
лени хора, на които е трябвало да се про-
повядва оправданието чрез вяра. След
като са били оправдани, те са престана-
ли да бъдат под закон и тази особеност,
която ги е отличавала като logeu, е прес-
танала да съществува. НоВата форма на
глагола (2 л. мн. ч.) от тук до края на гла-
вата означава, че Павел вече не прави
разлика меЖду спасените logeu и спасени-
те езичници. Всички те са БоЖии сино-
8е чрез вяра в Исус Христос.
3:27 Съединението с Христос, което
става по Време на обръщението, се изпо-
вядва във водното кръщение. Човек не
става част от Христос или наследник на
БоЖието царство чрез тоВа кръщение.
То е само едно открито отъЖдестВява-
не с Христос, което Павел нарича „обли-
чане" с Христос. Също както войникът
показва своята принадлежност към ар-
мията, като облича Войнишка униформа,
така и Вярващият показва сВоята при-
надлеЖност към Христос, като се кръ-
щава Във вода. С това свое дейстВие
той дава открит израз на решението си
да се подчинява на водителстВото и ав-
торитета на Христос. Той заявява пред
всички, че е БоЖий син.
Апостолът в никакъв случай не иска да
каЖе, че онова, което свързва човека с
Христос, е Водното кръщение. ТоВа би
било В пълно противоречие с неговата
основна теза, която гласи, че спасение-
то е единстВено чрез Вяра.
Също така тук Павел няма предВид и
кръщението В Духа, чрез което вярващи-
ят става участник в Христовото тяло
(1Кор. 12:13). Кръщението 8 Светия Дух
е невидимо. В него няма нищо, което да
го свързва с откритото „обличане" с
Христос.

25

Галашяни 3,4

ТоВа е едно кръщение „В Христос".
Също както израилтяншпе са били кръс-
тени В Мойсей, отъждествявайки себе
си с него като техен Водач, така и Вярва-
щите днес се кръщават в Христос, приз-
навайки Го като свой законен Господар.
Чрез кръщението Вярващият показва
също така, че слага край на плътта и на
нейните усилия за постигане на оправда-
ние. То обозначава края на стария начин
на Живот и началото на новия начин на
ЖиВот. Във водното кръщение галатя-
ните са признали, че са умрели с Христос
и че са били погребани с Него. Също как-
то Христос е умрял за закона, така и те
са умрели за закона и следователно не
трябва да Желаят да Живеят под него
като начин на Живот. Също както Хрис-
тос 8 Своята смърт е заличил разлика-
та меЖду logeu и езичници, така и те са
умрели за всякакви национални различия.
Те са облекли Христос в смисъл, че сега
Живеят съвършено нов ЖиВот — Живо-
та на Христос.
3:28 Законът прави разлика меЖду от-
делните народи и класи. Така например
във Второзаконие 7:6 и 14:1,2 се подчер-
тава разликата меЖду logeu и езичници.
В сутрешната си молитва к>деинът е
благодарял на Бога, че не се е родил езич-
ник, роб или Жена. В Христос Исус всич-
ки тези разлики се заличават, що се от-
нася до приемането на отделните хора
от Бога. Бог не показва предпочитание
към к>деина за сметка на езичника, нито
към свободния човек за сметка на роба,
нито към мъЖа за сметка на Жената.
Всички са едно, защото са 6 Христос
Исус.
Когато четем този стих, не трябва
да търсим в него повече, отколкото той
съдърЖа. Що се отнася до всекидневния
Живот (да не говорим за общестВеното
слуЖение в църквата), Бог прави разли-
ка меЖду мъЖете и Жените. НЗ съдър-
Жа наставления към всеки от двата
пола. В него се дават съвети отделно за
робите и отделно за господарите. Но ко-
гато става въпрос за получаване на бла-

гословения от Бога, тези различия прес-
тават да имат значение. ВаЖното е да
бъдем 6 Христос Исус. (Това се отнася
до нашето небесно полоЖение, а не до
земното ни състояние.) В очите на Бога
вярващият к>деин не е с нищо по-превъз-
ходен от обърналия се езичник! ГаВет
казва така: „Всички разлики, дошли в ре-
зултат на закона, се заличават в общия
гроб, даден от Бога." Колко е глупаво то-
гава християните да търсят допълни-
телна святост, като отново отдават
значение на разлики, които Христос вече
е заличил.
3:29 Галатяните се мамят, ако мис-
лят, че могат да станат Авраамово по-
томство, като спазват закона. Христос
е Авраамовият Потомък. Обещаното
на Авраам наследство е изпълнено В
Христос. Когато грешниците повярват
В Христос, те стават едно с Него. В
Него те стават Авраамово потомство
и наследяват всички БоЖии благосло-
вения.
Г. Деца и синове (4:1—16)
4:1, 2 Тук виЖдаме едно описание на бо-
гат баща, който възнамерява да предаде
управлението на своето богатство на
сина си, когато той стане пълнолетен.
Но дотогава, докогато наследникът е
малолетен, неговият статут е като на
роб. Непрекъснато му се казва какво
моЖе и какво не моЖе да прави. Има над-
зиратели, които се гриЖат за неговата
собственост, и настойници, които от-
говарят за самия него. По този начин,
макар че наследството е негово, той не
моЖе да му се наслаЖдава напълно, дока-
то не порасне достатъчно.
4:3 Такова е било и състоянието на
logeume nog закона. Те са били като ма-
лолетни деца, на които законът е на-
реЖдал какво да правят и какво да не
правят — също като на роби. Били са
„поробени под първоначалните учения
на света" в смисъл, че е трябвало да
спазват елементарните приниципи на
logeückama религия. Церемониите и ри-

26

Галатяни 4

туалите на 1одеизма са били създадени за
онези, които не са познавали Бог Отец
ТакъВ, КакъВто е разкрит В Христос. В
подобно състояние са намира и малкото
дете, което се учи да чете, като сбърз-
Ва срички, или да различава предмети,
като използва картинки. Законът е бил
изпълнен със сенки и образи, които са го-
ворели на духовния човек посредством
физическото и видимото. Един такъв
пример е обрязването. Юдейската рели-
гия е материалното, външното и вре-
менното, докато християнската вяра е
духовното, Вътрешното и постоянно-
то. ОноВа, външното, е било нещо като
робство за малолетните.
4:4 Изпълването на времето се отна-
ся до момента, определен от Небесния
Отец, В който наследниците ще станат
пълнолетни (вЖ. 2 cm.).
Този стих съдърЖа само 6 няколко
думи едно прекрасно твърдение за боЖес-
тВеното и човешкото естество на Спа-
сителя. Той е вечният БоЖий Син, но
въпреки това е бил роден от Жена. Ако
Исус е бил само човек, щеше да бъде без-
смислено да се казва, че се е родил от
Лена. Как иначе би могъл да се роди чо-
век? Изричното споменаване на начина,
по който се е родил Господ, свидетелс-
тва за уникалността на Неговата Лич-
ност и раЖдане.
След като се е родил в света като из-
раилтянин, Господ Исус се е родил и под
закона. Като БоЖий Син Господ Исус не
би трябвало никога да е под закон, тъй
като Той е бил Този, Който го е дал. Но
в Своята безкрайна милост Господ Исус
е решил да постави и Себе Си под зако-
на, който Той е дал, за да моЖе да го из-
пълни в Живота Си и да понесе неговото
проклятие в смъртта Си.
4:5 Законът е изисквал от всички, кои-
то не могат да го спазят, да заплатят
тоВа с цената на своя Живот. Преди Бог
да е могъл да постави хората в чудното
полоЖение на синове, тази цена е тряб-
вало да се заплати. Затова Господ Исус,
идвайки в света като член на човечест-

вото и на еврейския народ, е заплатил це-
ната, изисквана от закона. И тъй като
Той е Бог, Неговата смърт има безкрай-
но висока стойност: тя е достатъчна,
за да плати греховете на безкраен брой
грешници. Но тъй като Господ Исус е
бил и Човек, Той е могъл да умре като За-
местник на хората. Гавет казва така:
„Христос, по природа БоЖий Син, е ста-
нал Човешки Син, за да моЖем ние, по
природа човешки синове, да станем Бо-
Жий синове. Каква прекрасна размяна!"
Дотогава, докогато хората са роби,
те не могат да бъдат синове. Христос
ги е освободил от робството на закона,
за да могат да бъдат осиновени. Обър-
нете внимание на разликата меЖду Бо-
киедете и БоЖий син (ср. Рим. 8:14,16).
Вярващият се раЖда в БоЖието семейс-
тво като дете (вЖ. Йоан 1:12). Тук уда-
рението пада върху небесното раЖдане,
а не върху привилегиите и отговорнос-
тите на синовното полоЖение. Но вяр-
ващият е същевременно и син В БоЖие-
то семейство. Всеки християнин става
незабавно син и притеЖател на наследс-
твото. Затова наставленията към
християните в НЗ не предполагат съ-
ществуването на детска възраст меЖ-
ду светиите. Всички вярващи биват при-
ети като Възрастни синове.
Осиновяването по Времето на римс-
ката империя се е различавало от съвре-
менното осиновяване. Под „осиновява-
не" ние разбираме приемането на едно
чуЖдо дете за свое собствено. Но в НЗ
осиновяването е означавало поставяне
на вярващите в полоЖение на Възраст-
ни синове с Всички съответни привиле-
гии и отговорности.
4:6 За да могат онези, които са БоЖи-
ите синове, да осъзнаят величието на
своето полоЖение, Бог е изпратил на
Петдесетница Светия Дух, за да обита-
ва в тях. Духът пораЖда съзнание за си-
новност и кара Вярващите да се обръ-
щат към Бога като към Баща. „Абва,
Отче" е известно обръщение, което
представлява съчетание от арамейска-

27

Галатяни 4

та и гръцката дума за „татко" . Нито
един роб не е имал npaßo да се обръща
към главата на семейството по този на-
чин. То е било израз на лк>боВ и goßepue и
е моЖело да се използВа само от членоВе-
те на семейството. Забележете споме-
наването на ТриединстВото В този
стих и реда, по който То се споменава —
Дух, Син и Отец.
4:7 Вярващият вече не е роб, не е под
закон. Сега той е БоЖий син. И тъй като
Христос, като БоЖий Син, е наследник
на всички БоЖий богатства, то и хрис-
тиянинът е БоЖий наследник чрез
Христос14 Всичко, което Бог притеЖа-
ва, е негово чрез Вяра.
В съвременните училища за раВини В
Израел на мъЖете не е разрешено да че-
тат Песен на песните или Езекиил 1,
преди да навършат четиридесет години.
Песен на песните се забранява, защото
се смята за прекалено „сексуална" книга
за младите мъЖе, а Езекиил 1 глава—за-
ради величественото описание на слаВа-
та на неизразимо светия Бог. В Талмуда
има една история, която разказва как
един чоВек, който още не бил наВършил
четиридесет години, започнал да чете
Езекиил 1, и от страниците на книгата
излязъл огън и го изгорил. Тази история
би трябвало да показва, че човекът, кой-
то Живее под закон, не моЖе да се смята
за зрял мюк преди четиридесетгодишна
Възраст. (Всеизвестният „бар мицвар"
на тринадесетгодишна Възраст само
утВърЖдаВа момчето като „син на заве-
та", каквото е и значението на ритуала,
и го прави отговорен да спазва закона.)
До четиридесетгодишна Вързаст ев-
рейският мъЖ се смята за малолетен.
Но с вярващите, които Живеят под
благодат, не е така. В момента, В който
те се спасят, цялото наследство става
тяхно. Те биват приети от Бога като
възрастни, зрели синове и дъщери и цяла-
та Библия е тяхна — за да я четат, да и
се наслаЖдаВат и да и се подчиняват.

В светлината на тези истини увеща-
нието на Харисън звучи особено убеди-
телно:
„ДетенаБоЖияталЬбоВ, знай, че Всич-
ко е твое! Бог ти казва това В 1 Корин-
тяни 3:22,23, за да те доведе до знанието
за богатства, които надвишават и най-
големите ти познавателни способности.
Погледни Вселената. Чия е тя? Само Не-
гова и твоя. Затова Живей като цар."15
4:8 Галатяните вече са били веднъЖ
роби на идолите. Преди да повярват, те
са били езичници, които са се покланяли
на идоли от дърво и от камък, т. е. на
лъЖшВи богове. Сега те се обръщат към
едно друго робство — робството на за-
кона.
4:9 Как те биха могли да извинят cßo-
ето поведение? Те са познали Бога, а
дори и да не са Го познали дълбоко като
лична опитност, били са познати от
Него, т. е. били са спасени. И Въпреки
това същите хора сега обръщат гръб на
Неговата сила и богатства (на които са
станали наследници) и се връщат назад
към слабите и мизерни първоначални
учения, сВързани със закона, като обряз-
ването, пазенето на дните и въздърЖа-
нето от храни. Те отново поробват себе
си, като вършат неща, които не могат
нито да ги спасят, нито да ги обогатят,
а само да ги направят още по-бедни.
ПаВел нарича закона и свързаните с
него церемонии „слаби и сиромашки".
БоЖиите закони са били добри на своето
Време и на своето място, но като замес-
тители на Господ Исус те могат да слу-
Жат само като препятствия. Обръща-
нето от Христос към закона е идолопок-
лонство.
4:10, 11 Галатяните съблкздаВат ев-
рейския календар с Всички негови съботи,
празници и времена. Павел се страхува за
онези, които тВърдят, че са християни,
и едновременно с това се опитват да
спечелят БоЖието одобрение, като
спазват наредбите на закона. Дори и не-
вярващите могат да пазят дните, месе-
ците и годините. Някои хора изпитват

28

Галатяни 4

огромно удоволствие да мислят, че има
неща, които могат да направят със соб-
ствени сили, за да спечелят БоЖието
одобрение. Но това би означавало, че чо-
век все пак има някакви сили и следова-
телно няма нуЖда от Спасител.
Ако Павел е могъл да говори по такъв
начин на галатяните, какво ли би казал
на съвременните християни, които
твърдят, че са вярващи, и едновремен-
но с това се опитват да придобият свя-
тост, като съблкодават наредби от за-
кона? Нима той няма да заклейми тра-
дициите, внесени в християнството от
кодеизма, като например назначаването
на свещеници от човеци, носенето на
специално облекло от свещениците, па-
зенето на съботите, почитането на све-
щени места, паленето на свещи, използ-
ването на осветена вода и др.?
4:12 Очевидно галатяните са забрави-
ли благодарността, която са изпитвали
към Павел, когато им е проповядвал бла-
говестието за първи път. Но независи-
мо от техните провали и опасенията му
във връзка с тях апостолът пак се обръ-
ща към галатяните с думата „братя".
Павел също е бил 1одеин, който е Живял
под закона. Но сега, когато е в Христос,
той е свободен от закона. Ето защо той
им казва: „Станете като мен. Освобо-
дете се от закона и повече не Живейте
като негови роби." Като бивши езични-
ци галатяните никога не са Живели под
закона и сега също не са под неговата
власт. Затова апостолът им казва: „И
аз станах като вас. Аз, който съм
Ьдеин, сега се наслаждавам на свободата
да не се подчинявам на закона, която вие,
езичниците, винаги сте имали."
„Не сте ми сторили никаква неправ-
да." Не е съвсем ясно какво точно Павел
има предвид тук. МоЖе би той казва, че
няма усещане да е засегнат лично от от-
ношението им към него. Това, че те са се
отвърнали от него и са се обърнали към
лъЖеучителите, не е толкова удар по са-
мия него, колкото удар по БоЖията ис-

тина и следователно удар по самите
тях.
4:13 Павел им е проповядва* благовес-
тието за първи път в телесна сла-
бост.16 Бог често пъти използва слаби,
презрени и бедни хора като инструмен-
ти, чрез които осъществява Своето
дело, за да моЖе славата да принадлеЖи
на Него, а не на нас.
4:14 Болестта на Павел е била изпи-
тание както за него, така и за неговите
слушатели. Но галатяните не са се пов-
лияли нито от външния му вид, нито от
неговото говорене, а са го приели като
Бозкий ангел, т. е. като БоЖий прате-
ник, и като Самия Христос Исус. Тъй
като Павел е представлявал Господа, га-
латяните са го приели така, както биха
приели Самия Господ (Мат. 10:40). За
тях посланието на Павел е било самото
БоЖие слово. Нека това да бъде урок за
всички християни за начина, по който
трябва да се отнасяме към Господните
посланици. Когато ние приемаме Него-
вите пратеници с лк>бов, все едно прие-
маме Самия Него (Лука 10:16).
4:15 Когато са чули благовестието за
първи път, галатяните са разбрали как-
во огромно благословение е то за техни-
те души. Благодарността им е била тол-
кова голяма, че са били готови да дадат
на Павел собствените си очи, ако това
е било възмоЖно. (Това също моЖе да ни
подскаЖе, че трънът в плътта на Павел
би могъл да бъде и някаква очна болест.)
Но къде е тяхната благодарност сега?
За съЖаление тя се е изпарила като ут-
ринна роса.
4:16 Какво е довело до тази промяна в
отношението им към Павел? Нали той
все още проповядва същото послание, бо-
рейки се с всички сили за истината на
благовестието. Ако това го направи те-
хен неприятел, тогава тяхното полоЖе-
ние наистина е печално.
Д. Робство или свобода (4:17—5:1)
4:17 Мотивите на лъЖеучителите се
различават от мотивите на Павел. Те

29

Галатяни 4

търсят последователи, докато той се
интересува от духовното благосъстоя-
ние на галатяните (4:17—20). ЛъЖеучи-
телите проявяват към галатяните го-
ляма ревност, но мотивите им не са ис-
крени. „Те Желаят да ви отлъчат."
Юдеистите искат да откъснат галатя-
ните от апостол Павел и другите учи-
тели. Те търсят лични последователи и
за целта полагат усилия да образуват
една секта. Стот ни предпупреЖдава за
следното: „Когато християнството се
превърне в система от правила и наред-
би, неговите Жертви неизбеЖно стават
роби, завързани за полите на своите учи-
тели като във времето на Средновекови-
ето."17
4:18 Павел всъщност казва: „Аз нямам
нищо против други хора да се гриЖат за
вас, стига да го правят с чисти подбуди
и за вашето добро."
4:19 Наричайки галатяните „дечица
мои", Павел иска да им напомни, че той
е този, който пръв ги е насочил към
Христос, и че продълЖава да бъде В ро-
дилни мъки за тях, но този път не защо-
то търси тяхното спасение, а защото
иска да се изобрази 6 тях Христос. Глав-
ната БоЖия цел за БоЖиите хора е те да
станат съобразни на Христос (Еф. 4:13;
Кол. 1:28).
4:20 Този стих означава, че моЖе би
Павел не е наясно относно истинското
полоЖение на галатяните. Тяхното от-
дръпване от истината го поставя в не-
доумение. Той би Желал да моЖе да про-
мени тона на гласа си и да говори за тях
със сигурност и увереност. Но апосто-
лът би могъл да е В недоумение и във
връзка с реакцията на галатяните на не-
говото Писмо и предпочита да гоВори с
тях лично. Тогава ще моЖе да се изрази
по-добре, като промени тона на гласа си.
Ако се окаЖе, че те приемат неговите
укори, той ще им говори неЖно. Но ако се
дърЖат надуто и непокорно, ще бъде
строг с тях. Засега обаче той е В недоу-
мение, защото не знае как те ще реаги-
рат на неговото послание.

След като logeückume учители възве-
личават толкова много Авраам и искат
вярващите да следват неговия пример,
като се обрязВат, сега Павел ще използ-
ва примери от Живота на Авраам, за да
им покаЖе, че законничеството е робст-
во и че то не моЖе да се смесва с благо-
датта.
Бог е обещал на Авраам, че ще му се
роди син, макар че, по човешки погледна-
то, нито той, нито Сара са били способ-
ни да имат деца. АВраам е повярвал В
Бога и така е бил оправдан (Бит. 15:1—
6). След като е чакала известно време да
се осъществи обещанието, Сара е започ-
нала да се обезкураЖава и е предлоЖила
на АВраам да има син от слугинята и
Агар. Авраам е послушал нейния съвет, В
резултат на което се е родил Исмаил.
Исмаил не е бил обещаният от Бога нас-
ледник, а синът на Авраамовото нетър-
пение, плътско поведение и недоверие
(Бит. 16).
След известно време, когато Авраам е
станал на сто години, се е родил Исаак—
детето на обещанието. Очевидно това
раЖдане е било свръхестествено: то е
могло да стане само чрез Великата Бо-
Жия сила (Бит. 21:1—5). По Време на оби-
чайния празник по случай отбиването на
Исаак Сара е видяла, че Исмаил се е прис-
мял на нейния син. Затова тя е поискала
на Авраам да изгони от дома Исмаил и
майка му, като е казала: „Синът на тая
слугиня няма наследство с моя син
Исаак" (Бит. 21:8—11). Това е основата
на аргумента, който апостолът започ-
ва да излага сега.
4:21 В този стих законът се използва
В два различни смисъла. В първия смисъл
законът се разглеЖда като средство за
придобиване на святост, а Във Втория —
като старозаВетните книги на закона
(от Битие до Второзаконие Включител-
но) и особено Битие. ПаВел Всъщност
казва: „КаЖете ми вие, които Желаете
да спечелите БоЖието одобрение, като
спазвате закона, не чувате ли какво каз-
ва книгата на закона?"

30

Галатяни 4,5

4:22, 23 Двамата сина са Исмаил и
Исаак. Слугинята е Агар, а свободната
—	Сара. Исмаил е бил роден Вследствие
намесата на Авраам, а Исаак му е бил да-
ден no БоЖие обещание.
4:24 Историята е символична. Тя съ-
дърЖа много по-дълбок смисъл, отколко-
то изглеЖда на пръв поглед. Истинско-
то значение на събитията не е посочено
изрично, а се подразбира. И така, исто-
рията на Исаак и Исмаил съдърЖа една
дълбока духовна истина, която Павел
обяснява сега.
Двете Жени представляват двата за-
вета: Агар — заветът на закона, а Сара
—	заветът на благодатта. Законът е
бил  даден  на   Синайската   планина.
Странно наистина, но името „Агар" на
арабски означава „скала", а арабите са
наричали  Синайската  планина  „Ска-
лата".
4:25 Заветът, даден на Синайската
планина, е довел до робство, затова
Агар, която е била слугиня, е подходящ
образ на закона. Агар олицетворява Еру-
салим, столицата на еврейската дърЖа-
ва и центъра на неспасените израилтя-
ни, които все още се опитват да придо-
бият святост, като спазват закона. Те,
заедно с децата си, са в робство. Това,
че Павел свързва невярващите израил-
тяни с Агар, а не със Сара, и с Исмаил, а
не с Исаак, е едно остро изобличение.
4:26 Столицата на тези, които се оп-
равдават чрез вяра, е небесният Еруса-
лим. Той е майката на всички вярващи
—	както logeu, така и езичници.
4:27 В този цитат от Исая 54:1 се
предсказва, че децата на небесния Еруса-
лим ще бъдат по-многобройни от деца-
та на земния Ерусалим. Сара е Жената,
която дълго време е била „неплодна".
Агар е „омъЖената". Как да разбираме
окончателната победа на Сара или на не-
бесния Ерусалим? Отговорът е, че деца-
та на обещанието вклкзчват всички —
както евреи, така и езичници — които са
дошли при Бога чрез вяра и които са мно-

го повече от децата на Агар, Живеещи
под закона.
4:28 Истинските вярващи се раЖдат
не от мъЖка воля, нито от плътска
воля, а от Бога. Това, което има значе-
ние, не е естественият произход, а свръ-
хестественото небесно раЖдане чрез
вяра в Господ Исус.
4:29 Подигравателното отношение на
Исмаил към Исаак е нещо, което същес-
твува и досега. И досега родените по
плът гонят родените по Дух. Спомнете
си страданията на нашия Господ и на
апостол Павел, понесени в резултат на
враждебността на неспасените човеци.
За нас подиграването на Исмаил с Исаак
моЖе да изглеЖда нещо дребно, но фак-
тът, че Писанието специално го споме-
нава, означава, че не е толкова маловаЖ-
но. Освен това Павел виЖда в него един
принцип, който все още действа—враЖ-
дата меЖду плътта и Духа.
4:30 И така, ако галатяните се обър-
нат към Писанието, ще видят в него
следното заклктение: законът и благо-
датта не могат да се смесват. БоЖии-
те благословения не могат да се насле-
дят на основание на човешки заслуги или
плътски усилия.
4:31 Онези, които са повярвали в Хрис-
тос, нямат нищо общо със закона като
средство за получаване на БоЖието
одобрение. Те са деца на свободната
Жена и като такива наследяват социал-
ното полоЖение на майка си.
5:1 Последният стих от 4 гл. описва
полоЖението на вярващия като свобо-
ден човек, докато първият стих от 5 гл.
говори за неговото поведение — той
трябва да Живее като свободен човек и
на практика. Тук имаме една много доб-
ра илкгстрация на разликата меЖду зако-
на и благодатта. Законът би казал: „Ако
спечелиш своята свобода, ще бъдеш сво-
боден." Благодатта казва: „Ти си осво-
боден с огромната цена на Христовата
смърт и от благодарност към Него
трябва да стоиш твърдо в свободата,
с която Той те е освободил." Законът

31

Галатяни 5

изисква да бъде изпълнен, без да ти даВа
сили да го изпълняваш. Благодатта из-
пълнява изискванията на закона, след ко-
ето ти дава сили да Живееш такъв Жи-
вот, който съответства на твоето по-
лоЖение, чрез силата на Светия Дух,
като дори те награЖдава за този Живот.
Както казва Макинтош: „Законът
изисква сила от един, който няма така-
ва, и го проклина заради това, че не моЖе
да я упраЖнява. Благовестието дава сила
на онзи, който я няма, и го благославя,
когато я упраЖнява. "18
Законът казва: „Стани и бързо побег-
ни!", без да ми дава нито крака, нито
ръце. Евангелието носи много по-добри
новини: то просто казва: „Лети!", и ми
дава криле.
III. Практическата страна на Посла-
нието: Павел защитава християн-
ската свобода 6 Духа (5:2—6:18)
А. Опасността от закошшчеството
(5:2—15)
5:2 Законничеството обезсмисля Хрис-
тос. Юдеистите изискват от вярващи-
те езичници да се обрязват с цел да се
спасят. Говорейки с авторитета на
апостол, Павел заявява, че всеки, който
уповава на обрязването, обезсмисля
Христос. Както казва ДЖак Хънтър:
„В случая с галатяните Павел не гледа
на обрязването нито като на проста хи-
рургическа операция, нито като на обик-
новен религиозен обряд. За тях то предс-
тавлява един път за спасение чрез върше-
не на добри дела. То съдърЖа едно еванге-
лие за спасение чрез човешки усилия, без
необходимост от боЖествена благодат.
При него законът допълва благодатта,
Мойсей допълва Христос, защото да до-
бавиш нещо към Христос, означава да
отнемеш нещо от Него. Допълването
към Христос означава изместване на
Христос. Христос е единственият Спа-
сител — единствен и незаменим. Обряз-
ването означава отделяне от Хрис-
тос."19

5:3 Законничеството изисква от хора-
та да изпълнят целия закон. Хората,
които искат да Живеят под закон, не мо-
гат да приемат само лесните заповеди,
а да отхвърлят трудните. Ако един чо-
век се опита да угоди на Бога, като се об-
реЖе, тогава той е длъЖен да изпълни
целия закон. Така че човекът или Живее,
като спазва изцяло закона, или изобщо не
го спазва. Очевидно, ако той Живее изця-
ло под закона, Христос няма никаква
стойност за него. Господ Исус е не само
съвършен Спасител, но и единствен Спа-
сител. В този стих Павел не говори за
онези, които са били обрязани в минало-
то, а за тези, които са готови да се под-
лоЖат на тази операция като средство
за завършване на цялостното си оправ-
дание, приемайки да спазват закона като
начин да бъдат приети от Бога.
5:4 Законничеството означава отлъч-
ване от Христос като единствена на-
деЖда за оправдание. Този стих е дал по-
вод за много спорове. ПредлоЖени са
били много и различни тълкувания, кои-
то биха могли да се обединят грубо в
следните три групи:
1. Много хора смятат, че тук Павел учи,
че е възмоЖно човек да бъде наисти-
на спасен, но впоследствие да отпад-
не от благодатта, като изпадне в
грях, и следователно да бъде завинаги
загубен. Това учение е известно като
„доктрина на отпадането".
Ние смятаме такова едно тълкуване
за нездраво по две основни причини.
Първата е, че в стиха не се говори за
спасените хора, които изпадат в грях.
Всъщност в него не се казва и дума за
изпадане в грях. В него се говори за
онези, които Живеят нравствено из-
дигнат, почтен и праведен Живот и
които се надяват по този начин да се
спасят. В този смисъл пасаЖът се
връща обратно като бумеранг при
онези, които го използват в подкрепа
на учението за отпадането. Те учат,
че за да задърЖи спасението си, хрис-
тиянинът трябва да пази закона, да

32

Галатяни 5

Води съвършен жиВот и да се Въздър-
жа по Всякакъв начин от грях. Но Пи-
санието изрично посочва, че Всички
хора, които се стремят да се оправ-
даят чрез дела по закона или чрез соб-
стВени усилия, са отпаднали от бла-
годатта.
И Втората причина е, че това тълку-
ване противоречи на цялостното пос-
ледователно свидетелство на НЗ, ко-
ето гласи, че Всеки истински Вярващ в
Господ Исус Христос е спасен за Веч-
ността, че нито една Христова овца
няма да погине и че спасението забиси
изцяло от завършеното дело на Спа-
сителя, а не от жалките усилия на чо-
века (Йоан 3:16,36; 5:24; 6:47; 10:28).
2. Други изследователи смятат, че в
стиха се говори за онези, които най-
напред са били спасени чрез вяра В Гос-
под Исус, но Впоследствие са започна-
ли да живеят под закона или като на-
чин да запазят спасението си, или за
да придобият святост. С други думи,
те са били спасени по благодат, но
сега се опитват да запазят спасение-
то си по закон. В този случай отпада-
нето от благодатта би означавало—
както казва Филип Муро — „обръща-
не гръб на Божия път за усъвършенс-
тване на светиите чрез делото на
Духа в тях и стремеж за постигане на
тази цел чрез събл1одаване на външни
ритуали и церемонии, което могат да
правят не само Божиите светии, но и
обикновените хора".
Това тълкуване също не е библейско.
То не е библейско, първо, защото сти-
хът не говори за християните, които
търсят святост или освещение, а за
неспасените хора, които търсят оп-
равдание чрез спазване на закона.
Обърнете внимание на реда на думи-
те — „...бие, които Желаете да се оп-
равдаете чрез закона". И, второ, за-
щото то предполага възможност за
отлъчване на неспасените хора от
Христос, което не съответства на

верните представи за Божията бла-
годат.
3. Според третото тълкуване тук Па-
вел говори за хора, които твърдят, че
са християни, но не са наистина спасе-
ни, и които се стремят да се оправда-
ят, като изпълняват закона. Апосто-
лът им казва, че не може да има двама
спасители и че те трябва да изберат
единия от двамата — или Христос,
или закона. Ако изберат закона, те ще
се отлъчат от Христос като единс-
твена възможна надежда за оправда-
ние и ще са отпаднали от благодат-
та. Хог и Вайн описват това много
ясно:
„Христос трябва да бъде за човека или
всичко, или нищо. Той не приема частич-
но упование или двойствена вярност.
Този, който се оправдава чрез благодат-
та на Господ Исус Христос, е христия-
нин. Онзи, който се стреми да се оправ-
дае чрез дела, не е християнин. "20
5:5 Апостолът показва, че надеждата
на истинския Вярващ е много по-различ-
на от надеждата на законника. Христи-
янинът очаква надеЖдата за правдата.
Той се надява на времето, когато Господ
ще дойде и когато той ще получи просла-
вено тяло и няма вече да греши. Забеле-
жете, че тук не се казва, че християни-
нът се надява на оправдание, тъй като
той вече е получил положение на npaßeg-
ност пред Бога чрез Господ Исус Хрис-
тос (2 Кор. 5:21). Но той чака момента,
в който ще бъде изцяло праведен в себе
си. Той не се надява да постигне moßa
чрез нещо, което може сам да избърши,
а чрез Духа и чрез Вяра. СВетият Дух ще
избърши всичко, а вярващият просто ще
гледа с вяра как Бог го извършва. От дру-
га страна, законникът се надява да по-
лучи правда чрез собствените си дела,
чрез спазване на закона или чрез извърш-
ване на религиозни обреди. Това е една
празна надежда, тъй като опраВданието
не може да бъде постигнато по този на-

33

Галатяни 5

Забележете, че В този стих ПаВел
употребява местоимението „ние", дока-
то В 4 cm., когато говори за онези, които
се опитват да спечелят оправдание чрез
дела по закона, използва местоимението
„вие".
5:6 Законничеството няма никаква
сила. Що се отнася до човека, който е 6
Христос Исус (който е християнин),
нито обрязбането моЖе да го направи
по-добър, нито необрязването да го нап-
рави по-лош. Това, което Бог търси ВъВ
вярващия, е „вяра, която действа чрез
л!обо6". Вярата е пълна зависимост от
Бога. Вярата не е празно нещо. Тя се изя-
вява в неегоистично слуЖение на Бога и
чоВека. Мотивът за цялото това слуЖе-
ние е лкюобта. Така че вярата действа
чрез лк)боВта. Тя се диктува от лк>бов-
та, а не от закона. Това е една истина,
която се среща на много места В Писа-
нието — Бог не благоволява В ритуали,
а в истински благочестив ЖиВот.
5:7 ЗаконничестВото е непослушание
на истината. Галатяните са започнали
добре християнския си Живот, но след
това някой им е попречил. Този някой са
били logeucmume, законниците и лъЖеа-
постолите. Приемайки техните пог-
решни учения, светиите са проявили не-
послушание на БоЖията истина.
5:8 Законничеството не е боЖествено
учение. Думата „убеЖдение" тук означа-
ва вяра или учение. „Онзи, Който ви е
призовал", е Бог. Следователно учение-
то, което казва, че спазването на зако-
на моЖе да допълни вярата В Христос, не
идва от Бога, а от дяВола.
5:9 Резултатът от законничеството
е нарастващо зло. В Библията квасът е
символ на злото. На това място той оз-
начава злото учение на logeucmume.
Обикновено квасът или маята подквас-
Ват цялото тесто, В което се намират.
Тук moßa свойство се използва, за да се
покаЖе, че една малка грешка неизбеЖ-
но ще доведе и до по-големи грешки. Зло-
то никога не е статично. То трябва да
прикрие своите лъЖи, като измисля още

повече лъЖи. Законничеството е като
чесъна: няма значение колко си изял; той
винаги мирише. Дори и малко хора в цър-
квата да вярват в едно погрешно учение,
техните последователи ще станат мно-
го на брой, ако срещу тях не се вземат
строги мерки.
5:10 ЗаконничестВото носи осъЖдение
на своите учители. ПаВел е сигурен, че
галатяните ще отхвърлят лъЖливите
учения. Неговата увереност е в Господа.
Това би могло да означава, или че Господ
му е дал увереност по този въпрос, или че
познаването на Господа му дава да знае
със сигурност, че Великият Пастир ще
върне обратно при Себе Си заблудените
Си овце, моЖе би и чрез Писмото, което
им пише.
Що се отнася до самите лъЖеучители,
те ще бъдат наказани от Бога. Разпрос-
транението на заблуда е един много се-
риозен грях, тъй като чрез него се разВа-
ля църкВата (1 Кор. 3:17). Много по-лошо
е да учиш, че пиянството е разрешено,
отколкото ти самият да бъдеш пияни-
ца, защото лъЖеучителят възпроизвеЖ-
да стотици такива като себе си.
5:11 Законничеството отмахва събла-
зънта или спънката на кръста. Сега Па-
вел отговаря на абсурдното обвинение,
че дори и той понякога проповядва обряз-
ването. Апостолът все още продълЖава
да бъде гонен от logeume. Това гонение
би престанало незабавно, ако той започ-
не да проповядва обрязването, тъй като
това би означавало, че е престанал да
проповядва кръста. Кръстът е съблазън
за човека. Той го спира или спъва, защо-
то му казва, че сам по себе си човекът не
моЖе нищо да направи за спасението си.
Кръстът не даВа никакво място на
плътта или на нейните усилия. Той сла-
га край на човешките дела. Ако Павел
беше започнал да проповядва обрязВане-
то, moßa щеше да налоЖи необходимост-
та от дела и да отхвърли необходимост-
та от кръста.
5:12 Желанието на ПаВел да се отсе-
кат ония, които разколебаВат галатя-

34

Галатяни 5

ните, моЖе да се разбира и буквално:
апостолът Желае те да бъдат кастри-
рани. Те толкова ревностно използват
ноЖа, за да обрязВат други — нека сега
ноЖът бъде използван за тяхното собс-
твено кастриране! Най-вероятно обаче
тези думи са използвани в преносен сми-
съл, т. е. Павел Желае лъЖеучителите да
бъдат напълно отхвърлени от галатя-
ните.
Евангелието на благодатта винаги е
било обект на обвинения, че позволява на
хората да Живеят така, както на тях им
харесва. Авторите на подобни обвинения
казват: „Ако спасението е само чрез вя-
ра, тогава не моЖе да има никакъв конт-
рол върху поведението на човека." Зато-
ва апостолът бърза да посочи, че хрис-
тиянската свобода не е позволение за
грях. Идеалът на Вярващия е Животът
на Господ Исус и л1обовта към Христос
го кара да мрази греха и да обича све-
тостта.
МоЖе би ПаВел смята за необходимо
да предупреди своите читатели за опас-
ността от всепозволеността. Когато
хората Живеят известно време под огра-
ниченията на закона и след това получат
свобода, винаги съществува опасност да
преминат от едната крайност към дру-
гата — от непрекъснатото подчинение
към безотговорността. Равновесието
меЖду тези две крайности е свободата,
която стои меЖду закона и всепозволе-
ността. Християнинът е свободен от
закона, но не е беззаконен.
5:13 Християнската свобода не позво-
лява греха, а насърчава слуЖението с лк>
бов. Лкюобта мотивира цялото поведе-
ние на християнина, докато при закона
поведението на човека се мотивира от
страха от наказание, финдли казва
така: „Робите на лкюовта са истински-
те свободни хора."
Християнската свобода е в Христос
Исус (2:4), което изклкзчВа Всяка ВъзмоЖ-
ност за свобода за съгрешаВане. Ние ни-
кога не трябва да превръщаме нашата
свобода В основа на действията на

плътта. Също както една армия се ста-
рае да направи пробив В противниковите
редици, за да го използва като база за по-
нататъшни заВоевателни операции, та-
ка и плътта би могла да използва една
много малка територия, стъпвайки на
която да разшири своите позиции.
Подходящ начин за изразяване на наша-
та свобода се съдърЖа в следния призив:
„Научете се да бъдете роби един на
друг-"
А Т. Пиърсън казва следното:
„Истинската свобода се намира единс-
твено в подчинението на истинското ог-
раничение. Реката е свободна да тече, но
само в рамките на речното корито. Без
него тя се разлива и се превръща в едно
кално, застояло блато. Ако не са управ-
лявани от съответните закони, плане-
тите биха причинили унищожението не
само на самите себе си, но и на цялата
Вселена. Същият закон, който ни загрсик-
да отвътре, ни отделя и от онова, което
е отвън. Ограниченията, които регули-
рат нашата свобода, едновременно с
това я подсигуряват и защитават. Тук
не става въпрос само за контрол, но и за
правилен вид контрол, и за едно радост-
но подчинение, което прави човека свобо-
ден. "2I
5:14 В началото ни изглеЖда странно,
че Павел изведъЖ започва да говори от-
ново за закона, след като навсякъде до-
сега в това Послание той подчертава, че
Вярващите не са под закон. Всъщност
апостолът не увещава своите читате-
ли да се Върнат обратно към закона. Той
просто им показва, че онова, което зако-
нът изисква, но не моЖе да произведе, е
същото като това, което се получава В
резултат на упраЖняВането на христи-
янската свобода.
5:15 Законничеството неизменно Води
до разногласия, което очевидно е стана-
ло и в Галатия! Колко странно наисти-
на! Тук вшкдаме едни хора, които искат
да Живеят според закона, който изисква
от тях да обичат своите блиЖни, а се
случва точно обратното — те се хапят

35

Галатяни 5

и ядат едини други. Toßa е така, защото
тяхното победеше се диктува от плът-
та, на която законът даВа път и Върху
чиято основа той действа.
Б. Силата за святост (5:16—25)
5:16 Вярващият трябва да ходи по Духа,
а не по плътта. Да ходиш по Духа (или в
Духа), означава да позволиш на Духа да
Живее така, както Той иска; да останеш
В общение с Него; да Вземаш решения в
светлината на Неговата святост; да
мислиш за Христос, тъй като слуЖени-
ето на Духа е да изпълва ума на Вярващия
с Христос. Когато ние така ходим по
Духа, плътта, или егоистичното „аз", се
счита за мъртво. Нашите мисли не мо-
гат да бъдат едновременно заети и от
Христос, и от греха.
Скофилд казВа така:
„Проблемът на християнския Живот
се основава на факта, че докато христи-
янинът Живее в този свят, той е, така
да се каЖе, две дървета — старото дър-
во на плътта и новото дърво на боЖест-
веното естество, посадено чрез новороЖ-
дението. Проблемът е как да направим
старото дърво безплодно, а новото —да
раЖда плодове. Този проблем се решава,
като ходим по Духа. "22
Този и следващите стихове показват,
че плътта Все още присъства в христи-
янина, така че идеята за пълното изчез-
ване на грешното естество не моЖе да
бъде вярна.
5:17 Духът и плътта са В постоянна
борба. Бог е могъл да отстрани плътс-
кото естество на вярващите още при
обръщението, но е решил да не го напра-
ви. Защо е решил така? Защото е искал
християните непрекъснато да си спом-
нят за своята собствена слабост, да за-
висят непрекъснато от Христос, тех-
ния Свещеник и Защитник, и да ги нака-
ра неспирно да хвалят Онзи, Който е
станал Спасител на такива черВеи като
човеците. Вместо да премахне от нас
старото ни естество, Бог ни е дал Своя
Свети Дух, за да обитава В нас. БоЖият

Дух и нашата плът са в една непрекъсна-
та война и ще продълЖат да бъдат ВъВ
Война, докато не бъдем заведени у дома
на небето. Това, което вярващият
трябва да направи В този конфликт, е да
се предаде на Духа.
5:18 Онези, които са водени от Духа,
не са под закон. Този стих би могъл да се
разбира по два начина. Изразът „ако се
водите от Духа" би могъл да се разбира
като описание на всички християни. Сле-
дователно нито един християнин не е
под закон, нито един християнин не за-
виси от собствените си усилия. Духът е
Този, Който се противопоставя на зли-
те импулси в него. Също така „ако се Во-
дите от Духа" би могло да означава „ако
се издигате над плътта и ако мислите
ви са заети изцяло от Господа". Когато
човек мисли по този начин, неговите
мисли не са заети от закона или от
плътта. БоЖият Дух не води хората
така, че да гледат на закона като на
средство за оправдание. Точно обратно-
то — Той ги насочва към възкръсналия
Христос като към единствено основа-
ние да бъдат приети от Бога.
5:19—21 Вече споменахме, че законът
се харесва на плътта. Какви са делата,
които върши падналата природа? Не е
трудно да познаем делата на плътта.
Те са явни за всички. Прел1ободейст6о-
то23 е невярност по отношение на брач-
ната Връзка. Блудството е непозВолено
сексуално сношение. Нечистотата е
нраВстВено зло или похотливост. Сла-
дострастието (или разпътството) е
безсрамно поведение, на което липсва
сдържаност. Идолопоклонството е не
само поклонение на идоли, но и характер-
ната за него неморалност. Чародейст-
бото е магьосничество. Гръцката дума
е свързана с лекарствената практика
(pharmakeia). Тъй като в магьосничест-
вото са се използвали и лекарства, дума-
та е започнала да означава разговор със
злите духоВе или използване на магии. То
моЖе също така да вклкочва различни су-
еверия като например неща, които но-

36

Галатяни 5

сят „лош късмет" и др. ВраЖдите са
изяви на силна омраза или злоба, насоче-
ни npomuß отделни хора. Разприте са не-
хармонични отношения, разногласия или
караници. РебнуВанията са изрази на не-
goßepue и подозрение. Яростите са изб-
лици на гняВ и невъздържаност. Парти-
занствата са егоистични стремеЖи за
първенство на отделни хора понякога за
сметка на други. Раздорите са разделе-
ния, причинени от несъгласия. Разцепле-
нията са разделения, причинени от сВо-
еВолни хора, В резултат на които се об-
разуват секти. Завистите са недоволс-
тва, породени от успеха или благополу-
чието на другите. Убийствата24 са не-
законни умъртвявания на хора. Пиянст-
вата са напивания вследствие приемане-
то на алкохолни питиета. Пируванията
са шумни събирания, на които хората
употребяват големи количества алко-
хол.
Павел предупреждава своите читате-
ли, както вече е направил това веднъЖ,
че онези, „които вършат такива рабо-
ти, няма да наследят БоЖието царст-
во". Този пасаЖ не ни учи, че пияниците
не могат да бъдат спасени, а ни показва,
че онези, чийто Живот се характеризира
с такива дела, не са спасени.25
Защо Павел трябва да пише по такъв
начин на една християнска църкВа? Защо-
то не всички, които твърдят, че са спа-
сени, са истински БоЖии деца. Затова
навсякъде ß H3 Светият Дух много чес-
то съчетава разкриването на чудни ду-
ховни истини с най-сериозни предупреж-
дения към всички, които изповядат име-
то на Христос.
5:22,23 ВаЖното е да се види, че апос-
толът прави разлика меЖду делата на
плътта и плода на Духа. Делата са ре-
зултат от човешки усилия. Плодът се
раЖда, когато клончето стои или „пре-
бъдва" на лозата (Йоан 15:5). Разликата
меЖду тях е такава, каквато е разлика-
та меЖду фабриката и градината. Обър-
нете внимание на единственото число
на думата „а\одът". Светият Дух про-

извеЖда един вид плод — приликата с
Христос. Всички добродетели, които
сега са изброени, описват Живота на Бо-
Жието дете. Както казва д-р Скофилд—
всяка една от тях е чуЖда на човешко-
то сърце.
Лк)бовта е това, което Бог е и което
ние трябва да бъдем. Тя е описана много
красиво в 1 Коринтяни 13 и е изявена В
цялата си пълнота на кръста на Голго-
та. Радостта е задоволството и удов-
летворението от Бога и Неговите пъ-
тища. Христос я е описал в Йоан 4:34.
Мирът моЖе да вклкзчВа както БоЖия
мир, така и хармоничните взаимоотно-
шения меЖду християните. За мира в Жи-
вота на Изкупителя моЖе да прочетете
пасаЖа в Лука 8:22—25. Дьлгопгьрпение-
то е изтърпяване на страдания, неудоб-
ства и гонения. Върховният пример за
дълготърпение е описан 6 Лука 23:34.
Благостта е неЖност, която моЖе да се
види най-добре в отношението на Гос-
под към малките деца (Марко 10:14). Ми-
лостта или милосърдието* е внимание,
което показваме към другите. За да ви-
дим милостта в действие, трябва да
прочетем Лука 10:30—35. Верността
моЖе да означава упование в Бога, дове-
рие в нашите братя християни, лоял-
ност или надеЖдност. В случая моЖе би
най-подходящо е последното значение.
Кротостта е заемане на смирено поло-
Жение — като полоЖението, което е
заел Христос, умивайки краката на Сво-
ите ученици (Йоан 13:1—17). Себеобуз-
данието означава буквално въздърЖа-
ние, особено в областта на секса. В на-
шия Живот не трябва да има никакви из-
лишества. Ние трябва да отхвърлим
всякакви страсти, поЖелавания, амби-
ции и невъздържаност. Трябва да се уп-
раЖняВаме 8 умереност. Както казва
Самкзъл Чадуик:
„На съвременен английски език този па-
cask би звучал така: гнодът на Духа е лк>-
бящо, друЖелЬбно отношение; искрящ
* В някои ръкописи тази дума е изпусната. —
Бел. на npeß.

37

Галатяни 5

от радост дух и весел характер; трезв ум
и кротко поведение; търпение и издръж-
ливост при екстремни ситуации и прово-
кации от хора, които ти играят по нер-
вите; съчувствено проникновение и так-
тична помощ; добронамереност при фор-
мирането на мнение и сърдечна благот-
ворителност; лоялност и надеждност
при всякакви обстоятелства; смирение
дотам, че да забравиш себе си, радвайки
се на другите; себеобуздание и салюконт-
рол във всичко, което е и последният бе-
лег на съвършенството. Колко лтого
прилича всичко това на изложението в 1
Коринтяни 13!"26
Павел завършва този списък със зага-
дъчния коментар: „Против такива
неща няма закон!" Разбира се, че няма!
Тези добродетели са угодни на Бога, доб-
ри за човеците и благотворни за нас. Но
как се получава този плод? Чрез човеш-
ки усилия ли? Не. Той се получава, когато
християнинът Живее в общение с Бога.
Когато той гледа на Спасителя в лк>бя-
що посвещение и Му се подчинява в еЖед-
невния си Живот, тогава Светият Дух
извършва в него едно прекрасно чудо. Той
го преобразява според образа на Хрис-
тос. Гледайки Христос, той става като
Него (2 Кор. 3:18). Също както клончето
получава целия си Живот и храна от ло-
зата, така и вярващият в Христос полу-
чава цялата си сила от Истинската
Лоза и става способен да Живее плодот-
ворен Живот за Христос.
5:24 Онези, които са Христови, са раз-
пънали плътта. Времевата форма27 на
глагола показва определено, че действи-
ето е станало в миналото. То всъщност
е станало по време на нашето обръще-
ние. В момента, в който сме се покаяли,
в известен смисъл ние сме приковали на
кръста нашето старо, зло и покварено
естество с всички негови Желания и
страсти. Ние сме решили, че вече няма
да Живеем така, че да угаЖдаме на пад-
налата си природа и че тя повече няма да
заема първенствуващо място в нашия
Живот. Разбира се, това решение тряб-

ва непрекъснато да се подновява. Ние
непрекъснато трябва да дърЖим плът-
та на полагаемото и се място в смърт-
та.
5:25 Тук съкззът „ако" има значението
на „тъй като". Тъй като ние имаме ве-
чен Живот чрез делото на Светия Дух в
нас, нека да Живеем този нов Живот чрез
силата на Същия Свети Дух. Законът
никога не моЖе да даде Живот и никога
не е бил замислен да бъде начин на Живот
за християнина.
В. Практически увещания (5:26—6:10)
5:26 В този стих християните получа-
ват увещание да избягват три вида по-
ведение:
1.	Те трябва да избягват да бъдат гор-
ди: „Да не ставаме тщеславни", кое-
то буквално означава да не си позво-
ляваме да имаме лъЖливо или празног-
лаво мнение (за себе си). Бог не Желае
християните да бъдат надути или ви-
сокомерни самохвалци. Такова едно
самочувствие не съответства на по-
лоЖението на грешника, спасен по ми-
лост. Хората, които Живеят под за-
кона, често се чувстват горди заради
собствените си Жалки постиЖения и
се подиграват на онези, които не от-
говарят на техните критерии. Често
пъти християните законници се от-
насят с пренебреЖение към другите
християни, които не спазват същия
списък от незначителни забрани, кой-
то те спазват.
2.	Те също така трябва да избягват да
се дразнят едни други: „...един друг да
се не дразним." Когато един вярващ
принуЖдава или предизвиква другите
вярващи да се съобразят с неговото
мнение, той всъщност отхвърля из-
пълнения с Духа Живот. Човек изобщо
не познава проблемите и изкушения-
та на сърцето на другия, тъй като ни-
кога не е бил на неговото място.
3.	Да се въздърЖат от завист: „...и да не
си завшкдаме един друг." Завистта
е точно определен грях, при който чо-
1.	
38

Галатяни 6

Векът иска нещо, на което няма ни-
kakßo npaßo. Завистта кара човека да
ревнува другите заради no-големия им
успех, заради техните таланти, при-
тежания или привлекателна Външ-
ност. Хората, които нямат много
таланти или са слаби по характер, са
склонни да завшкдат на онези, които
успяват по-добре да спазват закона
от тях на външен вид. Истинският
вярващ винаги трябва да смята дру-
гите за no-Висши от себе си. Пазите-
лите на закона Желаят фалшива сла-
ва. Истинското величие е да слуЖиш
незабелязано и да работиш така, че
другите да не те виЖдат.
6:1 В този стих се намира едно прек-
расно твърдение за това как другите
християни трябва да се отнасят към
един вярващ, който съгрешава. То е в
пълно противоречие със закона, който
изисква съгрешилият да бъде наказан.
Изразът „...ако падне човек в някое
прегрешение" описва не толкова състо-
янието на човек, който непрекъснато
Живее в грях, колкото състоянието на
човек, който е изпадал в грях. За този чо-
Век трябва да се погриЖат духовните
християни. Плътските християни биха
могли да сторят много поВече зло, от-
колкото добро със своето праволинейно
и студено отношение. Освен това съгре-
шилият брат най-вероятно няма да при-
еме увещание от едни, които сами по
себе си не са в особено топли отношения
с Господа.
Този стих повдига един интересен въп-
рос. Ако някой човек е наистина духоВен,
би ли признал това? Нима духовните
хора не съзнават най-остро своите не-
достатъци? Кой тогава трябва да из-
Върши тази Възстановителна работа,
ако самото й извършване го определя
като духовен човек? Това няма ли да
бъде липса на скромност? Отговорът на
Всички тези въпроси е следният: истин-
ски духовният човек никога не би се хва-
лил със своето състояние, но неговото
лкюящо пастирско сърце ще го накара

сам да отиде и да говори със съгрешилия
за неговото възстановяване. Той няма
да направи това с чувство на гордост
или превъзходство, а „с кротък дух",
като не забравя, че също моЖе да бъде
изкушен.
6:2 Теготите могат да бъдат неуспе-
хите, изкушенията, изпитанията и про-
верките. Вместо да стоим на разстоя-
ние един от друг и да се критикуваме, ние
трябва да побързаме да отидем при бра-
та, който е в това полоЖение, и да му по-
могнем по всякакъв възмоЖен начин.
Христовият закон Вкл1очва всички запо-
веди на Господ Исус към хората, записа-
ни в НЗ. Той моЖе да се обобщи в една-
единствена заповед: „Обичайте се един
друг" (Йоан 13:34; 15:12). Ние я изпълня-
ваме, когато си носим взаимно товари-
те. Христовият закон е много по-разли-
чен от Мойсеевия закон. МойсееВият за-
кон обещава Живот в резултат на под-
чинение, без да ни дава силата да се под-
чиним, и насърчава това подчинение чрез
страха от наказание. Христовият за-
кон, от друга страна, е едно изпълнено с
л1обов наставление към всички, които
вече имат Живот. Вярващите стават
способни да пазят неговите заповеди
чрез силата на Светия Дух, като моти-
вът да правят това е лкзбоВта им към
Христос.
6:3 Ние всички сме направени от един
и същ материал. Когато видим, че някой
наш брат съгрешава, трябва да си спом-
ним, че самите ние бихме могли да бъдем
на неговото място. Когато един хрис-
тиянин започне да се мисли за по-висш
от другите, той развива една форма на
самоизмама. Ние никога не трябва да си
мислим, че носенето на товарите на дру-
гите е под нашето достойнство.
6:4 МоЖе би този стих ни предупреЖ-
даВа да се пазим от навика да сравнява-
ме себе си с другите и да намираме при-
чина за задоволство. Апостолът подчер-
тава, че на Христовото съдилище всеки
от нас ще бъде изпитан индивидуално, а
не в сравнение с другите. Така че всеки

39

Галатяниб

от нас трябВа да Внимава на себе си, за
да моЖе да се хвали само със своята ра-
бота, а не с неуспехите на другите.
6:5 ВъВ 2 cm. ПаВел ни учи, че трябВа да
си носим един на друг скърбите, страда-
нията и проблемите, които изпитваме
В този ЖиВот. Идеята В 5 cm. е, че на
Христовото съдилище Всеки от нас ще
трябва да понесе своя собствен товар
от отговорност.
6:6 Вярващите са отговорни да под-
дърЖат християнските си учители. „Не-
ка прави участник във всичките си бла-
га" означава „нека споделя с тях матери-
алните си блага и нека ги подкрепя с мо-
литва и благочестива загриЖеност".
6:7 И макар че другите могат да не за-
белеЖат нашето пренебрежение към Бо-
Жиите слуЖители, Бог го виЖда и ни дава
съответната Жътва. Ние Жънем това,
което сме посели, и дори много повече
от това, което сме посели. Когато сто-
панинът посее пшеница, той ще поЖъне
също пшеница — понякога двадесет, по-
някога шестдесет, а понякога сто пъти
повече. Според Скофилд „тук Духът не
говори на грешниците за техните грехо-
ве, а на светиите за тяхната духовна ни-
щета".
Разбира се, В един по-широк смисъл съ-
що така е Вярно, че „ония, които орат
беззаконие и сеят нечестие, това и Жъ-
нат" (ЙоВ 4:8) u че „понеЖе посяха Вя-
тър, затова ще поЖънат Вихрушка" (Ос.
8:7). Историкът ДЖ. А. Фрауд е казал:
„Определено моЖеда се каЖе, че истори-
ята повтаря все един и същ урок—това,
че по някакъв начин светът е построен на
морални основи, и че както излиза на
края, той е добър за добрите и лош за зли-
те. "28
6:8 И макар че В един по-общ смисъл е
Вярно, че ние Жънем това, което сеем,
трябва да отбелеЖим, че това напомня-
не идва след увещанието за християнско-
то даване. Когато погледнем нещата по
този начин, ще Видим, че да сееш за
плътта, означава да харчиш парите си
за себе си, за собствените си удоволст-

вия и удобства. Да сееш за Духа, означа-
ва да използваш парите си за осъществя-
ването на БоЖиите интереси.
Онези, които правят първото, Жънат
разочарования и загуби още тук, на земя-
та, защото с годините научават, че
плътта, заради която са Живели, тлее и
умира. Затова В следващия свят те ще
загубят вечни награди. Тези, които сеят
за Духа, ще поЖънат от Духа вечен Жи-
вот. Изразът „вечен Живот" се използ-
ва В Библията В дВа смисъла: (1) като
нещо, което Всеки вярващ притеЖава
още сега (Йоан 3:36); и (2) като нещо, ко-
ето всеки ВярВащ получава В края на зем-
ния си Живот (Рим. 6:22). Онези, които
сеят за Духа, се наслаЖдават на вечния
Живот тук и сега по начин, по който дру-
гите християни не се наслаЖдават. Ос-
вен това, когато пристигнат в небесния
си дом, те ще поЖънат и наградите, ко-
ито следват верността.
6:9 За да не би някой от неговите чи-
татели да се обезкураЖи, Павел им на-
помня, че макар и да не се получават вед-
нага, тези награди са сигурни. Човек не
Жъне Житото в деня, В който посее зър-
ното. Така е и в духовното царство. Наг-
радите ще дойдат своевременно, след
като вярно сме посели.
6:10 „Своите по вяра" са Всички спасе-
ни, без оглед на деноминацията или на
църквата, към която те принадлеЖат.
Ние не само трябва да показваме внима-
ние към вярващите, но това внимание
трябва да бъде особено. Нашата цел не
трябВа да бъде отрицателна — да им
направим колкото се моЖе по-малко зло,
а положителна — да им направим колко-
то се моЖе повече добро. ДЖон Уесли е
изразил това по един особено изразите-
лен и сбит начин: „Правете всичкото
добро, което моЖете; по всякакъв на чин,
по който моЖете; на всички хора, на ко-
ито моЖете; и дотогава, докогато мо-
Жете."

40

Галатяни 6

Г. Заклктние (6:11—18)
6:11 „Вшкте с колко едри букви ви писах
със собствената си ръка!" Вместо да
продиктува това Писмо на някой сВой
помощник както обикновено, ПаВел го
пише сам. МоЖе би едрите букви, с кои-
то е писал, са резултат от дълбоките
чуВстВа, които е изпитВал 8 Желанието
си да се пребори със законниците и кои-
то показват колко сериозно е неговото
отношение към тяхната заблуда. Или,
както много хора смятат на основание
на този и други пасаЖи, те подсказват,
че зрението на Павел е било увредено.
Ние поддърЖаме Второто мнение.
6:12 Юдеистите са искали да се предс-
тавят добре по плът, като са организи-
рали големи групи от последователи. Те
са успявали да направят това, като са
настоявали да се спазва обрязването.
Хората често са склонни да събл1одават
различни ритуали и церемонии, стига те
да не изискват от тях да променят на-
виците си. Днес е обичайно да се изграЖ-
дат големи църкви чрез заниЖаване на
нормите за Живот в тях. ПаВел обаче
виЖда нечестието на тези лъЖеучители
съвсем ясно и ги обвинява, че тяхното
Желание е „да не бъдат гонени за Хрис-
товия кръст". Кръстът олицетворява
осъЖдението на плътта и на усилията
и да угоди на Бога. Кръстът слага край
на плътското естество и неговите най-
благородни усилия. Кръстът означава
отделяне от злото. Затова хората мра-
зят неговото славно послание и преслед-
ват онези, които го проповядват.
6:13 Законниците всъщност не са заин-
тересувани истински да спазват закона.
Това, което те искат, е един лесен начин
за придобиване на обръщенци, за да мо-
гат да се хвалят с дългия списък от пос-
ледователи. Бойс казва така: „Това е
един опит за спечелване на другите за
нещо, което само по себе си води до неу-
спех, защото дори и онези, които са об-
рязани, не могат да пазят закона."

6:14 Основанието на Павел за хвалба
не се намира В човешката плът, а в кръс-
та на нашия Господ Исус Христос. На
този кръст светът е умрял за Павел и
Павел е умрял за света. Когато един чо-
век се спаси, светът му казва „Сбогом!"
и той казВа „Сбогом!" на света. Той е за-
губен за света, тъй като вече не се ин-
тересува от неговите мимолетни удо-
волствия. Светът вече не го привлича,
защото той е намерил Един, Който го
задоволява напълно, финдли казВа след-
ното: „ Човек вече не люЖе да вярва в све-
та, не люЖ.е да се гордее с него, не моАе
да му оказва никаква почит. Светът е за-
губил за него всичката си слава и очаро-
вание и повече не мозке да управлява него-
вия кивот." Следователно кръстът
стои като една голяма бариера или водо-
раздел меЖду света и БоЖието дете.
6:15 Макар и да не личи от пръв поглед,
този стих е едно от най-ваЖните твър-
дения на християнската истина в цяло-
то Послание.
Обрязването е външен ритуал, Вън-
шен обряд. Юдейските учители праВят
така, че всичко да зависи от съблк>дава-
нето на този обряд. Обрязването е ос-
новата на кздеизма. Павел събаря тази
основа с един замах, като казва: „нито
обрязването е нещо". Нито ритуалът,
нито 1одеизмът, нито законничеството
са нещо. Веднага след това апостолът
добавя: „нито необрязването". Има хо-
ра, които се гордеят, че не спазват ни-
какви ритуали. Цялото слуЖение на тях-
ната църква е един голям бунт срещу ри-
туалите. Това обаче също не ги ползва.
Това, което наистина има значение за
Бога, е „новото създание". Бог иска да
види човешкия ЖиВот променен, финдли
казва така: „Истинското християнст-
во е християнството, което обръща
злите хора в добри и превръща робите на
греха в БоЖии синове." Всички хора при-
надлеЖат към едно от двете създания.
Като чоВеци, родени В този свят, те са
грешни, безпомощни и осъдени. Всички-
те им усилия да се спасят или да помог-

41

Галатяни 6

нат на Бога за спасението си чрез добрия
си характер или чрез добрите си дела са
напразни и ги остаВят непроменени. Но-
вото създание се оглавява от Възкръсна-
лия Христос и ВклЬчВа Всички, които са
били изкупени от греха и са получили ß
Него нов Живот. И тъй като новото
създание е цялото Христово—от нача-
ло до край, то изклк>чва всякаква мисъл
за спечелване на БоЖието благоволение
чрез доброта на характера или чрез дела.
Християнинът наистина Живее свят
Живот, но не като спазва някакъв ри-
туал, а като се предава на Христос и Му
позволява да Живее СВоя ЖиВот 8 него.
Новото създание не е подобрение или до-
бавка към старото, а нещо съвсем раз-
лично.
6:16 Какво е това правило, за което
Павел говори тук? Това е правилото на
новото създание. Апостолът изказва
двойно благословение на мир и милост
на всички, които проверяват Всяко уче-
ние чрез Въпроса „Това учение от новото
създание ли е, или от старото?" и които
отхвърлят всяко учение, което не е от
новото създание.
„И на Бо/кия Израил." Много хора при-
емат, че тези думи се отнасят до църк-
вата. Но ние смятаме, че под „Бозкия
Израил" трябва да се разбират онези ев-
реи, които са такива по роЖдение и кои-
то приемат Господ Исус като Месия. За
хората, които са Живели под закона, не е
имало нито мир, нито милост, но сега
делът на онези, които са в новото създа-
ние, са както мирът, така и милостта.
6:17 Павел, който някога също е бил
роб на закона, сега е освободен от това
робство от Господ Исус. Сега той при-
надлеЖи на Господа като един, който е
станал Негов роб по Желание. Също как-
то някога робите са били белязвани с пе-
чата на техния господар, така и Павел
носи на cßoemo тяло белезите на принад-
леЖността си към Господ Исус. Какви са
тези белези? ТоВа са белезите, които
Господ Исус е получил от ръцете на СВо-
ите гонители. Затова сега апостолът

казва: „Нека никой не се опитва да ме
превъзпитава. Не ми говорете за белези-
те на обрязването и не ми показвайте
колко е хубаво робството на закона. Аз
нося белезите на моя нов Господар —
Исус Христос."
6:18 Апостолът скоро ще остави перо-
то, но преди това иска да каЖе още една
дума. Коя е тя? БЛАГОДАТ — думата,
която е толкова характерна за негово-
то благовестие. Благодат, а не закон.
ТоВа е думата, с която Павел започна
своето Послание (1:3), и това ще бъде ду-
мата, с която ще го завърши. „Благо-
датта на нашия Господ Исус Христос
да бъде с вашия дух. Амин."
Законничеството
След като завърши изучаването на Пос-
ланието към галатяните, човек би си по-
мислил, че Павел оборва поддръЖниците
на законничеството толкова решител-
но, че този въпрос никога повече няма да
тревоЖи църквата. Но историята и
практиката показват точно обратно-
то! Влиянието на законничеството Вър-
ху християнството днес е толкова сил-
но, че много хора наистина вярват, че то
е част от него.
Да, за съЖаление законниците продъл-
Жават да бъдат меЖду нас. Как иначе
бихме могли да наречем онези хора, кои-
то се представят за слуЖители на Хрис-
тос и учат например, че конфирмацията,
кръщението или членството в църква-
та са необходими условия за спасението;
или че законът трябва да определя начи-
на на Живот на вярващия; или че ние се
спасяваме чрез вяра, но запазваме спасе-
нието си чрез дела? Какво друго, ако не
к>деизъм, допълнително внесен В христи-
янството, е назначената от човеци сис-
тема на свещеничеството с неговото
отличително облекло; или църковните
сгради, построени по подобие на храма,
със специално изработени олтари и сло-
Жен ритуал; или църковният календар с

42

Галатяни 6

определени дни за пости, празници и чес-
твания?
И какво, ако не галатийска ерес, е
твърдението, че вярващите трябва да
пазят съботата, ако искат накрая да се
спасят? Съвременните проповедници на
законничеството предприемат масира-
ни атаки срещу онези, които изповядват
вяра в Христос, и това налага всеки вяр-
ващ да бъде предупреден за опасността
от тяхното учение и да бъде наставен
как да им отговаря.
Поборниците на съботата обикнове-
но започват, като проповядват еванге-
лието за спасение чрез вяра в Христос.
Те използват л1обими евангелски химни,
за да примамят лековерните, и дават
вид, че обръщат много голямо Внимание
на Библията. Но много скоро започват
да карат своите последователи да спаз-
ват Мойсеевия закон и особено заповед-
та за съботния ден. (Съботата е седми-
ят ден на седмицата.)
Всеки би се запитал, как тези хора се
осмеляват да правят това в светлина-
та на учението на Павел, който изрич-
но казва, че християнинът е умрял за за-
кона? По какъв начин те заобикалят
толкова ясните твърдения на Послани-
ето към галатяните? Отговорът е, че
те правят това, като поставят грани-
ца меЖду моралния и церемониалния за-
кон. Моралният закон са десетте БоЖии
заповеди. Церемониалният закон вклк>ч-
ва всички останали заповеди, дадени от
Бога, като правилата за храненето, за
проказата, за БоЖиите приноси и др.
Те казват, че като израз на вечната
БоЖия истина моралният закон никога
не е бил отменен. Идолопоклонството,
убийството и прелк>бодейството вина-
ги ще бъдат противни на БоЖия закон.
Церемониалният закон обаче бил отме-
нен в Христос. Следователно — казват
те — когато Павел проповядва, че хрис-
тиянинът е умрял за закона, той говори
за Церемониалния закон, а не за десетте
БоЖии заповеди.

И тъй като моралният закон все още
продълЖава да е валиден, християните са
длъЖни да го спазват — настояват те.
Това означава, че християните трябва
да пазят съботата, т. е. че те не тряб-
ва да вършат никаква работа в този ден.
Законниците твърдят, че един от папи-
те на римокатолическата църква бил
въвел промяната на спазването на дни-
те от събота в неделя в пълно неподчи-
нение на Библията.
Всичко това звучи много логично и убе-
дително, но всъщност изобщо не съот-
ветства на БоЖието слово. Помислете
върху следните няколко съобраЖения:
1.	Във 2 Коринтяни 3:7—10 десетте Бо-
Жии заповеди са наречени „това, кое-
то преминаваше". В 7 cm. законът е
описан като „слуЖението на онова,
което докарва смърт". Това моЖе да
означава единствено моралния, а не
церемониалния закон. Само десетте
БоЖии заповеди са били написани с
букви, издълбани на камък, от БоЖия
пръст (Изх. 31:18). В 11 cm. четем, че
слуЖението на това, което докарва
смърт, макар и славно, е било нетрай-
но. Има ли нещо по-ясно от това?
Следователно съботата няма никак-
ви изисквания към християнина.
2.	Нито един езичник не е получавал за-
повед да спазва съботата. Законът е
бил даден само на еврейския народ
(Изх. 31:13). И макар че Сам Бог си е
починал на седмия ден, Той не е запо-
вядал на никого да прави същото, пре-
ди да даде закона на израелския народ.
3.	Християните не са започнали да праз-
нуват неделята за сметка на събота-
та на основание на заповед на който и
да е папа. Ние отделяме Господния
ден като специален ден за поклонение
и слуЖение, защото на този ден Гос-
под Исус е възкръснал от мъртвите,
което е едно доказателство, че дело-
то на изкуплението е било завършено
окончателно и напълно (Йоан 20:1).
На същия този ден са се срещали и
ранните ученици, за да разчупват хля-
1.	
43

Галатяни 6

ба като Възпоминание на смъртта на
Господа (Деян. 20:7). Също така не-
делният ден е бил посочен от Бога на
християните, за да отделят cßoume
приноси според успеха, който Господ е
даВал на работите им (1 Кор. 16:1,2).
ОсВен moßa Светият Дух е бил изпра-
тен от небето също В първия ден на
седмицата.
Християните не пазят Господния ден
като средство за постигане на свя-
тост или поради страх от наказание.
Те го пазят в израз на лкзбов и посве-
щение на Този, Който е дал Себе Си за
тях.
4.	Павел не прави разлика меЖду морал-
ния закон и церемониалния закон, а
казва, че законът е едно цяло и че той
носи проклятие на Всички, които се
стремят да постигнат оправдание
чрез него, без да успеят да го спазят
целия.
5.	Девет от десетте БоЖии заповеди се
повтарят и в НЗ като морални нас-
тавления към БоЖиите деца. Те зася-
гат неща, които сами по себе си са
добри или лоши. Единствената запо-
Вед, която е изпусната В НЗ, е запо-
Ведта за съботния ден. Само по себе
си пазенето на определен ден не е
нито добро, нито лошо. Християни-
те не са получили наставление да па-
зят съботния ден. Писанието опреде-
лено заявява, че християнинът не
моЖе да бъде осъден за това, че не го
спазва (Кол. 2:16)!
6.	Наказанието за нарушаването на съ-
ботната заповед в СЗ е било смърт
(Изх. 35:2). Но онези, които изискват
от вярващите да пазят съботата

днес, не могат да изпълнят moßa на-
казание спрямо нарушителите. По
този начин те обезценяват закона и
принизяват неговия авторитет,
като не настояват за удовлетворява-
не на неговите изисквания. Всъщност
те казват: „Това е БоЖият закон и
вие сте длъЖни да го спазвате, но и да
не го спазвате, нищо няма да ви се
случи."
7. Христос, а не законът, е правилото за
Живота на вярващия. Ние трябва да
Живеем така, както Той е Живял. Това
е един много по-Висок критерий за Жи-
вот от критерия, който се определя
от закона (Мат. 5:17—48). Ние полу-
чаваме сили да Живеем свят Живот
чрез Светия Дух и искаме да Живеем
свято от л!обов към Христос. Изиск-
ваната от закона праведност се из-
пълнява от онези, които ходят не по
плът, а по Дух (Рим. 8:4).
И така, учението, че вярващите
трябва да пазят съботата, противо-
речи на Библията (Кол. 2:16) и е едно
„друго благовестие", което БоЖието
слово заклеймява като проклето (Гал.
1:7,9).
Нека Бог даде на всекиго мъдрост, за
да моЖе да познава злото учение на за-
конничеството в каквато и форма да
го срещне! Нека никога не търсим оп-
раВдание или осВещение чрез ритуали
или човешки усилия, а да разчитаме из-
цяло и единствено на Господ Исус
Христос за Всяка нуЖда. Нека винаги
помним, че законничеството е оскър-
бление за Бога, тъй като то замест-
ва Действителността със сянката,
Христос с церемониализма.

44

Галатяни — Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(1:8, 9) John Stott, Only One Way: The
Message of Galatians, pp. 27,28.
2)	(1:18—20) В критическия текст се
казВа Кифа (арамейското име го. Пе-
тър).
3)	(2:1) Е. F. Kevan, The Keswick Week
1955, p. 29.
4)	(2:3) Обрязването е проста хирурги-
ческа операция, извършвана върху
мъЖете. Когато Бог е наредил на
Авраам и неговите потомци да се
обрязват, Той го е дал като знак на
завета Си с тях, според който Той
ще бъде техен Бог и те ще бъдат
Негови л1оде (Бит. 17:1—11). Обряз-
Ването не е било само физически бе-
лег, а и духовен символ. Авраам е бил
обрязан В знак на повярването си в
Бога (Рим. 4:11). Много скоро обаче
logeume са забравили духовното зна-
чение на обрязването и са започна-
ли да го извършват само като един
формален ритуал. По този начин то
е загубило своята стойност В Бо-
Жиите очи.
В НЗ заповедта за обрязването е
отпаднала, тъй като отношенията
на Бога както с езичниците, така и
с logeume се основават на благодат-
та. В ранните години на църквата
вярващите евреи са мислели, че об-
рязването е необходимо за спасени-
ето. Оттук и названието на тези
вярващи — „обрязаните" (Гал. 2:12).
5)	(2:3) Доста подробен разказ за тази
среща в Ерусалим е даден в Деяния-
та 15 глава. Изучете го внима-
телно.
6)	(2:11) ВЖ. 2 забележка.
7)	(2:13) Препинателните знаци, вклЬ-
чително и кавичките, са добавени
към текста на Библията по-късно.
На това място някои преводачи
слагат край на цитата, разглеЖдай-
ки пасаЖа от 14 до 21 cm. като по-

късно обяснение на Павел на думите
му към Петър.
8)	(2:21) W. М. Clow, The Cross in the
Christian Experience, p. 114.
9)	(3:1) Което Все пак не означава, че
на Въпроса не моЖе да се даде отго-
вор В мн. ч.
10)	(3:5) Най-старите ръкописи са съ-
дърЖали само главни букви. (Малки-
те букви са били въведени по-късно.)
И макар че голямото „Т" в местои-
мението „Този" е резултат от ре-
дакторска намеса, в този случай то
съответства на контекста.
11)	(3:13) J. Cynddylan Jones, Studies in the
Gospel According to St. John, p. 113.
12)	(3:20) Макар на пръв поглед да изг-
леЖда, че има противоречие меЖду
аргумента тук и факта, че по-къс-
но Христос е наречен „посредник на
нов завет" (Евр. 9:15), думата„иос-
редник" има два различни смисъла на
тези две места. Мойсей е послуЖил
като посредник просто защото е
получил закона от Бога и го е дал на
израелския народ. Той е бил посред-
никът или представителят на на-
рода. Христос е Посредник на Но-
вия Завет в един много по-възвишен
смисъл. Преди Бог да е могъл спра-
ведливо да даде благословението на
този завет, Господ Исус е трябва-
ло да умре. Също както едно човеш-
ко завещание влиза в сила само след
смъртта на завещателя, така и
Новият Завет е тряВало да бъде
подпечатан само с кръвта на Хрис-
тос. Той е трябвало да даде Себе Си
като откуп за всички (1 Тим. 2:6).
Христос не само осигурява благос-
ловенията на завета за Своите
хора, но и пази тези хора В един
свят, който е антагонистично нас-
троен към тях. Той праВи това
като Първосвещеник и като За-
щитник и това е също част от Не-
говата посредническа слуЖба.
13)	(3:24) Гръцката дума „paidagogos"
(от която произхоЖда думата „пе-
8)	
45

Галатяни — Крайни белеЖки

дагогика ") означава буквално „дете-      22)
Водител". ТоВа е бил човек, обикно-
вено роб, който е трябвало да за-      23)
ВеЖда детето до училище и да го до-
ВеЖда обратно Вкъщи. Понякога
той е моЖел и да преподава.
14)	(4:7) Критическият текст гласи
просто „наследник чрез Бога".
15)	(4:7) Norman В. Harrison, His Side
Versus Our Side, p. 71.
16)	(4:13) Има няколко теории Във връз-
ка с тази „телесна слабост" на Па-
Вел. Най-Вероятното предполоЖе- 24)
ние е, че става Въпрос за някаква
очна болест. Някои от другите
предположения са малария, мигрена,
епилепсия и няколко други често
срещани болести в Средния изток.
17)	(4:17) Stott, Galatians, p. 116.	25)
18)	(5:1) С. Н. Mackintosh, Genesis to
Deutronomy, pp. 232, 233.	26)
19)	(5:4) C. F. Hogg and W. E. Vine, Epistle
of Paul the Apostle to the Galatians, p.
241.	27)
20)	(5:4) C. F. Hogg and W. E. Vine, Epistle
of Paul the Apostle to the Galatians,
p. 241.
21)	(5:13) Arthur T. Pierson, няма други
данни.	28)

(5:16) C. I. Scoffield, In Many Pulpits
with Dr. C. I. Scoffield, p. 234.
(5:19-21) В критическия текст ду-
мата „прелк>бодейство" е изпусна-
та* Често пъти думата „прелк>бо-
действо" (porneia) се преВеЖда като
„разврат", който я вклктва в свое-
то значение. Но едва ли Павел би
пропуснал да спомене този уЖасен
грях на съпруЖеска неВярност В
един подобен списък от плътски
грехове.
(5:19—21) В критическия текст ду-
мата „убийства" (phonoi) е изпусна-
та* Тъй като тя много прилича на
предишната дума („зависти",
phthonoi), моЖем да предполоЖим, че
е била изпусната при преписване.
(5:19—21) ВЖ. белеЖката върху
1 Коринтяни 6:9.
(5:10—21) Samuel Chadwick, quoted
by James A. Steward, Pastures of Tender
Grass, p. 253.
(5:24) Времето на глагола е индика-
тивен аорист (estauorosan). To под-
чертава не толкова резултатите
от действието, колкото самото
действие.
(6:7) J. A. Froude, няма други данни.

* Също както и В преВода на Библията на
бълг. ез. от 1924 ?.. — Бел. на преВ.

Галатяни — Библиография

Библиография
Cole, Alan,
The Epistle of Paul to the Galatians,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1965.
Eadie, John,
Commentary on the Epistle of Paul to the
Galatians,
Edinburgh: T. and T. Clark, 1884.
Harrison, Norman B.,
His Side Versus Our Side,
Minneapolis: The Harrison Service, 1940.
Hogg, C. F., and W. E. Vine,
Epistle to the Galatians,
Glasgow: Pickering and Inglis, 1922.
Ironside, Harry A.,
Expository Messages on the Epistle to the

Galatians,
New York: Loizeaux Brothers, 1941.
Kelly, William,
Lectures on the Epistle of Paul the Apostle to
the Galatians,
London: G. Morrish, n. d.
Lightfoot, J. B.,
The Epistle of St. Paul to the Galatians.,
Grand Rapids: Zondervan Publishing
Company, 1962.
Mackintosh, C. H.,
Genesis to Deutronomy,
Neptune, N. J.: Loizeaux Bros.
Stott, John. R.,
Only One Way: The Message ofGalatians.,
Downers Grove, IL: Inter-Varsity Press,
1968.

47

Посланието на апостол ПаВел към ефесяните
„Короната на Павловите писания."
ДЖ. АрмитидЖ Робинсън
„Посланието на Павел за третото небе."
А. Т. Пиърсьн

Въведение
I.   Уникално място в канона
В някои аспекти Посланието към ефеся-
ните е типично Павлово послание: позд-
равът, благодарението, излагането на
учението, приложението на това учение
като наш дълг и завършващите поздрав-
ления. Едновременно с това обаче, без да
престава да бъде истинско Писмо, Пос-
ланието към ефесяните прилича много
на проповед или дори на християнско бо-
гослуЖение и хваление. Чрез това Писмо
— както казва Муърхед —„ние навлиза-
ме в тишината и спокойствието на едно
светилище... В него преобладава атлюс-
ферата на покой, размишление, поклоне-
ние и мир."1
Независимо от факта, че толкова
много хора се съгласяват с цитираната
no-горе оценка на Робинсън, някои съвре-
менни изследователи, пренебрегвайки
осемнадесет или деветнадесет века
християнско учение, твърдят, че Павел
не би могъл да бъде авторът на Писмо-
то до ефесяните. Но нека да разгледаме
фактите и да видим дали това е така.
Н. Авторство
Външните доказателства, които подк-
репят тезата, че Посланието към ефе-
сяните е автентично Павлово Писмо, са
сигурни и убедителни. За нито едно дру-
го Послание на ПаВел няма такива ранни
и непрекъснати доказателства, като се

започне с цитирането му от Климент
от Рим, от Игнатий, от Поликарп и от
Херма и се продълЖи с Климент от
Александрия, Иреней и Иполит. Маркион
го е вклк>чил в своя „канон", но под назва-
нието „Послание към лаодикийците". То
се съдърЖа и в Мураторианския канон
като едно от Посланията на Павел.
Вътрешните доказателства съдър-
Жат факта, че авторът на Посланието
два пъти посочва изрично, че името му е
Павел (1:1 и 3:1). При това (в някои от-
ношения) съдърЖанието му толкова
прилича на съдърЖанието на Послание-
то към колосяните, че спокойно моЖем
да предполоЖим, че двете Писма са били
написани скоро едно след друго. Както
вече споменахме, структурата на това
Послание е типична Павлова структура.
Естествено, в тази книга Павел въвеЖ-
да и някои нови идеи, но ако един писател
не моЖе да направи това без опасност да
бъден обвинен във фалшификация, то
възмоЖностите на библейските автори
да спомогнат за растеЖа на светиите
ще се окаЖат наистина нищоЖни!
Либералният германски изследовател
Шлайермахер е бил моЖе би първият,
който не е приел авторството на Павел.
Той е бил последван от много съвремен-
ни изследователи като например Мофат
и Гудспид. За да се отрече авторството
на апостола, се използват такива субек-
тивни аргументи като речниковия със-
тав, стила, „модерното" учение и други
подобни. Но трябва да каЖем, че за все-
ки един от тези аргументи моЖе да се

49

Ефесяни

намери задоволителен контрааргумент.
На фона на убедителните странични до-
казателства и на мнението на огромен
брой ерудирани изследователи, които
смятат, че Посланието към ефесяните
не само е написано в духа на Павел, но и
че е „неговото най-боЖествено Посла-
ние" — както казва КолеридЖ, автен-
тичността на това Писмо се налага
сама по себе си.
III.	Датиране
Заедно с Посланията към колосяните,
филипяните и филимон Писмото до ефе-
сяните е едно от така наречените „зат-
ворнически Писма" на Павел. За кое точ-
но затваряне на апостола става въпрос
тук (3:1; 4:1), не е съвсем ясно. Някои из-
следователи предполагат, че тук става
въпрос за двегодишния престой на Павел
в Кесария или дори за едно недоказано
затваряне на апостола в Ефес, но везни-
те на доказателствата като че ли на-
теЖават в посока на първото затваря-
не на Павел в Рим (малко след 60 г. сл.
Хр.). Също както и Писмото към коло-
сяните (4:7—9), това Послание е било за-
несено в провинция Азия от Тихик (6:21,
22). Този факт обяснява сходството в
съдърЖанието на двете Послания в док-
тринално отношение, тъй като едни и
същи идеи са вълнували ума на апостола,
докато ги е писал.
IV.	Историческа обстановка и теми
Главната тема на Ефесяните е това, ко-
ето ПаВел нарича „тайната". Под това
понятие той няма предвид нещо, което
не моЖе да се обясни, а чудна истина, ко-
ято не е била изявена никога преди това
и която се открива в този момент.
Възвишената истина, която образува
сърцевината на това Послание, е вест-
та, че сега както вярващите logeu, така
и вярващите езичници са едно 6 Христос
Исус. Те са членове на църквата, която е
Христовото тяло. Понастоящем те се-
дят с Христос в небесни места, а 8 бъде-

ще ще споделят Неговата слава като
Глава на всичко.
Тайната се открива във всяка от
шестте глави на това Послание.
В 1 гл. тя е наречена „тайната на Бо-
Жията воля" и изразява едно очакване на
времето, когато всичко небесно и всич-
ко земно ще бъде оглавено от Христос
(9,10 cm.). Участници в славата на този
ден ще станат както вярващите Jogeu
(11 cm., „ние"), така и вярващите езични-
ци (13 cm., „вие"). Заедно с Христос те
ще царуват над цялата вселена като Не-
гово тяло и Негова пълнота (22,23 cm.).
Гл. 2 описва как и logeume, и езичници-
те се спасяват чрез БоЖията благодат;
как те се примиряват с Бога и един с
друг; как, в сък>з с Христос, те стават
един човек; и как се вграЖдат заедно в
Духа за свято БоЖие обиталище.
Гл. 3 дава най-ясното обяснение на та-
зи тайна. В нея тя е наречена „Христо-
вата тайна". Христос е Главата, а всич-
ки вярващи са Неговото тяло. В това
тяло вярващите езичници са съвместни
наследници, съвместни части и съвмес-
тни участници в БоЖието обещание
(6 cm.).
Гл. 4 подчертава единството на тяло-
то и БоЖия план за неговия растеЖ към
зрялост (1—16 cm.).
В 5 гл. тайната е наречена „Христос и
църквата" (32 cm.). Връзката меЖду
Христос и църквата е образец на връзка-
та меЖду вярващия съпруг и неговата
съпруга.
И най-накрая, в 6 гл., Павел говори за
„тайната на благовестието", за което
той е „посланик в окови" (19,20 cm.).
Опитайте се да си представите въз-
действието на тази вест върху вярва-
щите езичници, на които тя е била изп-
ратена. Те не само са спасени по благо-
дат чрез вяра също като Ьдеите, но и за
първи път имат еднакви привилегии с
тях. Що се отнася до полоЖението им
пред Бога, те не са с нищо no-низши. И
освен това тяхното предназначение е да
бъдат поставени на трона заедно с

50

Ефесяни 1

Христос като НегоВо тяло и НегоВа не-
Вяста, споделяйки славата на Неговото
Вселенско управление.
Друга ВаЖна тема на Посланието към
ефесяните е темата за лЬбовта (на гр.
„agape": л1обов, която се изразяВа чрез во-
лята). ТоВа е темата, с която ПаВел за-
почВа и завършва своето Послание (1:4;
6:24). Освен това глаголът „л1обя" и съ-
ществителното „лкзбоВ" се използват в
това Послание много по-често в сравне-
Схема на изложението
I. ПолоЖението на вярВащия В Хрис-
тос (1—3 гл.)
A.	Поздрав (1:1,2)
Б. Хвалението, което ПаВел отправя
към Бога заради благословенията на
благодатта (1:3—14)
B.	Благодаренията и молитвите на Па-
вел за светиите (1:15—23)
Г.   БоЖията сила, изявена В спасението
и на езичниците, и на logeume (2:1—
10)
Д.   Обединението на Вярващите logeu и
Вярващите   езичници   В   Христос
(2:11—22)
Е.   Отваряне на скоба, в която Павел
обяснява тайната (3:1—13)

ние с Всички други Павлови Писма. Това
моЖе би показва и предузнанието на Све-
тия Дух, защото тридесет години по-
късно, когато това голямо и активно
събрание все още се подчинява на запо-
ведта да се бори срещу лъЖеученията,
Господ им казва в Своето Писмо до ефес-
ката църква, че има против тях това, че
са оставили първата си лЬбов (Откр.
2:4).
Ж. Молитвата на Павел за светиите
(3:14—19)
3.    СлаВослоВието на ПаВел (3:20, 21)
И.   Поведението на вярващия в Хрис-
тос (4—6 гл.)
A.	Призив за единство в християнско-
то общение (4:1—6)
Б. БоЖият план за правилно функцио-
ниране на частите на тялото (4:7—
16)
B.	ПризиВзаноВморал(4:17—5:21)
Г. ПризиВ за лично благочестие В хрис-
тиянския дом (5:22—6:9)
Д. Увещания относно християнската
борба (6:10—20)
Е.   Личните поздрави на ПаВел
(6:21—24)

Коментар
Ь   Полозкението на вярващия в
Христос (1—3 гл.)
А. Поздрав (1:1,2)
1:1 Името Павел означава „малък". Мо-
Же би физическият вид на апостола наи-
стина е отговарял на това описание, но
това не е попречило неговото влияние В
духовно отношение да бъде огромно. В
този стих ПаВел представя себе си като
апостол на Исус Христос. ТоВа означа-

Ва, че той е бил изпратен от Възкръсна-
лия Господ с една специална мисия — да
проповядва на езичниците благовестие-
то и да осветлява всички относно Вели-
ката тайна за църквата (3:8, 9). фак-
тът, че Посланието към ефесяните раз-
глеЖда именно Въпроса за църквата, и
фактът, че тази истина е била открита
най-напред на апостолите и на пророци-
те (3:5), прави представянето на Павел
като апостол напълно уместно. ТоВа не
е признак на гордост, а обяснение защо
той моЖе да говори с такъв авторитет
по тази тема. Източникът на неговия
авторитет се ВиЖда В думите „с БоАи-

51

Ефесяни 1

ята Воля". ПаВел не е избрал moßa слуЖе-
ние като някакъВ Bug работа. И никакВи
хора не са го назначили на него.То е резул-
тат от небесно призвание от начало go
край (Гал. 1:1).
Писмото е адресирано „до светиите
и Верните в Христос Исус, които са в
Ефес". Светиите са хората, които са
отделени за Бога от eßema. Toßa е едно
название, което се прилага В НЗ за Всич-
ки ноВородени Вярващи. Основно думата
описва положението на вярващия в Хрис-
тос, а не това, което той е сам по себе
си. В Христос Всички вярващи са светии,
въпреки че на практика те не Винаги се
дърЖат като такива. Така например Па-
вел се обръща към коринтяните като
към светии (1 Кор. 1:2), макар че от по-
нататъшното излоЖение става ясно, че
не всички от тях са Живели свято. Но
според БоЖията воля нашето поведение
трябва да съответства на нашето по-
лоЖение: светиите трябва да Живеят
свято.
„...и верните в Христос Исус." Дума-
та „верните" означава „вярващите" и е
подходящо описание на Всички истински
християни. Разбира се, вярващите тряб-
ва също така да бъдат и верни В смисъл,
че на тях трябва да моЖе да се разчита
и да им се оказва доверие. Но основната
мисъл тук е, че това са хората, които
признават Христос Исус за техен един-
ствен Господ и Спасител.
Макар и да присъства в повечето ръ-
кописи, изразът „които са 8 Ефес" липс-
ва в gßa от най-старите от тях. Много
изследователи са на мнение, че това
Послание е било едно циркулярно Писмо,
което е трябвало да се чете от няколко
местни събрания, сред които ефеското
е било най-изВестно. За щастие този
въпрос не накърняВа нито автентич-
ността на Писмото, нито неговата
стойност.
1:2 Сега следва поздравът на апостола
към светиите. За разлика от големия
брой лишени от съдърЖание поздрави,

които ние използваме днес, тук всяка
дума е натоварена с духовно значение.
Благодатта е боЖествената помощ,
която ние получаваме в еЖедневния си
Живот. Читателите на Павел вече са
спасени чрез БоЖията благодат—незас-
луЖената Му милост към изгубените
души. Но сега те имат нуЖда от сила от
Бога, за да се справят с проблемите, из-
питанията и скърбите на Живота. Точ-
но тази благодат им Желае и апостолът.
Мирът означава спокойствие на духа
при Всички промени на Жизнените обсто-
ятелства. Светиите вече са изпитали
мира с Бога при обръщението си. Но те
всеки ден имат нуЖда и от мира на Бога,
т. е. от твърдото и уверено спокойст-
вие, което не зависи от обстоятелства-
та и което идва, когато представяме
всичко пред Бога в молитва (фил. 4:6,7).
ЗаслуЖаВа си да отбелеЖим, че ПаВел
най-напред споменава благодатта, а
след нея — мира. Редът винаги е такъв.
Мирът моЖе да се познае само след
като благодатта разреши проблема с
греха. И само чрез незаслуЖената сила,
която Бог му дава Всеки ден, Вярващият
моЖе да изпита мира, съвършения мир,
при всички променящи се обстоятелст-
ва на Живота.
Думата „благодат" (charis) е характе-
рен гръцки поздрав. Евреите използват
думата „мир" (shalom) като поздрав. Ко-
гато ги поставим една до друга, ще полу-
чим благовестието за целия свят в ми-
ниатк)рен вид. Когато ги съединим, ще
получим истината за новозаВетната
църква, която ПаВел излага толкова пъл-
но в Посланието към ефесяните, а имен-
но, че в Христос logeume и езичниците се
вграЖдат в едно тяло.
Благодатта... и мирът идват от
Бога, нашия Отец, и от Господа Исуса
Христа. Павел без колебание поставя
Господ Исус на едно и също ниВо с Бог
Отец: той почита Сина така, както по-
чита и Отца. Така трябВа да Го почита-
ме и ние (Йоан 5:23).

52

Ефесяни 1

Нека не отминаваме с лекота израза
„Бог, нашия Отец". Взето отделно, на-
именованието Бог изразява идеята за
Един, Който е безкрайно далечен и недо-
сегаем. От друга страна, наименование-
то Отец говори за Един, Който е изклю-
чително близък и достъпен. Когато съ-
единим двете наименования с местоиме-
нието нашия, ще получим поразителна-
та истина, че великият и възвишен Бог,
Който обитава във вечността, е и лю-
бящият Отец на всеки, който е бил ро-
ден отново чрез вяра в Господ Исус
Пълното име на нашия Спасител е
Господ Исус Христос Като Господ Той
е нашият абсол1отен Господар, Който
има Всичките права Върху това, което
сме и което имаме. Като Исус Той е на-
шият Спасител от греха. Като Христос
Той е нашият назначен от Бога Пророк,
Свещеник и Цар. Колко много неща раз-
крива Неговото име на Всяко ухо, което
иска да слуша!
Б. Хбалението, което Павел отправя
към Бога заради благословенията
на благодатта (1:3—14)
1:3 След краткия си поздрав апостолът
издига своя глас във величествен химн на
хвала, който достига едни от най-голе-
мите височини на новозаветно поклоне-
ние. В него ние чувстваме как прелива
едно сърце, което се възхищава на Бога
заради благословенията на Неговата
благодат. В тези стихове (от 3 до 14
cm.) Павел проследява действията на
Бога въВ връзка с нашето спасение, като
тръгва от вечността, минава през вре-
мето и стига до вечното бъдеще. Това
по необходимост налага да се разгледа
тайната на БоЖията Воля — полоЖени-
ето на Вярващите togeu и езичници като
съвместни участници В славното нас-
ледство.
И така, апостолът започва този па-
саЖ, като призовава Всички, които поз-
нават Бога, да Го благославят, т. е. да
зарадват Неговото сърце с хваление и
преклонение. „Благословен да бъде Бог и

Отец на нашия Господ Исус Христос"
Понякога Исус се обръща към Бога като
към Бог (Мат. 27:46), друг път говори за
Него като за Отец (Йоан 10:30). Този,
Който е благословен, е и Онзи, Който
благославя. Ние Го благославяме, като
Го хвалим. Той ни благославя и ни прави
щастливи, като излива Върху нас богат-
ствата на Своята благодат.
„В Христос" Бог „ни е благословил с
всяко духовно благословение в небесни
места". Тази благодат моЖе да се изоб-
рази като една пирамида:
благословение
духовно благословение
всяко духовно благословение
всяко духовно благословение в небес-
ни места
всяко духовно благословение в небес-
ни места в Христос
ЗабелеЖете най-напред колко щедри са
Неговото сърце и ръка — „всяко духов-
но благословение". ЗабелеЖете също, че
тези благословения са духовни. Най-прос-
тият начин да се обясни това е, като се
сравни с благословенията на Израел под
закона. В СЗ верният и послушен кодеин
е получавал за награда дълъг Живот, го-
лямо семейство, изобилна реколта и за-
щита от враговете (Второзак. 28:2—8).
За разлика от това благословенията на
християнството са духовни, тоест те
ни дават богатства, които не са мате-
риални, не се виЖдат и не умират. Наис-
тина и старозаветните светии са се
наслаЖдавали на някои духовни благосло-
вения, но както ще видим по-нататък,
днес християните се наслаЖдаВат на
благословения, които не са били познати
на хората В предишните времена.
Нашите благословения са „в небесни
места" (буквално $ „небесните"). Вмес-
то да са материални благословения В
земни места, те са духовни благослове-
ния „внебесни места". Изразът „в небес-
ни места" се използва пет пъти В тоВа
Послание със значението на:
1:3 Сферата на нашите духовни бла-
гословения

53

Ефесяни 1

1:20 Мястото, където Христос седи
сега на трон
2:6 Мястото, където ние седим на
трон ß Христос
3:10 Мястото, където ангелите ста-
ßam свидетели на БоЖията премъдрост,
изябена В църквата
6:12 Областта, която е източник на
настоящата ни борба със злите духове
Когато сВърЖем тези пасаЖи, ще по-
лучим едно истинско библейско опреде-
ление на небесните места. Както казва
Ангър — те са „областта на полозкени-
ето и опита на вярващия в резултат на
съединението му с Христос чрез кръщени-
ето в Духа". Всички духовни благослове-
ния са в Христос. Той ни ги е осигурил
чрез завършеното Си дело на Голгота.
Сега ние моЖем да ги получим чрез Него.
Всичко, което Бог има за вярващия, е в
Господ Исус. За да получим тези благос-
ловения, ние трябва да се съединим с
Христос чрез вяра. В момента, в който
човек започне да пребъдва в Христос,
той става притеЖател на всички тях.
„Да бъдеш в Христос, което е дял на всич-
ки спасени, означава да станеш участник
във всичко, което Христос е направил,
всичко, което е Той сега, и всичко, което
някога ще бъде. "2
Изразът „в Христос" е един от кл1очо-
Вите изрази на Писмото до ефесяните.
В НЗ има две тясно свързани истини —
истината за полоЖението на вярващия
и истината за неговото поведение.
Нека да разгледаме най-напред истина-
та за полоЖението на Вярващия. Всеки
чоВек на света е или „В Адам", или „В
Христос". Онези, които са „в Адам'", са
в своите грехове и следователно са осъ-
дени пред Бога. Сами по себе си те не мо-
гат да направят нищо, което да угоди на
Бога или да спечели Неговото одобрение.
Те не могат да имат никакви претенции
към Бога и ако трябва да получат това,
което заслуЖават, завинаги ще погинат.
Когато човек повярва, Бог вече не гле-
да на него като на осъден потомък на
Адам. Той го ВиЖда 6 Христос и го прие-

ма на това основание. Много е ваЖно да
разберем moßa. Вярващият грешник се
приема от Бога не на основание на това,
което е, а заради това, че е В Христос.
Когато е 6 Христос, той застава пред
Бога, облечен в цялата приемливост на
Самия Христос. И той ще се наслаЖда-
ва на БоЖието одобрение и приемане, до-
като им се наслаЖдава Христос, т. е. за-
винаги.
И така, полоЖението на вярващия е
moßa, което е той 6 Христос. Но тази
картина има и обратна страна, а имен-
но —поведението на вярващия, това, ко-
ето е той сам по себе си. Неговото поло-
Жение е съвършено, но поведението му не
е. Според БоЖията воля неговото пове-
дение трябва Все повече и повече да съо-
тветства на неговото полоЖение. То
обаче никога няма да стане съвършено,
преди вярващият да отиде на небето, но
процесът на освещение, растеЖ и все по-
голяма прилика с Христос не трябва ни-
кога да прекъсва, докато той е тук, на
земята.
Когато разберем разликата меЖду по-
лоЖението на Вярващия и неговото със-
тояние, ще намерим съответствието
меЖду такива противоречиви стихове
като:
Вярващите са усъвършенствани заВи-
наги (10:14).
Вярващите са умрели за греха (Рим.
6:2).
Вярващите са свят народ (1 Петр.
2:9).
Вярващите трябВа да бъдат съВърше-
ни (Мат. 5:48).
Вярващите трябва да смятат себе си
мъртви за греха (Рим. 6:11).
Вярващите трябВа да бъдат cßemu (1
Петр. 1:15).
Първата група стихове засяга полоЖени-
ето на вярващия, а втората — неговото
поведение или състояние.
Самото Писмо се разделя на дВе поло-
вини, в които тези дВе истини се разг-
леЖдат успоредно една на друга: 1—3 гла-
Ва: нашето полоЖение (moßa, което сме

54

Ефесяни 1

В Христос); 4—6 глаВа: нашето noßege-
ние (тоВа, което трябВа да бъдем сами
по себе си). ПърВата половина излага уче-
нието по този Въпрос; Втората описва
нашия дълг. На много места в първите
три глави нашето полоЖение е описано с
такива изрази като „в Христос", „в
Христос Исус", „в Него, „В Когото". В
последните три глаВи се използва много
по-често изразът „в Господа", за да се
подчертае отговорността на вярващия
пред Христос като Господ. Някой е ка-
зал много добре, че пърВата част от
Писмото описва положението на вярва-
щия в небесните места в Христос, дока-
то втората го разглеЖда как действа В
кухнята на Живота.
Сега вече моЖем да започнем да разг-
леЖдаме някои от духовните благосло-
вения 6 небесните места, които са наши
6 Христос.
1:4 Първото благословение е това, ко-
ето обикновено наричаме „избиране":
...както ни е избрал 6 Него преди осно-
ваването на света, за да бъдем свети
и без недостатък пред Него ß лк)бов.
Обърнете най-напред внимание на по-
лоЖителния факт на избирането, изра-
зен в думите [Той] „ни е избрал", а след
това и на истината за нашето полоЖе-
ние — „В Него". Всички БоЖии цели за Не-
говите хора могат да се осъществят на
практика само В Личността и делото на
Господ Исус. Времето на избирането ни
от Бога е посочено в израза „преди съз-
данието на света", а целта е ние да бъ-
дем свети и без недостатък пред Него
6 лк)бов. Тази цел няма да бъде осъщест-
вена напълно, докато ние не отидем с
Него в небето (1 Йоан. 3:2), но процесът
за постигането и трябва да започне и
непрекъснато да се развива още тук, на
земята.
Сега нашата молитва би могла да бъде
такава: ..Господи, прави ме сВят сега,
тъй като тоВа е ТВоята Вечна цел за
мен. Амин."

БоЖественото ни избиране
Учението за избирането поставя пред
човешкия ум сериозни Въпроси и затова
ние решихме да засегнем по-подробно
оноВа, което Библията учи (или не учи)
по този проблем.
И така, най-напред Библията учи, че
Бог наистина избира хората за спасение
(2 Сол. 2:13). Тя се обръща към Вярващи-
те като към хора, които са „избрани по
предузнанието на Бога Отца" (1 Петр.
1:2). Тя учи, че хората могат да знаят
дали са избрани по начина, по който от-
говарят на благовестието: онези, които
го чуят и повярват, са избрани (1 Сол.
1:4—7).
От друга страна обаче, Библията ни-
къде не учи, че Бог избира хората за по-
губление. фактът, че Бог избира някои
за спасение, не означава, че Той своевол-
но осъЖда всички останали на унищоЖе-
ние. Бог никога не осъЖда хора, които
заслуЖават да бъдат спасени (защото
такиВа няма), но наистина спасява ня-
кои, които заслуЖават да бъдат осъде-
ни. Когато описва избраните, Павел го-
вори за тях като за съдове на милостта,
които Бог е приготвил отпреди за слава
(Рим. 9:23). Когато обаче се обръща към
неспасените, апостолът казва просто,
че те са съдове на гнева, приготвени за
погибел (Рим. 9:22). Бог приготвя съдове
на милостта за слава, но Той не пригот-
вя хора за унищоЖение: те самите пра-
вят това чрез собственото си неверие.
Учението за избирането позВолява на
Бога да бъде Бог. Бог е суверен, т. е. Той
моЖе да прави това, което Му е угодно,
но на Него никога не Му е угодно да пра-
ви нещо несправедливо. Ако бъдат оста-
вени сами на себе си, всички хора биха
били загубени. Нима Бог няма право да
показва милост към някои?
Но тази картина има и обратна стра-
на. Същата Библия, която проповядва
учението за суверенния избор, проповяд-
ва и учението за човешката отговор-

55

Ефесяни 1

Hocm. Никой няма да моЖе да използва
учението за избирането като извинение
за това, че не се е спасил. Бог прави все-
общо предложение за спасение на всички
хора от всички краища на земята (Йоан
3:16; 3:36; 5:24; Рим. 10:9,13). Всеки моЖе
да се спаси, като се покае от греховете
си и повярва в Господ Исус Христос. Сле-
дователно, ако един чоВек се погуби, той
се погубва не защото Бог Желае това, а
защото сам е избрал да бъде погубен.
факт е, че една и съща Библия учи как-
то доктрината за избирането, така и
доктрината за свободното спасение на
всички, които искат да го приемат. И
двете доктрини се съдърЖат в един и
същ стих: „Всичко, което Ми дава Отец,
ще дойде при Мене, и който дойде при
Мене, никак няма да го изпъдя" (Йоан.
6:37). Първата половина на стаха говори
за суверенния БоЖий избор, а Втората
отпраВя предложението за спасение към
всички.
Всичко това представлява една труд-
ност за човешкия ум. Как моЖе Бог да из-
бира някои и едновременно с това да
предлага спасение на Всички? Да, това
наистина е една тайна за нас. Но затруд-
нението идва не от Бога, а от нас. Най-
доброто, което моЖем да направим, е да
повярваме и в двете доктрини, тъй като
Библията проповядва и двете. Истина-
та не се намира някъде по средата меЖ-
ду избирането и свободната воля на чо-
века, а и в двете крайности. У. Г. Блейки
я обобщава така:
„Истините и за БоЖествения суверени-
тет, и за човешката отговорност, и за
свободното иунивсрсално предложение за
спасение по .пи.юст се съдърЖат в Биб.т-
ята и.макар че ние не моЖем да намерим
съответствието. пеЖду тях с по. пощта
на нашата човешка логика, те всички
трябва да на. перят. място в нашия ум. "3
1:5 Второто духовно благословение
от съкровищницата на БоЖията благо-
дат е предопределението. Макар и свър-
зано с избирането, то не е същото. Из-

бирането представлява БоЖий избор на
хора за спасение, а предопределението е
нещо, което стаВа преди това: то озна-
чава, че Бог определя предварително
това, че всички, които се спасят, ще бъ-
дат също така и осиновени в Неговото
семейство и ще станат Негови синове.
Бог е могъл да ни спаси, без да ни осино-
ви, но е избрал да направи и двете.
Много npeßogu свързват последните
две думи от 4 cm. с началото на 5 cm.,
както следВа: „...6 лк)бов, като ни е пре-
допределил."
Това ни напомня за уникалната лкюов,
която е накарала Бога да се отнесе към
нас толкова милостиво.
Истината за нашето славно осинове-
ние е разкрита 6 израза „като ни е пре-
допределил да Му бъдем осиновени". В
НЗ осиноВението означава приемане на
вярващия в БоЖието семейство като
зрял, възрастен син с всички привилегии
и отговорностти на това полоЖение
(Гал. 4:4—7). Духът на осиновение влага
във вярващия инстинкт да се обръща
към Бога като към свой Баща (Рим. 8:15).
Нашето осиноВение е станало въз-
моЖно чрез Исус Христос. Бог никога ня-
маше да ни приеме в moßa полоЖение на
близост и лкюов при Себе Си, ако ние
бяхме останали в греховете си. Затова и
Господ Исус дойде на земята и чрез Сво-
ята смърт, погребение и възкресение
разреши въпроса за греха така, че Бог да
бъде напълно удовлетворен. Безкрайно
голямата стойност на Неговата Жерт-
ва на Голгота осигурява оноВа справед-
ливо основание, което дава право на Бога
да ни осинови.
И всичко това става по благоволение-
то на Неговата боля. Това е суверенна-
та причина за нашето предопределение.
То дава отговор на въпроса: „Защо Бог
е направил всичко това?'' Той го е напра-
вил, защото то просто е било по Него-
вото благоволение. Той не е могъл да
бъде доволен, докато не е заобиколил
Себе Си със синове, подобни на образа на

56

Ефесяни 1

Неговия Единороден Син — с Него и
като Него завинаги.
1:6 „...за похвала на славната Си бла-
годат, с която ни е обдарил във Възлю-
бения Си." След като е размишлявал
върху БоЖията благодат най-напред в
избирането ни, а след това и в предопре-
делянето ни като БоЖии синове, Павел
сега спира за момент своите разсъЖде-
ния, за да произнесе един рефрен, който
е едновременно и възклицание, и обясне-
ние, и увещание. Той е въз/ошцание, защо-
то изразява свято удивление пред пре-
възходната слава на БоЖията благодат.
Обяснение е, защото казва, че както
обектът, така и резултатът от всички
действия на БоЖията милост спрямо
нас е Неговата вечна слава. Ние Му дъл-
Жим вечно възхищение заради Неговата
несравнима милост. Обърнете внимание
на условията на Неговата благодат —
Той ни е обдарил с нея (без да иска в за-
мяна нищо от нас). Получателите на
Неговата благодат сме ние. Каналът,
чрез който получаваме тази благодат,
е Той — Неговият Възлк)бен Син. И пос-
ледно, то е увещание, защото Павел
всъщност казва: „Нека да Го хвалим за
Неговата славна благодат." Преди да
продълЖим по-нататък, нека наистина
да направим това!
О, БоЖе, колко си велик!
И колко са прекрасни Твоите пътища!
Но ТВошпа благодат блести
с най-ярка светлина
и възхвалява Твоите качества!
Кой Бог прощава като Тебе, БоЖе!
Кон Бог богато благодат
да подарява люЖе?!
Семкгьл Дейвис
1:7 Проследявайки така необятния об-
хват на вечния БоЖий план за Неговите
хора, апостолът стига до факта на из-
куплението. Това описва онази страна на
делото на Христос, която показва, че
сме освободени от робството и вината
на греха и сме въведени в Живот на сво-

бода. Господ Исус е Изкупителят („в Ко-
гото имаме изкуплението си"), а изкупе-
ните сме ние. Неговата кръв е цената
на откупа. Нищо друго не моЖе да плати
този откуп.
Един от резултатите на изкупление-
то е прощението на прегрешенията.
Прошението не е едно и също с изкупле-
нието: то е един от неговите плодове.
Христос трябваше да извърши пълно
удовлетворение за нашите грехове, пре-
ди те да могат да бъдат простени. Това
Той направи на кръста. Сега вече —
строгата справедливост не люЖе да
има никакви изисквания
и милостта моЖе да излее свободно
своите благословения.
Мярката на нашето прощение се виЖ-
да в думите „според богатството на
Неговата благодат". Ако ние моЖем да
измерим богатствата на БоЖията бла-
годат, ще моЖем също да измерим и пъл-
нотата на Неговото прощение. Но Не-
говата благодат е безгранична! Същото
се отнася и за Неговото прощение!
1:8 И така, Бог ни е избрал, предопре-
делил и изкупил според Своята благодат.
Но това не е всичко. Бог е направил съ-
щата тази благодат да изобилства към
нас във всяка мъдрост и разбиране.
Това означава, че Той милостиво е спо-
делил с нас Своите планове и намерения.
Неговото Желание е ние да имаме разби-
ране и проникновение за Неговите плано-
ве за църквата и за вселената. Поради
тази причина Бог, така да се каЖе, ни се
е доверил и ни е разкрил великата цел,
към която се двиЖи цялата история.
1:9 Сега Павел обяснява конкретния
начин, чрез който Бог е направил да изо-
билства към нас всяка мъдрост и разби-
ране. Това е станало, като Той ни е от-
крил тайната на Своята воля. Това е
една доминираща тема в цялото Посла-
ние — великата истина за Христос и
църквата. Тя е тайна не защото е зага-
дъчна, а защото е свещена истина, коя-
то не е била известна до този момент,
но която сега се разкрива на светиите.

57

Ефесяни 1

Този Величествен план е Възникнал пър-
воначално В суверенната Воля на Бога,
без участието на каквито и да било Вън-
шни влияния: той е възникнал според бла-
гото Му намерение. А великият обект
на Неговия план е Господ Исус Христос.
ТоВа се ВиЖда от израза „...което е по-
лоЖил 8 Себе Си".
1:10 Този стих е началото на едно по-
обстойно обяснение на БоЖията тайна,
като 6 тази глава Павел мисли главно за
бъдещия аспект на тайната. Във 2 и 3 гл.
апостолът ще хвърли допълнителна
светлина Върху настоящия аспект на
тайната.
Времето, за което Павел говори тук,
се вшкда в израза „за да се прилоЖи, ко-
гато се изпълнят времената"*. Ние смя-
таме, че това се отнася за хилядолетно-
то царство, когато Христос ще се вър-
не на земята, за да царува като Цар на
царете и Господ на господарите. Бог има
специален план за управление на земята
през последния етап от човешката ис-
тория.
Според Неговия план всичко трябва да
се оглави от Христос (НПБДЖНД).
През хилядолетното царство Всичко,
което е на небесата, и всичко, което е
на земята, ще бъде събрано 6 Христос.
Спасителят, Който сега е отхвърлен и
непризнат, ще бъде Най-преВъзходният,
Господарят на всичко, Обектът на все-
общо поклонение. ТоВа е и целта на Бога
— да постави Христос като глава на
Всичко В царството — и небесно, и зем-
но.
Обхватът на господството на Хрис-
тос се ВиЖда В думите „...това, което е
небесно и земно". Белет казва така:
„ Това е една тайна, която никога преди
това не е 6iua позната. Книгата на про-
рок Исая ни предлага едно красиво описа-
ние на хгиядолетното царство, но там
* На гръцки тук е използвана думата
„oikonomia" (диспенсация, администрация) и
текстът зВучи приблизително така: „...по
Време на диспенсацията на изпълнението на
Времената". — Бел. на преВ.

не се казва, че Христос ще бъде глава и на
небесата. Нима Исая казва някъде, че
всичко в небето и в земята ще бъде Възг-
лавено от прославения Христос и събра-
но в Него?"4
Понякога 10 cm. се използва като аргу-
мент в подкрепа на лъЖеучението за уни-
версалното спасение. Той се изкривява
дотам, че се доказва, че най-накрая всич-
ко и всички ще бъдат възстановени и
примирени с Христос. Но тази идея изоб-
що не съответства на пасаЖа. В него
Павел говори за универсалното господс-
тво, а не за универсалното спасение!
1:11 Една ЖизненоВаЖна част от тай-
ната представлява истината, че В този
велик план на Бога имат дял както Вяр-
ващите кздеи, така и вярващите езични-
ци. Апостолът най-напред разкрива
връзката меЖду тайната и Вярващите
logeu (в 11 и 12 cm.), след това говори за
връзката меЖду нея и вярващите езич-
ници (в 13 cm.) и накрая (в 14 cm.) прави
връзка и меЖду двете.
Що се отнася до християните от
kxjeucku произход, за тях Павел казва
следното: „...в Него,... В Когото станах-
ме и наследство." Тяхното право на
участници в наследството не се основа-
ва на предишните им национални приви-
легии, а на сък>за им с Христос. Наследс-
твото тук ни отпраща към един бъдещ
момент, В който както Вярващите
logeu, така и всички други истински вяр-
ващи ще бъдат изявени на останалия
свят като тялото на Христос, невяста-
та на Агнето.
Тези кодейски християни са били опре-
делени за това привилегировано място
от суверенната БоЖия воля още от Веч-
ността, бидейки предопределени според
намерението на Бога, Който върши
всичко по решението на Своята боля.
1:12 Целта на тоВа предопределение е
те да бъдат за похва\а на Неговата
слава. С други думи, те са трофеи на Бо-
Жията благодат, защото показват оно-
ва, което Той моЖе да направи от такъв

58

Ефесяни 1

лош материал, носейки Му по този начин
слаба.
Апостолът гоВори за себе си и за дру-
гите Вярващи кздеи като за „ние, които
отнапред се надявахме 6 Христос". Тук
той мисли за Вярващия остатък от eß-
рейския народ, който е откликнал на бла-
говестието В ранните дни на християн-
ството. Благовестието е било пропо-
вядвано най-напред на logeume, но по-го-
лямата част от народа го е отхвърлило.
И Все пак имало е един остатък от бла-
гочестиви logeu, които са повярвали В
Господ Исус. Един от тях е и Павел.
Когато Спасителят дойде на земята
за Втори път, Всичко ще бъде много по-
различно. Тогава народът ще погледне на
Този, Когото е пробол, и ще заплаче за
Него, както плаче някой за единствения
си Син (Зах. 12:10). „И така, целият Из-
раил ще се спаси, както е писано: „Изба-
вител ще дойде от Сион; Той ще отвър-
не нечестията от ЯкоВа" (Рим. 11:26).
ПаВел и неговите съвременници христи-
яни от еврейски произход са повярвали в
Месията първи от целия народ. Затова
апостолът използва за тях следното
описание: „...ние, които отнапред се на-
дявахме на Христа".
Тези, които отпреди са се надявали В
Христос, ще царуват заедно с Него над
Цялата земя. Останалата част от ев-
рейския народ ще бъдат земните подани-
ци в Неговото царство.
1:13 След като разглеЖда полоЖение-
то на вярващите, които са били родени
като к>деи, ПаВел се обръща към Въпро-
са за вярващите, които са били родени
като езичници. ТоВа се Вшкда от промя-
ната на местоимението — от „ние" на
«бие". Онези, които са били спасени от
езичестВото, също участват в тайната
на БоЖията Воля — като обърналите се
1°деи. Сега апостолът проследява ета-
пите, през които ефесяните и другите
езичници са били доведени до общение с
Христос.
Те са чули благовестието.
Повярваш са В Христос.

Били са запечатани със Светия Дух
на обещанието.
Най-напред те са чули словото на ис-
тината, благовестието за тяхното
спасение. В основата си moßa слоВо съ-
дърЖа главно благата Вест за спасение
чрез вяра В Господ Исус. Но В един по-ши-
рок смисъл то Вкл1очва всички поучения
на Христос и апостолите.
След като са чули това послание, те са
предали себе си на Христос чрез един оп-
ределен акт на вяра. Господ Исус е един-
ственият Обект на истинската Вяра.
Спасението моЖе да се намери само в
Него.
В момента, В който са повярвали, ефе-
сяните (и другите езичници) са били за-
печатани със Светия Дух на обещание-
то. ТоВа означаВа, че Всеки истински
вярващ получава БоЖия Дух В знак на
това, че принадлеЖи на Бога и че ще бъде
пазен от Него до момента на получава-
не на прославеното си тяло. Също както
в областта на нотариалното право пе-
чатът означава собственост и осигуре-
ност, така и в небесния свят той има по-
добно значение. Обитаващият В нас СВе-
ти Дух ни подпечатва като БоЖия собс-
твеност (1 Кор. 6:19,20) и гарантира за-
пазването ни до деня на изкуплението
(Еф. 4:30).
Ние сме запечатани със Светия Дух на
обещанието. Първо, Той е Светият Дух,
т. е. Той е това, което е, Сам по Себе Си.
Второ, Той е Духът на обещанието. Той
е бил обещан от Отец (Йоил 2:28; Деян.
1:4) и от Господ Исус (Йоан 16:7). Освен
това Той е гаранцията, че всички БоЖии
обещания към Вярващия ще бъдат изпъл-
нени.
С 13 cm. завършва първото от много
то споменавания на ТриединстВото В
тоВа Писмо:
Бог Отец (3 cm.)
Бог Син (7 cm.)
Бог Дух (13 cm.)
1:14 И отново ПаВел променя числата
на местоименията. Той събира ..ние" от
11 и 12 cm. с „Вие" от 13 cm., за да образу-

59

Ефесяни 1

Ва тук, В 14 cm., „нашето". С помощта
на този прост литературен noxßam той
много умело намекВа за нещо, което ще
обясни по-пълно ВъВ 2 и 3 гл. — съединя-
ването на Вярващите logeu c Вярващите
езичници, за да образуват ноВ организъм
— църквата.
Светият Дух е залогът на нашето
наследство. ТоВа е нещо като предпла-
та, която гарантира изплащането на
цялата сума. То е същото по качество
като пълното изплащане, но не е също-
то по количество.
В момента, в който се спасим, Све-
тият Дух започва да ни разкрива някои
от богатствата, които са наши В Хрис-
тос. Той ни gaßa да предвкусим идещата
слаВа. Но как моЖем да бъдем сигурни, че
някой ден ще получим и пълното наслед-
cmßo? Самият СВети Дух е залогът или
гаранцията, че moßa наистина ще стане.
Като печат Светият Дух ни гарантира,
че ние самите ще бъдем запазени за нас-
ледството така, че да го получим. Като
залог Той ни гарантира, че това наслед-
ство ни е запазено и осигурено.
Духът е залог, докато бъде изкупено
притеЖанието. Залогът дава гаранция
за пълното изкупление, също както пър-
вите плодове са гаранция за голямата
Жетва. СлуЖбата на Духа като залог ще
се прекрати, когато бъде изкупено при-
теЖанието. Какво има предвид Павел
под „изкупване на притеЖанието"?
1. Под „изкупване на притеЖанието"
апостолът моЖе би има предвид полу-
чаването  на  нашето  наследство.
Всичко, което Бог притеЖава, е наше
чрез Господ Исус: ние сме БоЖии нас-
ледници и сънаследници с Исус Хрис-
тос (Рим. 8:17; 1 Кор. 3:21—23). Сама-
та вселена е била осквернена от вли-
зането на греха в света и има нуЖда
от примирение и очистване (Кол. 1:20;
ЕВр. 9:23). Когато Христос се Върне
на земята, за да царува, това стене-
що творение ще бъде освободено от
робството на тлението и ще Влезе в

славната свобода на БоЖиите деца
(Рим. 8:19—22).
2.	„Изкупване на притеЖанието" моЖе
също така да означава изкупване на
тялото на Вярващия. Нашите духове
и души са били изкупени, когато най-
напред сме повярвали, но изкупление-
то на телата ни все още предстои.
Фактът, че ние страдаме, остарява-
ме и умираме, доказва, че те Все още
не са изкупени. Когато Христос се
върне, за да ни грабне (1 Сол. 4:13-18),
телата ни ще бъдат променени така,
че да бъдат съобразни на тялото на
Неговата слава (фил. 3:21). Тогава те
ще бъдат изкупени напълно и завина-
ги (Рим. 8:23).
3.	И последно, изкупването на прите-
Жанието би могло да се отнася и до
църквата (1 Петр. 2:9: „лк>де, които
Бог придоби"). В този случай нейното
изкупване  ще  ознава  момента на
Грабването, в който Христос ще
представи църквата на Себе Си като
„църква славна, без петно или бръчка,
или друго такова нещо" (Еф. 5:27). Ня-
кои хора вярват, че В този смисъл Бо-
Жието притеЖание би трябВало да
ВклктВа и старозаветните светии.
Независимо кое мнение поддърЖаме,
окончателният резултат е един и същ
— похвалата на Неговата слава. Тогава
чудният БоЖий план ще достигне свое-
то славно осъществяване и Бог ще бъде
обект на непрекъснато хваление. В тази
глава Павел три пъти ни напомня, че
целта на БоЖиите намерения и неизбеЖ-
ният резултат от всички БоЖии дейст-
вия са Неговата прослава и възвелича-
ване:
„...за похвала на славната Си благодат"
(6 cm.)
„...тъй щото да бъдем за похвала на Не-
говата слава'" (12 cm.)
„...за   похвала   на   Неговата   слава"
(14 cm.).

60

Ефесяни 1

В.Благодаренията и молитвите на
Павел за светиите (1:15—23)
1:15 В предходния пасаЖ, който започва
с 3 cm. и завършва с 14 cm. (и на гръцки
представлява едно-единствено изрече-
ние!), апостолът проследява вълнуващия
и необятен обхват на БоЖия план от
Вечността В миналото до вечността в
бъдещето. Той прави преглед на някои
от най-вдъхновяващите мисли, които
вълнуват човешкия ум и които са толко-
ва възвисени, че карат Павел да сподели
със своите читатели товара, който той
носи в молитвения си Живот във връзка
с духовното им просветление относно
тези понятия. Неговото голямо Жела-
ние за тях е те да могат да оценят сво-
ите славни привилегии в Христос и ог-
ромната сила, която е била небходима,
за да моЖе Христос да бъде даден на цър-
квата като Глава на цялото творение.
Встъпителната дума „затова" свър-
зВа този стих с мисълта за всичко, кое-
то Бог е направил и предстои да напра-
ви за онези, които са части на Христо-
вото тяло, както това е описано в па-
саЖа от 3 до 14 стих.
»•..като чух за вярата би в Господа
Исуса и за лй)бовта... към всичките све-
тии..." Когато е чул всичко това, Павел
се е уверил, че неговите читатели са при-
теЖатели на току-що описаните духов-
ни благословения, и това го е подтикна-
ло да се моли за тях. Тяхната Вяра в Гос-
под Исус е донесла чудото на спасението
В техния Живот, а лк>боВта към всички-
те светии е изяВила, че тяхното обръ-
щение е истинско.
Онези библейски изследователи, които
смятат, че Писмото не е било написа-
но единствено до ефесяните, използват
като доказателство на своята теза
именно този стих. Тук Павел казВа, че е
чул за вярата на своите читатели, кое-
то би могло да създаде погрешното Впе-
чатление, че той никога не ги е виЖдал.
Но ние знаем, че той е прекарал в Ефес
най-малко три години (Деян. 20:31). Този
факт кара някои хора да заклкзчат, че

това Писмо не е било изпратено само до
църквата в Ефес, а до няколко църкви,
една от които е била и ефеската.
За щастие този проблем не засяга по-
уките, които моЖем да извлечем от
стиха. Така например ние ВиЖдаме, че
Господ е представен като единствения
истински обект на нашата вяра: „...вя-
рата ви в Господа Исуса." Тук не се каз-
ва, че трябва да повярваме в някакво Ве-
рук), В църква или в християни. Спасител-
ната вяра е вярата във възкръсналия и
ВъзВисен Христос, Който седи отдясно
на Бога.
Друга поука за нас се крие В израза „лк>
бовта, която сте показали към всички-
те светии". Нашата лк>боВ не трябва да
бъде ограничена само към светиите от
нашето събрание, а да се излива върху
всички, които са били очистени от кръв-
та на Христос, върху цялото домочадие
на Вярата.
Трета поука се крие В съчетанието
вяра и лк)бов. Някои хора казват, че
имат вяра, без да показват това на прак-
тика. Други се хвалят с голяма лкзбов, но
се отнасят съвсем безразлично към нео-
бходимостта от вяра в Христос. Ис-
тинското християнство съчетава здра-
вото учение със здравия Живот.
1:16 Вярата и лкобовта на вярващите
кара Павел да благодари на Господа и да
се моли непрестанно за тях. СкродЖи
описва това много добре:
„Апостолът благодари за полоЖената
вече основа и се моли за изграЖдащата се
В момента надстройка. Той трябва да
благодари за това, което вече е постиг-
нато, и да се застъпи за това, което
предстои. Благодарението се изказва за
това, което вече е действителност, а
застъпничеството — за това, което е
ВъзмоЖно, според БоЖия план за тях."
1:17 Каква голяма привилегия е това—
да моЖем да погледнем В молитвения
ЖиВот на един БоЖий чоВек! Всъщност
тоВа Писмо ни предоставя две такиВа
ВъзмоЖности — тук и В 3:14—21. Тук Па-
Вел се моли за духовно просветление, а

61

Ефесяни 1

там — за духовна сила. Тук неговата мо-
литва е отправена към Бога, а там —
към Отца. И в двата случая обаче мо-
литвите на апостола са непрестанни,
конкретни и актуални. Тази молитва е
отправена към „Бог на нашия Господ
Исус Христос, славния Отец". Изразът
„славният Отец" моЖе да означава, че
Бог или е:
1.	Източникът и Начинателят на всич-
ката слава, или
2.	Онзи, на Когото принадлежи цялата
слава, или
3.	Отец на Господ Исус Христос, Който
изявява БоЖията слава.
По-нататък в молитвата се казва, че
Той моЖе да им даде мъдрост и откро-
вение, за да Го познаят. Светият Дух е
Духът на мъдрост (Ис. 11:2) u на откро-
вение (1 Кор. 2:10). Но тъй като Той оби-
тава във всеки вярващ, Павел не би мо-
гъл да се моли неговите читатели да по-
лучат Личността на Светия Дух, а по-
скоро да получат специална мярка на
просветление от Него.
Откровението засяга предаването на
знание, а мъдростта — правилното му
използване в нашия Живот. Апостолът
не си мисли за знанието изобщо, а за спе-
циален вид знание — познаването (на гр.
„epignosis") на Бога. Той иска Вярващите
да имат дълбоко, духовно, практическо
познаване на Бога — познаване, което
не моЖе да се получи чрез интелекта на
човека, а само чрез милостивото слуЖе-
ние на Духа.
Дейл обяснява това така:
„ Тези християни от Ефес вече са били
получили божествено просветление, в
противен случай изобщо не биха били
християни. Следователно тук Павел се
моли за това Светият Дух, Който вече
обитава в тях, да направи виЖдането iut
по-ясно, по-остро и по-силно, така че бо-
жествената сила и лкзбовда могат да им
се открият по-пълно. ИлюЖеби сега, ко-
гато хората правят такива големи и
бързи открития в no-низши области на
мисълта — открития, толкова удиви-

телни и вълнуващи, че събуЖдат дори и у
християни почти толкова голям инте-
рес, колкото и интересът, който предиз-
виква изявлението на Бога в Христос —
църквата има изклЬчителна нуЖда от
молитва Бог да й даде „дух на мъдрост и
откровение". И ако Той отговори на тази
молитва, ние повече няма да се удивлява-
ме на откритията, които засягат види-
мото и временното, тъй като те ще бъ-
дат засенчени от превъзхождащата ги
слава на невидимото и вечното. "5
1:18 Ние видяхме, че източникът на ду-
ховно просветление е Бог, каналът е
Светият Дух и върховната му цел е пъл-
ното познаване на Бога. Сега вече идва-
ме до начина, по който става това прос-
ветление: чрез просветляването на очи-
те на сърцето.6
Този преносен израз ни показва, че пра-
вилното разбиране на боЖественото
откровение не зависи от това дали чо-
век има остър ум, а от това дали има
неЖно сърце. То засяга както чувства-
та, така и ума. Бог дава Своите откро-
вения на ония, които Го обичат. Това
открива пред всеки вярващ чудесни въз-
моЖности, защото макар и не всички да
могат да имат висок коефициент на ин-
телигентност, всички могат да имат
лкюящи сърца.
След това Павел посочва три опреде-
лени области на боЖествено познание,
които той Желае за светиите:
(1)	надсЖдата на БоЖието призова-
ване,
(2)	богатството на слабата на Него-
вото наследство в светиите и
(3)	превъзходното величие на Негова-
та сила към нас, които вярваме.
НадеЖдата на БоЖието призоваване
сочи към бъдещето — към тази оконча-
телна съдба, която Бог е полоЖил в Сво-
ите намерения за нас, когато ни е призо-
вал. Тя вклкзчва и факта, че ние ще бъдем
завинаги с Христос и като Него. Ще бъ-
дем изявени на вселената като БоЖии си-
нове и ще царуваме с Него като Негова
съвършена невяста. Ние се надяваме на

62

Ефесяни 1

moßa не защото се съмняваме, а защото
това е онази страна от нашето спасе-
ние, която Все още предстои да бъде из-
пълнена и която очакваме с нетърпение.
Богатството на слабата на Негово-
то наследство в светиите е Втората
необятна област, която предстои да
бъде изследвана от Вярващите. Забеле-
жете начина, по който Павел наслагва
изразите един над друг, за да произведе
ефект на необятност и величие:
Неговото наследство
Неговото наследство в светиите
Славата на Неговото наследство
в светиите
Богатството на славата
на Неговото наследство в светиите
Има дВа Възмогни начина за разбиране
на този израз и тъй като и дВата имат
смисъл, ние ще разгледаме и дВата. Спо-
ред пърВия Бозкието наследство са све-
тиите и Бог гледа на тях като на съкро-
вище с несравнима стойност. В Turn 2:14
и В 1 Петр. 2:9 Вярващите са наречени
-,избран род... л!оде, които Бог придоби".
Фактът, че такива зли и недостойни
грешници, спасени чрез Христос, могат
да заемат такова място В БоЖието сър-
Це, че Той да ги нарече Свое наследство,
наистина говори за една неизразима бла-
годат.
Според втория наследството е Всич-
ко онова, което ние ще наследим. Нак-
ратко, то Вкл1очВа както цялата Вселе-
на под управлението на Христос, така и
самите нас — като едни, които ще ца-
pyßam над нея заедно с Него като Него-
Ва невяста. Ако ние истински оценяваме
богатството на слаВата на Всичко, кое-
то Той е приготвил за нас, веднага ще
разберем, че наслаЖдаването на красо-
тите и удоВолстията на този сВят не
cmpyßa нищо.
1:19 Третата молба на ПаВел е сВърза-
на с Желанието му Бог да даде на тези,
които Вярват, правилно да оценяват си-
Дата, която Той е употребил, за да моЖе
всичко moßa да стане: какво е превъз-

ходното величие на Неговата мощ към
нас, вярващите.
ф. Б. Мейър казва така: „ Това е истин-
ската мощ —Неговата мощ. Това е една
Велика мощ. Нищо друго не може да бъде
толкова силно. Тази превъзходно велика
мощ многократно надвишава и най-голе-
мите ни възможности да си я предста-
вим."7
Това е силата, която Бог е използвал,
за да ни изкупи; която Той използва, за да
ни запази; и която ще използва В бъдеще,
за да ни прослави. Луис Спери Чейфър каз-
ва следното:
„Павел иска да впечатли вярващия с ве-
личието на силата, която Бог използва,
за да осъществи всичко, което е положил
В намеренията Си за него според делото
Си на избиране, предопределение и суверен-
но осиновение. "8
1:20 За да подчертае още повече мощ-
та на тази Власт, апостолът сега опис-
8а най-голямото изявление на боЖестВе-
на сила, която сВетът е познавал досега,
а именно — силата, която е възкресила
Христос от мъртвите и Го е слоЖила
да седне отдясно на Бога. Вероятно ние
бихме си помислили, че най-мощното
изявление на БоЖията сила е сътВорени-
ето на Вселената или избавлението на
БоЖия народ Израел през Червено море.
Но НЗ ни учи, че Възкресението и Възне-
сението на Христос са изисквали най-го-
лемия разход на боЖестВена енергия.
Защо е било така? ИзглеЖда, че Всич-
ките Войски на ада са съсредоточили уси-
лията си да осуетят БоЖиите намере-
ния, като са се опитали или да задърЖат
Христос В гроба, или да предотвратят
Възнасянето Му на небето след Възкре-
сението. Но Бог е победил Всяка съпро-
тиВа. Възкресението и прославянето на
Христос представляват решителен раз-
гром на Сатана и негоВата армия и сла-
Вен израз на БоЖията победна мощ.
Никой не е В състояние да опише така-
ва голяма мощ. Затова, когато описВа
силата, която Бог е използвал заради
нас, апостол ПаВел заимстВа няколко

63

Ефесяни 1

думи от областта на динамиката: „спо-
ред действането на могъщата Негова
мощ, с която подейства В Христа, кога-
то Го възкреси от мъртвите..." В moßa
описание думите сякаш се огъват под
тежестта на представената идея. ЕдВа
ли е необходимо да уточняваме значени-
ето на Всяка от тях поотделно. Доста-
тъчно е да се Възхитим на необятност-
та на НегоВата сила и да Му се поклоним
заради Неговото Всесилие!
Мейър изразява cßoemo възхищение
така:
„Какво величествено въздигане! От
смъртта и гроба — до трона на вечния
Бог, Който единствен притеЖава безс-
мъртие. От тъмнината на гроба — до
неописуемата светлина. От този малък
свят — до центъра и столицата на все-
лената. Отворете компаса на вашата
вяра и се опитайте да измерите тази не-
измерилш пропаст. Тогава ще видите, че
не мо)ке да не се удивите на силата, коя-
то пренесе нашия Господ на отвъдната и
страна."9
Що се отнася до библейското свиде-
телство, Възкресението на Христос е
първото подобно събитие В чоВешката
история (1 Кор. 15:23). Имало е и други
хора, които са били Възкресени от
смъртта, но те отноВо са умрели. Гос-
под Исус е първият, Който е възкръснал
в силата на един Вечен живот. След въз-
кресението и възнесението на Христос
Бог Го е слогка\ да седне от дясната Си
страна в небесата. Дясната страна на
Бога е мястото на привилегированост-
та (ЕВр. 1:13), на силата (Мат. 26:64), на
превъзходството (Евр. 1:3), на радост-
та (Пс. 16:11) и на господството (1
Петр. 3:22).
За нея се казва също, че се намира на
небесата, т. е. тя вклк>чва мястото, къ-
дето обитава Бог. Господ Исус се нами-
ра там в едно тяло, което буквално се
състои от плът и кости — едно просла-
вено тяло, което никога повече няма да
може да умре. Много скоро ние също ще
бъдем там, където е Той.

1:21 По-нататък прославянето на на-
шия Спасител е описано с думите: „...да-
лече no-горе от всяко началство и
власт, сила и господство, и всяко име, с
което се именуват, не само в тоя свят,
но и 6 бъдещия." Господ Исус е по-Висо-
ко от Всеки Владетел или авторитет —
било то човешки или ангелски — както
сега, така и завинаги.
В небесата има различни рангове ан-
гелски същества, някои от които са зли,
други — добри. Те имат различна степен
на власт. Някои биха могли да съответ-
стват на президентите, управителите
или кметовете, други — на генералите,
майорите и старшините. Но независимо
колко голямо е тяхното влияние, авто-
ритет, власт или господство, Христос
е далеч над всички тях.
И тоВа е така не само в света, В кой-
то сега живеем, но и 6 бъдещия свят,
тоест ще бъде така и по време на хиля-
долетното царство на Христос на земя-
та. ТогаВа Той ще бъде Цар над Всички
царе и Господар над всички господари.
Ще бъде издигнат над всички сътворени
същества и няма да има никакво изклю-
чение В това отношение.
1:22 Освен това Бог е покорил всичко,
което е сътворено, под краката Му.
Това означава всеобщо господство не
само над хората и над ангелите, но и над
цялото останало Негово творение —
както живо, така и неживо. Авторът на
Посланието към евреите ни напомня, че
сега ние не виждаме още да Му е подчи-
нено всичко (Евр. 2:8). ТоВа наистина е
така. Макар и всеобщото управление да
принадлежи на Христос, Той все още не
го упражнява. Така например хората все
още се бунтуват срещу Него и Го отри-
чат или Му се противопоставят. Но
според Божията наредба един ден Него-
вият Син ще държи жезъла на световно-
то господство и това е толкова сигур-
но, като че ли вече е станало.
Следващите думи звучат почти неве-
роятно. Този, Чиято прободена ръка ще
държи жезъла на суверенното господст-

64

Ефесяни 1, 2

ßo над цялата Вселена, Този именно Вла-
детел е даден от Бога на църквата! Тук
апостол Павел ни изненадва с едно уди-
Вително откровение, свързано с тайна-
та на БоЖията Воля. Той ни води стъп-
ка по стъпка, за да ни съобщи тази вели-
ка истина. С умението на график той
талантливо рисува картината на Хрис-
товото Възкресение, прославяне и възца-
ряване. И докато сърцата ни тръпнат
от страхопочитание пред това описа-
ние на всеславния Господ, апостолът из-
ВеднъЖ ни казва: „Не друг, а Този, Кой-
то е глава на всичко, Този именно Хрис-
тос е бил даден на църквата!"
Ако прочетем стиха, без особено да
внимаваме, бихме могли да го разберем
като твърдение, че Христос е Глава на
църквата. И макар че това също е исти-
на, стихът означава много повече. В него
се подчертава фактът, че църквата е
тясно свързана с Един, Който е Владе-
тел над цялата вселена.
От 21 cm. ние научихме, че Христос е
далеч над Всяко създание в небето и на зе-
мята в този свят и В бъдещия. В пърВа-
та полоВина на 22 cm. видяхме, че всичко
Живо и неЖиво е покорено под краката
Му. Сега ние научаваме, че уникалното
призоваване на църквата трябва да се
сВърЖе с Него 6 Неговото безгранично
господство. Христос ще раздели Своето
управление с църквата. Цялото остана-
ло творение ще бъде под Неговото уп-
равление.
1:23 Последният стих на 1 гл. ни показ-
ßa колко е близка Връзката меЖду Хрис-
тос и църквата. Това моЖе да се Види В
изразите: (1) Църквата е Неговото
тяло и (2) пълнотата* на Този, Който
изпълва всичко във всичко.
Нито една Връзка не моЖе да бъде по-
непосредствена от тази меЖду глаВата
и тялото. Те са Жизнено свързани и В тях
обитава Един и Същ Дух. Църквата е
* Думите„Н7ль.тсж> с" са дадени В kypcuß, ко-
ето означаВа, че липсВат В оригиналния
niekcm и са били добаВени допълнително. —
Бел. на преВ.

събрание от хора, призовани да излязат
от света в периода от Петдесетница до
Грабването, спасени по една чудна благо-
дат и получили изключителната приви-
легия да бъдат тялото на Христос.
Нито едно друго общество от вярващи
В който и да било друг момент от чо-
вешката история не е имало и няма да
има тази отличителна черта.
Втората характеристика на църква-
та е, че тя е пълнотата на Този, Който
изпълва всичко във всичко. Това просто
означава, че църквата е допълнение към
Христос, Който е навсякъде по едно и
също време. Допълнението е нещо, кое-
то изпълва или завършва друго нещо. То
предполага наличието на две неща, кои-
то се свързват заедно, за да съставля-
ват едно цяло. Също както тялото е до-
пълнение към главата, така и църквата
е допълнение към Христос.
Но за да не би някой да си помисли, че
това допълнение говори за несъвършен-
ство или незабършеност В Христос, Па-
вел бърза да добави, че тя е пълнотата
на Този, Който изпълва всичко във
всичко. Господ Исус не само че няма нуЖ-
да да бъде изпълван или завършван, но
Той Самият е Този, Който изпълва
всичко във всичко, Който прониква в ця-
лата вселена и я снабдява с всичко необ-
ходимо.
Трябва да признаем, че всичко това
надминава възмоЖностите ни за разби-
ране. Ние моЖем само да се възхищаваме
на безграничния ум и план на Бога и ед-
новременно с това да признаваме наша-
та собствена неспособност да го разбе-
рем.
Г.  БоЖията сила, изявена в спасение-
то и на езичниците, и на logeume
(2: 1—10)
2:1 Разделянето на текста на две отдел-
ни глави тук не трябва да прекъсва Жиз-
неноваЖната връзка меЖду последния
пасаЖ на 1 гл. и първите стихове на 2 гла-
ва. Там видяхме превъзходното величие
на БоЖията сила, с която Той е възкре-

65

Ефесяни 2

сил Христос от гроба и Го е уВенчал със
слаба и почит. Тук Виждаме как същата
тази сила работи В собствения ни жи-
вот, като ни Възкресява от духовна
смърт и ни поставя да седнем с Христос
В небесни места.
Този пасаж много напомня на първата
глава на Битие. И двата текста съдър-
жат: (1) картина на опустошение, хаос и
развалини (Бит. 1:2а; Еф. 2:1—3); (2)
представяне на божествената сила
(Бит. 1:26; Еф. 2:4); и (3) създаване на нов
живот (Бит. 1:3—31; Еф. 2:5—22).
В началото на 2 гл. ние сме описани
като духовни трупове, лежащи в долина-
та на смъртта. В края на главата ние не
само сме поставени да седим с Христос
в небесни места, но и образуваме Божие
обиталище чрез Духа. По средата е вели-
чественото чудо, доВело до тази забеле-
жителна промяна.
Първите десет стиха на 2 гл. описват
Божията сила, изяВена В спасението и на
езичниците, и на logeume. В сравнение с
нея превръщането на Пепеляшка В царс-
ка дърщеря е една слаба пародия!
В1 и 2 cm. Павел напомня на своите чи-
татели езичници, че преди обръщението
си те са били мъртви, покварени, прок-
лети и непокорни. Били са мъртви ду-
ховно вследствие на своите престъпле-
ния и грехове, т. е. мъртви спрямо Бога.
Не са имали никаква жизнена връзка с
Него. Живеели са така, сякаш Той не съ-
ществува. Греховете са всякакъв вид
погрешни действия — било то съзнател-
ни или несъзнателни, а така също и всич-
ки мисли, думи и дела, които не съответ-
стват на Божието съвършенство. Прес-
тъпленията са грехове, които са извър-
шени В открито нарушение на изВестен
закон. В един по-широк смисъл те Вклкзч-
Ват и Всякакви погрешни стъпки или не-
точности.
2:2 Ефесяните са били не само покваре-
ни, но и слаби. Те са ходели според бър-
везка на този свят. Съобразявали са се
с духа на този век. Отдавали са се на раз-
лични грехове. Светът използва един и

същ калъп, в който „излива" своите пок-
лонници. Това е калъпът на измамата,
разврата, безбожието, егоизма, насили-
ето и бунта. Казано с една дума — калъ-
път на покварата. Такива са били и ефе-
сяните.
Но те не само са били такива сами по
себе си, а и поведението им е било дявол-
ско. Те са следвали примера на дявола,
„княза на въздушната власт". Водени
са били от главния господар на злите ду-
хове, чието царство е въздухът. Добро-
волно са се подчинявали на бога на този
свят. Това обяснява защо неспасените
много често стигат до такива форми на
поведение, които не са характерни дори
и за животните.
И последно, били са непокорни, като са
вървели според „духа, който сега дейст-
ва в синовете на непокорството". Всич-
ки неспасени хора са синове на непокорс-
твото В смисъл, че непокорството
спрямо Бога е тяхна характерна черта.
Те получават силата си от Сатана и за-
това са предразположени да предизвик-
ват, да презират и да се противопоста-
вят на Господа.
2:3 Промяната на местоимението от
„вас" на „ние" показва, че Павел тук го-
вори главно за вярващите к>деи (макар че
moßa, което казва, е вярно и за всеки чо-
век преди обръщението). Положението
на вярващите logeu преди повярването
може да бъде описано с три думи: те са
били плътски, покварени и осъдени.
„...мегкду които и ние всички сме Жи-
вели някога в нашите плътски страс-
ти..." Преди да бъдат новородени, Павел
и неговите братя християни също са
следвали вървежа на този свят. Техният
живот е билгиътски. Единствената му
цел е била задоволяването на плътските
страсти и желания. Самият ПаВел е жи-
Вял, общо Взето, чист нраВстВен живот,
но едва сега разбира колко егоцентричен
е бил всъщност той. А това, което чо-
век представлява сам по себе си, е много
по-лошо от онова, което някога е напра-
вил.

66

Ефесяни 2

Невярващите logeu също са били пок-
варени и са изпълнявали волята на
плътта и на помислите. Тези думи го-
ворят за един стреме* към задоволява-
не на всеки естествен подтик. „Волята
на плътта и на помислите" моЖе да
Вкл1очва целия диапазон от плътски
страсти, като се започне от нормални-
те Желания и се стигне до различните
форми на разврат и извратеност. Тук
апостолът най-Вероятно има предвид
по-теЖките грехове. ЗабелеЖете също,
че Павел говори не само за греховните
действия, но и за греховете на мисълта.
Ф. Б. Мейър отправя към нас следно-
то предупреждение:
„Еднакво разрушително е угаЖдането
както на Желанията на гьгътта, така и
на страстите на ума. С помощта на не-
обикновения дар на въображението ние
винаги моЖем да се отдадем на несвети
фантазии и да дръпнем Ьздите на коня на
страстта миг преди извършването на
самото действие. Нито едно човешко
око не моЖе да види до какви далечни мес-
та стига душата, когато тръгне по сле-
дите на развратните си мечти или по пъ-
тищата на плътските си Желания. Тя
■ноЖе да отиде и да се Върне обратно, без
никой да забелеЖи това. Представата на
другите за белоснеЖната и чистота ос-
тава абсолЬтно ненакърнена и тя оста-
ва да чака необезпокоявана идването на
МладоЖенеца заедно с останалите деви-
Ци. Но ако тази практика не се осъди и не
се изповяда, тя белязва човека, който я
извършва, като син на неподчинението и
дете на гнева."10
Това е окончателната оценка на Павел
на неспасените logeu: no самото си ес-
тество те са деца на гнева, също като
другите. Това означава, че те имат ес-
тествено предразположение към гняв,
злоба, язвителност и избухливост. В
това те приличат на цялото останало
човечество. ОсВен това те също са
обекти на БоЖия гняв, също подлеЖат
на смърт и осъЖдение. ЗабелеЖете, че
Във 2 и 3 cm. се споменават и тримата

врагове на човека: светът (2 cm.), дяво-
лът (2 cm.) и плътта (3 cm.).
2:4 Думите „Бог обаче..." представля-
ват един от най-ваЖните, най-красноре-
чивите и най-вдъхновяващите преходи В
цялата литература. Те показват нас-
тъпването на една Величествена промя-
на — излизането от осъЖдението и от-
чаянието на долината на смъртта и Вли-
зането В неизразимото блаЖенство на
царството на лк>бовта на БоЖия Син.
Авторът на тази промяна е Самият
Бог. Никой друг не би могъл да я извър-
ши и никой друг не би поЖелал да я из-
върши.
Една от характеристиките на Благос-
ловения е, че Той е богат на милост. Той
ни показва милост, като не се отнася
към нас така, както заслуЖаваме (Пс.
103:10). „Макар и да се излива щедро над
хората вече шест хиляди години и хиля-
ди хора да са станали нейни участници,
БоЖията милост Все още представлява
една неизчерпаема мина с богатства" —
отбелязва Иди.11
Причината за БоЖията намеса се съ-
дърЖа в думите „...поради голямата лкн
бов, с която ни 6ъзлк)би." Неговата лк>-
бов е голяма, защото Той е нейният из-
точник. Също както Величието на дари-
теля придава на неговия подарък особе-
но значение, така и превъзходната сла-
ва на Бога придава на Неговата л1обов
особен блясък. Много по-прекрасно е да
бъдеш обичан от всесилния суверенен
Бог на цялата вселена, отколкото от
който и да било човек. БоЖията лкюов е
Велика заради цената, която Той е пла-
тил за нас. Неговата л1обов е изпратила
Господ Исус, Единородния БоЖий Син, за
да умре за нас 8 най-големи мъки на Гол-
гота. БоЖията лк>бов е велика и заради
неописуемите богатства, които тя из-
лива Върху нас.
2:5 БоЖията лкюов е велика и заради
изключителната недостойност и небла-
гочестивост на тези, които обича. Ние
„бяхме мъртви чрез престъпленията
си". Бяхме Врагове на Бога. Бяхме нещас-

67

Ефесяни 2

тни и покварени. Но Той ни е Възлк>бил
независимо от това.
В резултат на БоЖията л1обов към нас
и В резултат на изкупителното дело на
Христос, ние сме били: (1) сьзкивени за-
едно с Христос; (2) съвъзкресени с Него
и (3) слоЖени да седнем В небесни места.
Тези изрази описват нашето духовно
полоЖение, дошло като следствие от съ-
единението ни с Христос. Той е дейст-
вал като наш Представител — и то не
само вместо нас, но и като нас. Затова,
когато Той е умрял, и ние сме умрели. Ко-
гато Той е бил погребан, и ние сме били
погребани.
Когато Той е бил сь&ивен, Възкресен
и слоЖен да седне в небесни места, и ние
сме били съЖивени, възкресени и слоЖени
да седнем в небесни места. Всички бла-
гословения, които произтичат от Него-
вото поЖертвувателно дело, са и наши
благодарение на връзката ни с Него. Да
сме сьЯшвени заедно с Христос, означа-
ва, че сега и повярвалите к>деи, и повяр-
валите езичници са свързани с Него в
един нов Живот. Същата сила, която е
дала възкресен Живот на Христос, е дала
този Живот и на нас.
Мисълта за това удивително чудо
кара Павел да прекъсне потока на свои-
те мисли и да възкликне: „По благодат
сте спасени!" Апостолът е поразен от
неизследимото благоволение, което Бог
показва към тези, които заслуЖават
точно обратното! Ето това е истинс-
ка благодат!
Ние вече споменахме, че милостта оз-
начава да не получиш наказанието, кое-
то си заслуЖил. Благодатта пък означа-
ва да получиш спасението, което не си
заслуЖил. Ние получаваме спасението
като подарък, а не като нещо, което сме
заработили. А този подарък идва от
Един, Който не е длъЖен да ни го даде.
А. Т. Пиърсън казва следното:
„ То [спасението] е доброволен акт на
лЬбов, който Бог неедлъзкен да извърши.
Това, което съставлява славата на Бо-
Жията благодат, е, че тя е един напълно

свободен, доброволен израз на Неговата
лЬбов към нещастните грешници. "12
2:6 Ние не само сме били съЖивени зае-
дно с Христос, но сме били и възкресени
заедно с Него. Така както смъртта и съ-
дът са зад Христос, така те са и зад нас.
Ние стоим на тази страна на гроба, на
която се намира Възкресението. ТоВа е
нашето прославено полоЖение в резул-
тат на свързването ни с Христос, фак-
тът, че нашето полоЖение е такова,
трябВа да ни стимулира да Живеем като
едни, които са съЖивени от мъртвите.
Друга характеристика на нашето по-
лоЖение е това, че в Христос ние сме
слоЖени да седим заедно с Него 6 небес-
ни места. Поради съединението ни с
Него Бог ни виЖда вече като едни, кои-
то са освободени от настоящия нечес-
тив свят и са слоЖени да седят 6 Хрис-
тос В слава. Ако ние приемем това чрез
вяра, то ще промени характера на нашия
Живот. Ние вече няма да сме вързани за
земята и да мислим за еЖедневното и
преходното, а ще търсим „това, което
е горе, където Христос седи отдясно на
Бога" (Кол. 3:1).
Кл1очът към 5 и 6 cm. се крие в думи-
те „6 Христос Исус". Само в Него ние
сме съЖивени, съвъзкресени и слоЖени да
седим в небесни места. Той е нашият
Представител и следователно Негови-
те победи и Неговото полоЖение са и
наши. ДЖордЖ Уилиямс изразява своите
чувства, породени от този текст, със
следното възклицание: „Колко изуми-
телно! Представете си само — една
Жена като Мария Магдалена и един мъЖ
като разпънатия на кръста злодей ста-
ват участници в славата на БоЖия Син!"
2:7 ТоВа чудо на преобразуващата бла-
годат ще бъде обект на вечно открове-
ние. В продълЖение на Всички безкрайни
Векове Бог ще разкрива на небесното
мноЖество какво Му е струвало да изп-
рати Своя Син в тази дЖунгла на греха и
какво е струвало на Господ Исус да поне-
се нашите грехове на кръста. Това ще
бъде една тема, която никога няма да се

68

Ефесяни 2

изчерпа. И отново ПаВел натрупва думи
Върху думи, за да ни Внуши поне част от
Величието на Всичко това:
Добрината Си към нас
Своята благодат чрез добрината
Си към нас
Богатството на Своята благодат
чрез добрината Си към нас
Премногото богатство на Своята
благодат чрез добрината Си към нас
Но ако Бог ще показва Всичко това
през цялата Вечност, то тогава и ние ще
се учим през цялата Вечност. Небето ще
бъде нашето училище. Бог ще бъде наши-
ят Учител. Неговата благодат ще бъде
предметът, който ще изучаваме. А учеб-
ната година ще продължава цяла веч-
ност.
ТоВа би трябвало да прогони от нас
всякакви представи, че ние ще знаем
Всичко, когато отидем на небето. Само
Бог знае всичко, а ние никога няма да бъ-
дем равни на Него.13
То също така повдига един интересен
Въпрос: Колко ще знаем, когато отидем
на небето? В отговор моЖем да предпо-
лоЖим, че евенуалната подготовка за не-
бесния „университет" е курсът на „сред-
ното училище" на Библията още тук и
още сега, на земята.
2:8 Следващите три стиха представ-
ляват едно съвсем ясно твърдение за
простия план на спасението, както е
представен в Библията.
Спасението произлиза от БоЖията
благодат: Бог е поел инициативата за
него. То се дава на хора, които изобщо не
so заслуЖават, на основание на Личност-
та и делото на Господ Исус Христос.
Спасението ни се даВа като подарък
още сега. Тези, които са спасени, могат
да знаят moßa. Когато е писал на ефеся-
ните, ПаВел им е казал: „По благодат
сте спасени." Той е знаел, че те са спасе-
ни. Те също са го знаели.
Начинът, по който получаваме този
подарък на вечния Живот, е чрез вяра.

Вярата означава, че човек признава по-
лоЖението си на виновен и загубен греш-
ник и приема Господ Исус като сВоя
единствена надеЖда за спасение. Истин-
ската спасителна Вяра е да предадеш
себе си на една Личност.
Всяка представа, че чоВек моЖе да спе-
чели или да заслуЖи спасението си, се
оборва завинаги от думите: „...не от
сами вас". Мъртвите не могат да Вър-
шат нищо, а грешните не заслузкават
нищо друго освен наказание.
„Това е дар от Бога." Дарът е незаслу-
Жен и безусловен подарък. Това е единс-
твеното основание, на което Бог пред-
лага спасението. Дарът от Бога е спасе-
ние по благодат и чрез вяра. То се пред-
лага на всички хора от Всички краища на
земята.
2:9 То не е чрез дела — не е нещо, кое-
то чоВек моЖе да спечели чрез някакВи
заслуги. Така например то не моЖе да се
спечели чрез:
1.	Конфирмация
2.	Кръщение
3.	Членство 6 църквата
4.	Посещение на църквата
5.	Участие в святото причастие
6.	Пазене на десетте БоЖии заповеди
7.	Живот според наставленията на про-
noßegma на планината
8.	Благотворителност
9.	Добро отношение към блиЖните си
Ю.Водене на морален и почтен Живот
Хората не се спасяват чрез дела. Те не
се спасяват и чрез вяра и дела. Спасяват
се единствено чрез вяра. В момента, В
който човек трябва да прибави към спа-
сението някакво дело в каквото и да
било количество, то Вече престава да
бъде по благодат (Рим. 11:6). Една от
причините за абсолкзтното изклкочване
на делата от спасението е „за да не се
похвали никой". Ако човек би могъл да се
спаси чрез своите собствени дела, тога-
ва той би имал основание да се хвали
пред Бога, а това не е възмоЖно (Рим.
3:27).

69

Ефесяни 2

Ако той би могъл да се спаси чрез доб-
рите си дела, тогава смъртта на Хрис-
тос cmaßa ненуЖна (Гал. 2:21)! Но ние
знаем, че причината, поради която Той
умря, е, че друг път за спасение на Винов-
ните грешници няма.
Ако човек би могъл да се спаси чрез
добрите си дела, тогава той би станал
сВой собстВен спасител и би могъл да се
поклони сам на себе си. Но това е идоло-
поклонстВо, което Бог изрично забраня-
ва (Изх. 20:3).
Ако човек да моЖеше да се спаси осВен
чрез Вяра В Христос и чрез собстВените
си добри дела, тогава би се получила аб-
сурдната ситуация с двама спасители—
Исус и грешникът. Тогава Христос би
трябвало да раздели славата на спаси-
телното дело с друг, а това Той няма да
направи никога (Ис. 42:8).
И накрая, ако човек би могъл да допри-
несе към своето спасение с дела, Бог би
трябвало да му стане длъЖник. Но това
също е неВъзмоЖно. Бог не моЖе да бъде
длъЖник на никого (Рим. 11:35).
За разлика от делата Вярата изклкзч-
ва хвалбата (Рим. 3:27), тъй като тя не
е някаква заслуга. Човек не би могъл да се
гордее с това, че е повярвал в Господа.
Вярата в Господ Исус е най-разумното,
най-трезВото и най-смисленото нещо,
което човек моЖе да направи. Да се до-
вериш на своя Създател и Изкупител е
единственото логично и разумно нещо.
Ако ние не се доверим на Него, на кого
другиго моЖем да се доверим?
2:10 Резултатът от спасението е, че
ние сме Негово творение — творение на
Бога, а не наше собствено. Всеки новоро-
ден вярващ е един БоЖий шедьовър. Ко-
гато си помислим за суровината, с коя-
то Бог трябва да работи, Неговите пос-
тиЖения ни се струват още по-забеле-
Жителни. И наистина, този шедьовър не
е нищо друго осВен едно ново творение,
получено чрез съединението на вярващия
с Христос, защото „ако е някой в Хрис-
та, той е ноВо създание; старото преми-
на; ето, Всичко стана ново" (2 Кор. 5:17).

А целта на тоВа ноВо творение моЖе
да се види в думите „...за добри дела".
Колкото е вярно, че ние не се спасяваме
чрез добри дела, толкова е и Вярно, че ние
се спасяваме за добри дела. Добрите дела
не са корените, а плодовете на дървото
на спасението. Ние не вършим добри
дела, за да бъдем спасени, а защото сме
спасени.
Същата страна на истината се под-
чертава и в Посланието на Яков 2:14—
26. Когато Яков казва „вяра без дела е
мъртва", той няма предвид това, че ние
се спасяваме чрез вяра и дела, а че ние се
спасяваме чрез такава вяра, която води
до Живот, изпълнен с добри дела. Делата
доказват истинността на нашата Вяра.
ПаВел с готовност се присъединява към
това мнение, като казва: „Защото сме
Негово творение, създадени в Христа
Исуса за добри дела."
И така, БоЖият ред е следният:
Вяра -» Спасение -» Добри дела -• Награда
Вярата Води до спасение. Спасението
води до добри дела. А добрите дела ще
бъдат наградени от Бога.
Но тук се появяВа следният Въпрос:
„Какви са тези добри дела, които Бог
очаква от мен?" Отговорът на този
въпрос е, че това са „...добри дела, 6 ко-
ито Бог отнапред е наредил да ходим."
С други думи, Бог има подробен план за
всеки Живот. Преди обръщението на все-
ки един човек Той съставя план за духов-
ното развитие на неговия нов Живот.
Нашата отговорност е да открием Не-
говата воля и след като я открием, да й
се подчиняваме. Ние не трябва да съста-
вяме свой план за нашия Живот, а само да
приемем плана, който Той има за нас.
ТоВа ни освобоЖдава от напреЖение и
притеснение и ни гарантира, че ЖиВо-
тът ни ще донесе максимална слаба на
Бога, максимално благословение на дру-
гите и най-голяма награда за самите нас.
За да открием добрите дела, които
Бог е определил за всеки един от нас, ние
трябва: (1) да изповядаме и изоставим
греха Веднага щом го осъзнаем В ЖиВота

70

Ефесяни 2

си; (2) да Му се отдаваме непрекъснато
и безусловно; (3) да изучаваме БоЖието
слово, за да открием Неговата Воля, и
след това да вършим Всичко, което то
ни казва да вършим; (4) да отделяме вре-
ме за молитва всеки ден; (5) да улавяме
всяка възмоЖност за слуЖение, която се
появява; и (6) да развиваме умението да
общуваме и да се съветваме с другите
християни. Бог не само подготвя нас за
добрите дела, но подготвя и добрите
дела, които трябва да вършим. А когато
ги извършим, ни награЖдава за това!
Ето такава е Неговата благодат!
Д. Обединението на вярващите к>деи
и вярващите езичници 6 Христос
(2:11—22)
В първата половина на 2 гл. Павел прос-
ледява спасението на езичниците и к>де-
ите по отделно. Сега той се обръща към
въпроса за премахването на предишните
национални различия меЖду кодеи и езич-
ници чрез съединяването им в Христос и
вграждането им В църквата като свят
храм в Господа.
2:11 В 11 и 12 cm. апостолът напомня
на своите читатели, че преди обръщени-
ето си те са били езичници по роЖдение
и следователно—отделени от logeume.
Първо те са били презрени. Това се виЖ-
да от факта, че logeume са ги наричали
»необрязаните", тъй като езичниците
не са имали знака на обрязването в своя-
та плът, който е отделял израилтяни-
те като народ на БоЖия завет. Думата
пНеобрязаните" е била обидно нарица-
ние, подобно на нарицанията, с които хо-
рата се обръщат днес към презрени ет-
нически групи. МоЖем да усетим силата
на нейното уЖилване, като прочетем
какво казва Давид за езичника Голиат:
«Кой е тоя необрязан филистимец, та да
хвърли презрение Върху Войските на Жи-
Вия Бог?" (1 Царе 17:26)
За разлика от тях logeume са наричали
себе си „обрязаните" и много са се гор-
деели с тоВа име. То ги е отделяло като
избран БоЖий народ на земята, различен

от Всички останали народи. Павел сякаш
се дистанцира от тяхната гордост,
като казва, че това обрязВане е било
само „обрязВане на плътта, което се из-
вършва с ръце", т. е. било е само физи-
ческо. Въпреки че външно израилтяните
са носели белега на народ на БоЖия за-
вет, вътрешно те не са притеЖаВали ис-
тинска Вяра В Господа. „Защото не е
1одеин оня, който е външно такъв, нито
е обрязване онова, което е външно, на
плътта; а кодеин е този, който е вът-
решно такъв; и обрязване е това, което
е на сърцето, в Духа, а не в буквата; чи-
ято похвала не е от човеците, а от Бога"
(Рим. 2:28,29)*.
Но независимо дали logeume са били об-
рязани в сърцето, или не, ваЖното В 11
cm. е, че В своите собствени очи те са
били истинските хора, а езичниците —
презрените. Това противопоставяне
меЖду logeu и езичници е най-голямата
враЖда, която светът е познавал няко-
га. Юдеинът се е радвал на едно изклю-
чително привилегировано полоЖение
пред Бога (Рим. 9:4, 5). Езичникът е бил
чуЖденец. Ако той е искал да се поклони
на истинския Бог по определения начин,
той всъщност е трябвало да стане
logeucku обръщенец (какъвто е случаят
с Рахав или Рут). Юдейският храм в Еру-
салим е бил единственото място на зе-
мята, където Бог е бил поставил името
Си и където хората са моЖели да дойдат
при Него. Езичниците изобщо не са има-
ли право да Влизат Във вътрешните дво-
рове на храма под заплаха от смъртно
наказание.
В разговора Си с една езичница от Тир-
скатпа и Сидонската област Господ Исус
изпитва нейната вяра, като представя
logeume като деца в къщата, а езичници-
те —като кученца под масата. Жената
признава, че е само едно малко кученце,
но Го моли да и позволи да се нахрани с
някои от трохите, които децата изпус-
* Цитатът е Взет от текста на пърВо peßu-
зирано издание на НоВия ЗаВет на издателст-
Во „Верен" (ПРИНЗВ), 1993 г. — Бел. на преВ.

71

Ефесяни 2

kam nog масата. Egßa ли е нужно да каз-
ваме, че Вярата й е Възнаградена (Марко
7:24—30). Тук, В Ефесяни 2:11, апостолът
напомня на сВоите читатели, че преди
moßa те са били езичници и следовател-
но — презрени.
2:12 Езичниците са били също така
отделени от Христос: те не са имали
Месия. Месията е бил обещан само на на-
рода на Израел. Макар и да е било предс-
казано, че служението на Месията ще
донесе благословение и на народите (Ис.
11:10; 60:3), Той е трябвало да се роди
като к>деин и да служи главно „на загубе-
ните овце от израилевия дом" (Мат.
15:24). Освен че са били без Месия, езич-
ниците са били и отлъчени от израиле-
Вото гражданство. „Отлъчен" означа-
ва „непринадлежащ", човек, който е чуж-
денец, който няма правата и привилеги-
ите на гражданин. Що се отнася до изра-
елското общество, езичниците са били
отделени от него като хора, които сто-
ят извън оградата на дадено място и
гледат вътре към него. Те също така са
били чуЖди на заветите на обещание-
то. Бог е склкзчил завети с народа на Из-
раел чрез хора като Авраам, Исаак, Яков,
Мойсей, Давид и Соломон. Тези завети
са обещали благословения на кздеите.
Езичниците са били изклкзчени от тези
обещания. Те не са имали никаква надеЖ-
да нито като народи, нито като отдел-
ни хора. Като народи те не са били сигур-
ни, че техните земи, управление и нация
ще оцелеят. Като отделни хора тяхно-
то положение също е било отчайващо:
те не са имали никаква надеЖда за жи-
вот след смъртта. Някой беше казал, че
тяхното бъдеще е било като една вечна
нощ, В която няма нито една звезда. И
последно, те са били „без Бога на сбета".
Това не означава, че езичниците непре-
менно са били атеисти, тъй като те са
си имали свои собствени богоВе, издяла-
ни от дърво и от камък. Но те не са поз-
навали единствения истински Бог. Били
са без Бога в един безбожен и Враждебен
сВят.

2:13 Думите „А сега..." предшестват
още един рязък преход (ср. 2:4). Езични-
ците от Ефес са били избавени от moßa
място на отдалеченост и отчужденост
и са били издигнати до положение на бли-
зост до Бога. Това е станало по време на
тяхното обръщение. В момента, в кой-
то са се доверили на Спасителя, Бог ги е
поставил в Христос Исус и ги е приел във
Възлк»бения Си. От този момент ната-
тък те са толкова близо до Бога, колко-
то е Христос, тъй като те са В Хрис-
тос. Цената на осъществяването на
тази чудна промяна е кръвта на Хрис-
тос. Преди да могат да се наслаждават
на привилегията да бъдат близо до Бога,
тези грешни езичници е трябвало да бъ-
дат очистени от своите грехове. Един-
ствено кръвта на Христос, пролята на
кръста на Голгота, е могла да направи
тоВа. Когато те са приели Господ Исус
с един определен акт на вяра, цялата
очистваща стойност на Неговата скъ-
поценна кръв е била приписана на тяхна
сметка.
Исус не само ги е поставил близо до
Бога; Той също така е създал и едно ново
общество, в което древната вражда
между logeu и езичници е била премахна-
та веднъж завинаги. До идването на но-
возаветното време хората от целия
свят са били разделени на две групи —
logeu и езичници. Нашият Спасител е
създал една нова група — Божията цър-
ква (1 Кор. 10:32). В следващите стихо-
ве ние Виждаме как Вярващите logeu и
вярващите езичници стават едно в
Христос и образуват ново общество, в
което няма нито к>деин, нито грък.
2:14 „Защото Той е нашият мир." За-
бележете, че тук не се казва „Защото
Той ни помири", макар че това също е
вярно, както ще видим от следващия
стих. Тук се казва, че Той Самият е на-
шият мир. Но как може някой да бъде
мир?
Ето как: когато един 1одеин повярва в
Господ Исус, той загубва своята нацио-
нална принадлежност и от този момент

72

Ефесяни 2

нататък е „В Христос". По същия начин
и когато един езичник приеме Спасите-
ля, той Вече престава да бъде езичник и
също е „В Христос". С други думи, както
Вярващите logeu, така и вярващите
езичници, които някога са били разделе-
ни от тази враЖда, сега са направени
едно в Христос. Свързването им с Хрис-
тос ги свързва неизбеЖно и едни с други.
Следователно Христос е нашият мир,
също както пророкува и Михей (Мих.
5:5).
ПасаЖът от 14 до 18 cm. ни предлага
подробно описание на обхвата на делото
на Христос като наш мир.
Най-напред е съединението, което
току-що описахме. Той е направил две-
те едно означава, че Той е съединил в
едно вярващите logeu и вярващите езич-
ници. Те вече не са logeu, нито езичници,
а християни. За да бъдем съвсем точни,
трябва да каЖем, че термините „togeüc-
ки християни" и „езически християни" не
са правилни. Всички плътски различия
като национална принадлеЖност и др. са
били приковани на кръста.
Вторият етап от делото на Христос
би могъл да се определи като разрушите-
лен. Той е съборил средната стена, коя-
то ги е разделяла. Тази стена не е била
материална, а една невидима преграда,
която е била издигната от Мойсеевия
закон на заповедите и която е отделяла
народа на Израел от другите народи.
Като илкострация на това разделение
вярващите често използват примера със
стената в храма, която е ограничавала
достъпа на неевреите само В двора на
езичниците. На нея е имало табели с над-
писи, които са забранявали преминаване-
то на неевреи във вътрешните дворове
"а храма: „Нито един чуЖденец няма пра-
во да минава отвъд стената и оградата
около СВятото място. Всеки, който
бъде хванат, че прави това, сам ще бъде
отговорен за смъртта си."
2:15 Едно трето следствие от делото
на Христос е премахването на ВраЖда-
та, тлееща меЖду logeume и езичниците,

а така също и меЖду човека и Бога. Па-
вел определя закона като невинната при-
чина за тази враЖда: „закона със запове-
дите му, изразени в постановления".
Мойсеевият закон е бил един цялостен
к»ридически кодекс, съставен от отдел-
ни, обособени заповеди, които на свой
ред са се състояли от догми или поста-
новления, засягащи много, ако не и пове-
чето области на Живота. Сам по себе си
законът е бил сВят, справедлив и добър
(Рим. 7:12), но греховната природа на чо-
века го е използвала като причина за ом-
раза. Тъй като законът наистина е от-
делял Израел като избран БоЖий народ
на земята, много от евреите са започна-
ли да изпитват чувство на превъзходст-
во над езичниците и да се отнасят с
презрение към тях. Езичниците са от-
върнали с дълбока омраза, която днес
познаваме много добре като антисеми-
тизъм. По какъв начин обаче Христос е
премахнал закона като причина за враЖ-
да, основана на закона? ПърВо, като е ум-
рял, за да плати наказанието за наруше-
нието на закона. По този начин Христос
напълно е удовлетворил справедливите
изисквания на Бога. Сега вече законът
нищо не моЖе да каЖе на тези, които са
„в Христос": тяхното наказание е било
напълно изплатено. Вярващите не ЖиВе-
ят под закон, а под благодат. Това, раз-
бира се, не означава, че те могат да Жи-
Веят както си искат. То означава, че сега
вече те са роби на Христос и трябва да
Живеят така, както Той иска.
В резултат на унищоЖението на враЖ-
дата, предизвикана от закона, Господ
Исус е могъл да създаде едно ново творе-
ние. От двата, т. е. от вярващите logeu
и от вярващите езичници, Той е създал в
Себе Си един нов човек — църквата.
Чрез свързването им в Него бившите
ВраЖдуващи страни са се съединили една
с друга и са образували едно ново общес-
тво. Църквата е „нов човек" в смисъл, че
тя е един нов Вид организъм, който не е
съществувал никога преди това. Новоза-
ветната църква не е продълЖение на Из-

73

Ефесяни 2

раел om СЗ. Тя е нещо съВсем различно
от което и да било общестВо, което е
същестВуВало преди нея или което няко-
га ще съществува след нея. ТоВа трябва
да стане ясно, когато се разгледат след-
ните съобраЖения:
1.	Ново е това, че езичникът има равни
npaßa и привилегии с кздеина.
2.	Ново е това, че както logeume, така и
езичниците загубват националните
си различия, когато станат христия-
ни.
3.	Ново е и това, че и logeume, и езични-
ците заедно са части на тялото на
Христос.
4.	Ново е също и това, че кодеинът има
надеЖда, че ще царува заедно с Хрис-
тос, Вместо да бъде поданик на Него-
вото царство.
5.	И ново е и това, че кздеинът вече не е
под закон.
ЯВно Църквата е съВсем ново тВоре-
ние с определено призвание и съдба, кое-
то заема уникално място в БоЖиите на-
мерения. Но обхватът на делото на
Христос не свършва дотук. Христос
също така е помирил logeume c езичници-
те. Той е направил това, като е премах-
нал причината за враЖдата, като им е
ВлоЖил нова природа и като е създал един
нов съ1оз. Кръстът е БоЖият отговор
на расовата дискриминация, сегрегация-
та, антисемитизма, фанатизма и всяка-
къв Вид противопоставяне меЖду хо-
рата.
2:16 Освен примиряването на к>деи и
езичници едни с други Христос е прими-
рил двата с Бога. Въпреки че обикнове-
но Израел и народите се намират в със-
тояние на остро противопоставяне
едни на други, в едно отношение те все
пак се обединяват и това е ВраЖдеб-
ността им към Бога. Причината за тази
ВраЖдебност е грехът. Чрез Своята
смърт на кръста Господ Исус е премах-
нал тази бра&дебност, като е отстра-
нил причината за нея. Онези, които Го
приемат, биВат счетени за праведни,
простени, изкупени, извинени и освободе-

ни от Властта на греха. ВраЖдата е из-
чезнала: сега те имат мир с Бога. Господ
Исус свързва вярващите fogeu и вярва-
щите езичници в едно тяло—църквата,
и представя това тяло на Бога, без 8
него да има и следа от каквато и да било
враЖдебност.
Бог никога не е имал нуЖда да бъде при-
мирен с нас. Той никога не ни е мразел. Но
ние сме имали нуЖда да бъдем примирени
с Него. Делото на Господ Исус Христос
на кръста осигурява справедливото ос-
нование, което ни позволява да застанем
в Неговото присъствие като приятели,
а не като врагове.
2:17 В 14 cm. е казано, че Христос е на-
шият мир, а В15 — че Той е Въдворим мир.
Тук, В 17 cm., ние разбираме също, че
Христос е дошъл и благоВествал мир.
Кога и как е станало това? Най-напред
Той е дошъл лично като възкръснал, след
което е дошъл чрез представителство-
то на Светия Дух. Христос е проповяд-
вал мир след Възкресението. Всъщност
думата „мир" е една от първите думи,
които Той е изговорил, след като е бил
възкресен от мъртвите (Лука 24:36;
Йоан 20:19, 21, 26). След това Той е изп-
ратил апостолите в силата на Светия
Дух и е проповядвал мир чрез тях (Деян.
10:36). Добрата Вест за мира е била бла-
говествана „на вас, които бяхте далеч"
(езичниците), и „на тия, които бяха бли-
зо" (logeume) — едно милостиво изпъл-
нение на БоЖието обещание, за което че-
тем в Ис. 57:19.
2:18 Практическото доказателство
за състоянието на мир, което същест-
вува меЖду частите на това тяло и
Бога, е, че те имат достъп до БоЖието
присъствие по всяко време на денонощи-
ето. Това е коренно различно от реда в
СЗ, според който в Светая светих, мяс-
тото на БоЖието присъствие, е моЖел
да Влиза само първосвещеникът. И това
е ставало само един път в годината.
Ииди ни обръща внимание Върху тази
разлика със следните думи:

74

Ефесяни 2

„Сега вече и най-отдалеченият езич-
ник, който се намира в Христос, се нас-
лаЖдава истински и непрекъснато на
тази царствена привилегия, която в
старозаветното време е била краткот-
райно право на един-единствен човек от
едно-единствено племе от един-единст-
вен народ в един-единствен ден от годи-
ната."14
Чрез молитвата Всеки Вярващ моЖе
да Влезе В тронната зала на небето, да
падне на колене пред Суверенния Владе-
тел на Вселената и да се обърне към него
като към Баща.
Тук ние виЖдаме също какъв е нормал-
ният ред, който трябва да следваме В
молитвата. Първо трябва да знаем, че
молитвата е чрез Него (чрез Господ
Исус Христос). Той е единственият
Посредник меЖду Бога и човека. Негова-
та смърт, погребение и възкресение са
премахнали всички кзридически пречки за
допускането ни в БоЖието присъствие.
Сега, като Посредник, Той Живее в най-
високите места, за да ни поддърЖа в със-
тояние на общение с Отца. Ние моЖем
да застанем пред Бога единствено в Не-
говото име. Ние не сме достойни за това
сами по себе си, а ставаме достойни само
защото Той е достоен. В молитвата мо-
гат да участват и едните, и другите —
и вярващите logeu, и вярващите езични-
ци. Те са привилегировани, защото имат
достъп до Бог Отец. Нашият Помощ-
ник в молитвата е Светият Дух: ние се
молим „6 един Дух". „Така също и Духът
ни помага в нашата слабост: понеЖе не
знаем за какво да се молим както тряб-
ßa; но самият Дух се застъпва за нас в не-
изговорими стенания" (Рим. 8:26)*.
Този, в Чието присъствие заставаме,
е Отец. Нито един старозаветен све-
тия не е познавал Бога като Баща. Пре-
ди възкресението на Христос хората са
заставали пред Бога като създания пред
своя Създател. Едва след като е възкръс-
* Цитатът е Взет от текста на пърВо реви-
зирано издание на НоВия ЗаВет на издателст-
во „Верен" (ПРИНЗВ), 1993 г. — Бел. на преВ.

нал, Христос е казал: „...иди при братя-
та Ми и им каЖи: Възнасям се при Моя
Отец и вашия Отец, при Моя Бог и ва-
шия Бог" (Йоан. 20:17). В резултат на
Неговото изкупително дело вярващите
са могли за първи път да се обърнат към
Бога като към Баща. В 18 cm. виЖдаме,
че и трите Лица на Триединството се
вклк»чват пряко в молитвите и на най-
скромния вярващ: той се моли на Бог
Отец, като влиза в Неговото присъст-
вие чрез Господ Исус Христос и в силата
на Светия Дух.
2:19 В последните четири стиха на
тази глава апостол Павел изброява ня-
колко от поразителните привилегии, ко-
ито имат вярващите езичници. Те вече
не са „странници и пришълци". Те нико-
га повече няма да бъдат чуЖденци, куче-
та, необрязани или външни наблюдате-
ли. Сега те са съграЖдани на всички све-
тии от новозаветния период. Вярващи-
те от еврейски произход нямат никакво
предимство пред тях. Всички християни
са равноправни граЖдани на небето
(Фил. 3:20,21) и „членове на БоЖието се-
мейство". Те не само са станали подани-
ци на небесното царство, но са и осино-
вени в боЖественото семейство.
2:20 И освен това всички християни са
станали членове на църквата или — как-
то Павел ги представя тук — били са
вградени като камъни в постройката на
един свят храм. Апостолът описва този
храм с големи подробности — неговата
основа, крайгълния му камък, свързва-
щото вещество, единството и симет-
рията, нарастването на постройката и
други особености.
И така, този свят храм е построен на
основата на апостолите и пророците.
Това са апостолите и пророците от но-
возаветното време. Те не биха могли да
бъдат старозаветните пророци, тъй
като старозаветните пророци не са зна-
ели нищо за църквата. Това обаче не оз-
начава, че апостолите и пророците са
основата на църквата. Основата на
църквата е Христос (8Ж. 1 Кор. 3:11), а

75

Ефесяни 2

апостолите са поставили основата с
това, което са проповядвали за Лич-
ността и делото на Господ Исус. Църк-
вата е основана на Христос — Такъв,
Какъвто Той е бил открит чрез изповед-
та и учението на апостолите и проро-
ците. Когато Петър е изповядал, че
Исус е Христос, Синът на Живия Бог,
Исус е заявил, че Неговата църква ще
бъде построена на тази канара, а именно
— на твърдата и непоклатима истина,
че Исус е БоЖият помазаник и Единород-
ният БоЖий Син (Мат. 16:18). В Откро-
вение 21:14 имената на апостолите се
свързват с дванадесетте основни камъ-
ка на светия Ерусалим. Те не са основа-
та, а са свързани с нея, тъй като първи
са проповядвали великата истина за
Христос и църквата. Основата на всяка
сграда се излива само веднъЖ Апостоли-
те и пророците са извършили тази рабо-
та веднъЖ завинаги. Основата, която
те са полоЖили, е запазена за нас в Пос-
ланията на НЗ, макар че самите апосто-
ли вече не са с нас. В един вторичен сми-
съл през всички векове е имало хора, чие-
то слуЖение е било апостолско или про-
роческо. Мисионерите и основателите
на църкви са апостоли в един вторичен
смисъл на тази дума, също както са про-
роци и онези, които проповядват слово-
то за назидание. Но всички те не са апос-
толи и пророци в първичния смисъл на
тази дума.
Исус Христос е не само основата на
храма, но и главният крайъгълен камък.
Нито една картина или образ не е доста-
тъчен, за да представи Христос в Него-
вата многообразна слава и многостран-
но слуЖение. За слуЖението на Христос
като крайъгълен камък има най-малко
три възмоЖни обяснения, всяко от кои-
то сочи към Господ Исус като единст-
вената, превъзходна и Жизненонеобходи-
ма Глава на църквата.
1. Обикновено   ние   си   представяме
крайъгълния камък като камъка,
който леЖи в долния преден ъгъл на
една сграда. Тъй като цялата остана-

ла постройка се крепи на него, крайъ-
гълният камък се приема като нещо,
което има основно значение за сграда-
та. В този смисъл той представлява
един истински символ на Господа. И
освен това, понеЖе крайъгълният ка-
мък слуЖи за връзка меЖду двете сте-
ни, моЖе да се предполоЖи, че това е
намек за съединението на вярващите
к»деи с вярващите езичници в църква-
та чрез Христос.
2.	Някои библейски изследователи смя-
тат, че думата, преведена като
крайъгълен камък, се отнася до глав-
ния камък на една арка. Този камък за-
ема най-високото място в арката и
осигурява закрепването на другите
камъни. Подобно и Христос е най-
главният Елемент в църквата, без
който тя не би могла изобщо да съ-
ществува: ако Той се махне, цялата
постройка ще се срути.
3.	Третото  възмоЖно  обяснение  на
този термин е, че той е най-горният
камък на една пирамида, който е един-
ствен по размери и форма и чиито
ъгли и страни определят формата на
цялата пирамида. Така и Христос е
Глава на църквата. Неговата Лич-
ност и слуЖение са уникални. Също
така Той е Този, Който дава на църк-
вата изключителните й черти. Пър-
во Той и дава нейната основа:
2:21 Цялото здание е сглобено в Него,
т. е. в Христос. Той е Източникът на
Живота и растеЖа на църквата. Блейки
казва така:
„В Христос ние се ВграЖдаме ß църква-
та. В Христос ние растем в църквата. В
Христос целият храм нараства, за да
достигне последния етап, при който най-
горният камък ще бъде донесен с възгла-
си: „Слава, слава на Него!''15
Изразът „...здание, стройно сглобе-
но..." говори за единството и симетрия-
та на храма. Храмът е едно цяло здание,
състоящо се от много части. В него вся-
ка отделна част има точно определено
място, за което той или тя е предназна-

76

Ефесяни 2,3

чена. Всички камъни, които Бог е извадил
по Своята милост от долината на
смъртта, са обработени така, че да си
пасват съвършено. Уникалното на това
здание е, че то расте. То обаче не расте
така, както расте една сграда, когато
слагаме нови тухли и цимент, а както
един организъм, като например човешко-
то тяло. Църквата не е неодушевен
предмет. Тя не е и организация. Тя е едно
Живо цяло, на което Христос е Главата,
а всички вярващи са тялото. Църквата
е била родена В деня на Петдесетница и
оттогава досега расте и ще продълЖава
да расте до момента на ГрабВането.
Това растящо здание от ЖиВи „камъ-
ни" е свят храм 8 Господа. Думата, ко-
ято ПаВел използва тук за „храм", се от-
нася не до Външните gßopoBe на храма, а
до Вътрешното светилище (гр. „naos").
Апостолът има предвид главното зда-
ние на храмовата постройка, където се
е намирало Пресвятото място. Там е
обитавал Бог и там Той се е изявявал
като светъл и блестящ облак на сла-
вата.
Този текст крие за нас следните ня-
колко поуки: (1) Бог обитава В църквата.
Спасените logeu и спасените езичници
образуват Живо сВетилище, В което Бог
обитава и където Той изявява Своята
слава. (2) Този храм е свят. Той е отде-
лен от сВета и посветен на Бога за све-
ти цели. (3) Като свят храм църквата
е мястото, от което към Бога се изди-
гат хваление, поклонение и Възхищение
чрез Господ Исус Христос.
По-нататък Павел описва този свят
храм като храм, който е 8 Господа. С
други думи, Господ Исус е източникът на
святост. Частите на този храм са све-
ти по полоЖение чрез съединението си с
Него и трябва да бъдат свети и по по-
ведение заради лк>бо6та си към Него.
2:22 Този прекрасен пасаЖ ни казва, че
Вярващите езичници са равни на Вярва-
щите logeu. Тези думи би трябвало осо-
бено да ни развълнуват, така както те
са разВълнуВали ефесяните и другите

Вярващи, когато са ги чули за пръв път.
Огромното Величие на полоЖението на
Вярващите се състои 8 това, че те зае-
дно образуВат БоЖие обиталище в Духа.
ТоВа е и целта на храма — да бъде мяс-
то, където Бог моЖе да Живее В общение
със Своите хора. Такова място е църква-
та. Сравнете това полоЖение с полоЖе-
нието на езичниците в СЗ. Тогава те
изобщо не са могли да се приблиЖат до
БоЖието обиталище. Сега те са част
от него!
ЗабелеЖете също и слуЖението на вся-
ка от Личностите на БоЖеството във
връзка с църквата: (1) ,3 Който...", т. е.
в Христос... или чрез съединението ни с
Христос ние се вграЖдаме в храма... (2)
„...за БоЖие обиталище..." Този храм е
домът на Бог Отец на земята. (3) „...в
Духа." Именно в Личността на Светия
Дух Бог обитава в църквата (1 Кор.
3:16).
И така, тази глава, която започна с
описание на езичниците като хора, кои-
то са били мъртви, покварени, дяволски
и непокорни, завършва с ново описание на
същите тези езичници, които сега са
очистени от всякаква вина и оскверне-
ние и които образуват Бозкие обитали-
ще 8 Духа!
Е. Отваряне на скоба, в която Павел
обяснява тайната (3:1—13)
3:1 В 1 cm. Павел започва едно твърде-
ние, което прекъсва във 2 cm. и подновя-
ва едВа В14 стих. ПасаЖът от 2 до 13 cm.
е една скоба, темата на която е обясне-
нието на тайната за Христос и църк-
вата.
Това, което прави този пасаЖ изклкь
чително интересен, е фактът, че насто-
ящата епоха на църквата сама по себе си
представлява отваряне на една скоба В
отношенията на Бога с човечеството.
Това моЖе да се обясни така: през по-го-
лямата част от историята, записана в
СЗ, Бог е имал отношения глаВно с ев-
рейския народ. Всъщност от Битие 12 до
Малахия 4 повествуванието е съсредо-

77

Ефесяни 3

точено изключително Върху АВраам и
неговите потомци. Когато Господ Исус
дойде на земята, Той беше отхвърлен от
Израел. В резултат на това Бог оттег-
ли временно благоволението Си от Из-
раел като Негов избран народ на земята.
Сега ние Живеем в епохата на църквата,
в която logeume и езичниците са на едно
и също ниво пред Бога. След като църк-
вата бъде завършена и грабната, за да
бъде занесена у дома на небето, Бог ще
възобнови осъществянето на плана Си
за Израел като отделен народ. Стрелки-
те на пророческия часовник отново ще
започнат да отмерват времената по ци-
ферблата. Така че настоящата епоха е
нещо като отваряне на скоба в отноше-
нията на Бога с Израел в миналото и с
Израел в бъдещето. Това е нов момент,
нова диспенсация в божествената прог-
рама — уникална и различна от всички
други преди и всички други след нея.
В пасаЖа от 2 до 13 cm. Павел дава от-
носително подробно описание на този
момент. Интересно е да се запитаме:
„Използването на една литературна
скоба за обяснение на една диспенсацион-
на скоба случайно съвпадение ли е, или
не?"
Апостолът започва този пасаЖ с ду-
мите: „Затова аз, Павел, затворник за
Исуса Христа заради вас, езичници-
те..." Думата „затова" ни връща обрат-
но към онова, което Павел току-що е ка-
зал за привилегированото място, в кое-
то са поставени езичниците в резултат
на свързването им с Христос.
Широко разпространено е мнението,
че това Писмо е било написано по време
на първия престой на Павел в римския
затвор. Но апостолът не говори за себе
си като за затворник в Рим, защото
това би предзвикало чувство на пораЖе-
ние, самосьЖаление, или съчувствие. Па-
вел нарича себе си „затворник за Исус
Христос", което означава, че той прие-
ма това полоЖение с достойнство и чув-
ство на победа. Рут Паксън обяснява
това много добре:

„В Посланието към ефесяните не сеусе-
ща никакъв мирис на затвор. Павел не е
вързан духовно. Той наистина се намира в
тъмницата като затворник на Рим, но
не признава това, а заявява, че е затвор-
ник за Исус Христос. Каква е тайната на
тази победа над света? Тайната е, че ма-
кар тялото на Павел да леЛи в затвора,
неговият дух е в небесата с Христос. "16
Причината за затварянето на Павел
са езичниците. През цялото свое слуЖе-
ние Павел непрекъснато се сблъсква с
Жестока ненавист поради това, което
проповядва, а именно — че сега вярващи-
те езичници имат равни права с вярва-
щите к>деи В християнската църква.
Конкретната причина за неговото арес-
туване и разпитване пред императора е
лъЖливото обвинение, че той е завел
един ефесянин на име Трофим в онази
част на храма, където езичниците ня-
мат право да влизат (Деян. 21:29). Но ис-
тинската причина, която се крие зад
това обвинение, е Жестоката враЖдеб-
ност на религиозните водачи.
3:2 Тук Павел прекъсва потока на сво-
ите мисли, за да се впусне в една беседа
върху тайната на Христос, като отва-
ря литературна скоба, с помощта на ко-
ято обяснява диспенсационната скоба.
Думата „понеЖе"*, с която започва
2 cm. („...понезке сте чули..."), би могла да
създаде впечатлението, че читателите
на апостола не са знаели за неговото спе-
циално слуЖение сред езичниците. Всъщ-
ност този стих понякога се използва
като доказателство, че Павел не е поз-
навал хората, на които е писал това
Послание, и че то не е било написано до
ефесяните. Но тук „понеЖе" означава
„защото" или „тъй като". Така напри-
мер Филипс перифразира началото на
този стих така: „Защото трябва да сте
чули..." Те със сигурност знаят, че това
специално слуЖение е поверено на Павел.
Апостолът го описва с думите „нареде-
* Която В някои английски Версии на Библия-
та се преВезкда като „ако". — Бел. на npeß.

78

Ефесяни 3

ното от БоЖията благодат". Тук за-
реденото" означава „настойничество-
то". Настойникът е човек, който е наз-
начен да ръководи делата на друг човек.
Павел е БоЖий настойник, натоварен да
разяснява великата истина за новоза-
ветната църква. Това е настойничест-
во на БоЖията благодат поне в три от-
ношения:
1.	Най-напред по отношение на настой-
ника, когото Бог е избрал. За Павел е
незаслуЖена благодат да бъде избран
за едно такова привилегировано слу-
Жение.
2.	След това по отношение на съдърЖа-
нието на неговото послание. Това е
послание за свободната и незаслуЖена
милост на Бога.
3.	И най-накрая по отношение на негови-
те получатели. Езичниците са хора,
които не са достойни за такава бла-
годат.
И все пак това настойничество на
благодатта е дадено на Павел, за да
моЖе той на свой ред да го предаде на
езичниците.
3:3 Апостолът не е научил тази тайна
от друг човек, нито я е открил със собс-
твената си мъдрост, а тя му е била из-
Вестена чрез пряко откровение от Бога.
Той не ни казва нито къде, нито как се е
случило това, но знаем, че по някакъв
свръхестествен начин Бог е показал на
Павел своя план за църквата, съставена
от повярвали logeu и повярвали езичници.
Ние вече споменахме, че тайната е све-
щена истина, която не е била позната до
един определен момент и не е било въз-
моЖно да бъде позната по човешки, но в
даден момент бива известена по боЖес-
твен начин. Апостолът вече неколкок-
ратно споменава тази тайна в 1:9—14,
22,23 и във 2:11—22.
3:4 Това, което апостолът е написал
до този момент по темата, е доста-
тъчно, за да моЖе да покаЖе на своите
читатели, че има дадено му от Бога от-
кровение за Христовата тайна. Блейки
перифразира този пасаЖ така:

„...във връзка с което, т. е. във връзка с
написаното досега, за да го разберете по-
добре, ви пиша сега по-пълно, така че да
люЖете да видите, че вашият настой-
ник е подробно информиран по въпроса за
тайната..."17
Преводът на Дарби „тайната на
Христос и Неговото тяло" предполага,
че той има предвид тайната на Христос
като Глава на църквата и Неговото
тяло, съставено от вярващите в Хрис-
тос. (Друг текст, в който името на
Христос вкл1очва както Господ Исус,
така и Неговите хора, се намира в 1 Кор.
12:12.)
3:5 Стихове 5 и 6 съдърЖат най-пълно-
то определение на тайната, което има-
ме. Най-напред Павел обяснява какво е
тайна, а след това — какво е Христова-
та тайна.
Първо, тайната е истина, която в
други поколения не е била известена на
човешките синове. Това означава, че е
безсмислено да я търсим в СЗ. Там моЖе
да има образи и символи, които намек-
ват за тази истина, но самата тя не е
била известна по онова време.
Второ, тайната е истина, която сега
се открива на БоЖиите свети апосто-
ли и пророци чрез Светия Дух. Бог е
Онзи, Който я открива. Апостолите и
пророците са онези, които са отделени,
за да приемат това откровение. А Све-
тият Дух е каналът, чрез който това
откровение идва до тях.
Само когато разберем, че тук става
въпрос за новозаветните, а не за старо-
заветните апостоли и пророци, само
тогава този стих престава да съдърЖа
противоречие. В първата половина на
стиха се казва, че тази истина не е била
известена в миналите векове и следова-
телно не е била позната на старозавет-
ните пророци. Как тогава би могла да
бъде известена по времето на Павел от
хора, които са били мъртви от векове?
Очевидно значението на този стих е, че
великата истина за Христос и църквата
е била известена на хора като Павел от

79

Ефесяни 3

епохата на църквата, които са били спе-
циално определени от Възкръсналия Гос-
под, за да слуЖат като Негови говорите-
ли. (Павел не твърди, че той е единстве-
ният, на когото тази тайна е била извес-
тена. Макар и да е първият, той е един
от многото, които предават тази ис-
тина на езичниците от неговото съвре-
мие и които ще я предават и на следва-
щите поколения чрез Посланията.)
Бихме искали да отбележим, че има
много християни, които застават на
различно мнение от това, което ние зас-
тъпваме. Според тях църквата е същес-
твувала и в СЗ, но тогава тя е била Из-
раел, така че тук истината за нея се раз-
крива още по-пълно. Всъщност те каз-
ват така: „Тайната не е била позната в
други поколения така, както сега се от-
крива. Тя е била позната, но не в същата
степен като сега. Ние имаме по-пълно
откровение, но все още сме БоЖият Из-
раел, т. е. ние сме продълЖение на БоЖия
народ." В подкрепа на своя аргумент те
използват текста в Деяния 7:38 според
превода на Библията от Кинг ДЖеймс
от 1611, където израелският народ е на-
речен „църквата" (или „събранието" в
НВПБКДЖ и в НАСПБ) в пустинята".
ТоВа, че избраният БоЖий народ е наре-
чен събранието ß пустинята, е истина,
но то не означава, че той има някаква
Връзка с християнската църква. В края
на краищата гръцката дума„ekklesia" е
широко понятие, което моЖе да означа-
ва Всякакъв вид събрание, събор или при-
зовано общество. Тя е използвана не
само във връзка с Израел (в Деян. 7:38).
Същата дума, преведена като „нав&ш-
ца", се използва и в Деяния 19:32, 41 за
описание на една езическа тълпа. Ние
трябва да определим във Всеки конкре-
тен случай на основание на контекста за
какъв точно Вид „църква" или събрание"
става въпрос В него.
Но какво да каЖем за техния аргу-
мент, че според 5 cm. църквата е същес-
твувала и в СЗ, макар и не изявена в та-
кава степен като сега? Отговорът на

този въпрос се намира в Колосяни 1:26,
където се казва съвсем ясно, че тази
тайна „е била скрита за Векове и поколе-
ния, а сега се откри на Неговите све-
тии". Тук не става въпрос за степен на
откровение, а за самия факт на откро-
вение.
3:6 Така ние дойдохме до главната ис-
тина, която се съдърЖа В тайната, а
именно, че в църквата на Господ Исус
Христос вярващите езичници са съв-
местни наследници, съвместни части и
съвместни участници В Неговото обе-
щание в Христос Исус чрез благовести-
ето. С други думи, сега повярвалите
езичници се наслаЖдВат на еднакво по-
лоЖение и равни привилегии с повярвали-
те logeu.
И така, първо, те са сънаследници.
Що се отнася до наследството, те ще си
го разделят наравно със спасените logeu.
Те са наследници на Бога, сънаследници с
Исус Христос и съвместни наследници
с Всички изкупени.
Второ, те са съвместно части на едно
и също тяло. Те не са нито отделени,
нито ощетени в църквата, а са равни на
спасените кздеи.
И трето, 8 Христос езичниците са
съвместни участници в обещанието
чрез благовестието. „Обещанието"
тук моЖе да означава или Светия Дух
(Деян. 15:8; Гал. 3:14), или Всичко, което
благовестието обещава на онези, които
са 6 Христос Исус. Във всичко това
езичниците участват съвместно с к>де-
ите.
Нито една от тези истини не е била
Валидна за старозаветната диспенсация,
нито ще бъде валидна за идващото цар-
ство на Христос.
В СЗ Израел определено се е радвал на
едно привилегировано полоЖение пред
Бога. Всеки намек, че езичникът има ед-
накъв дял с к>деина в БоЖиите обещания,
би предизвикал смях у 1одеина. Това прос-
то не е било Вярно. Наистина израелски-
те пророци са предрекли призоваването
на езичниците (Ис. 49:6; 56:6, 7), но те

80

Ефесяни 3

дори и не са намекнали, че езичниците ще
бъдат части на едно и също тяло с loge-
ите, без последните да имат какВото и
да било предимство пред тях.
В бъдещото царство на Христос Из-
раел ще стои начело на Всички народи
(Ис. 60:12). Езичниците също ще бъдат
благословени, но чрез Израел (Ис. 60:3;
61:6; Зах. 8:23).
Призоваването на Израел е засягало
главно, макар и не изклкочително, Вре-
менни благословения В земни места
(Второзак. 28; Амос 9:13—15). Призова-
ването на църквата засяга главно духов-
ни благословения в небесни места (Еф.
1:3). Израел е бил призован, за да бъде из-
браният БоЖий народ на земята. Църк-
вата е призована, за да бъде небесната
Невяста на Христос (Откр. 21:2,9). Из-
раел ще бъде благословен под управлени-
ето на Христос по време на Неговото
хилядолетно царство (Ос. 3:5). Църква-
та ще владее с Него над цялата вселена,
споделяйки Неговата слава (Еф. 1:22,23).
И така, трябва да стане ясно, че цър-
кВата не е на едно и също ниво нито с Из-
раел, нито с царстВото. Тя е едно ноВо
общество, уникално по своя характер и
начин на общение и е най-привилегирова-
ното тяло от Вярващи, за което четем
в Библията. Църквата се е появила след
възнесението на Христос и даването на
Светия Дух (Деян. 2). Тя е била образува-
на чрез кръщението в Светия Дух (1 Кор.
12:13) и ще бъде завършена при ГрабВане-
то, когато всички, които принадлежат
на Христос, ще бъдат занесени у дома на
небето (1 Сол. 4:13—18; 1 Кор. 15:23,
51—58).
3:7 След като е показал раВенстВото
В партньорството на езичници и kxjeu в
църквата, Павел сега продължава да раз-
глеЖда въпроса за своето лично слуЖение
във връзка с тази истина (7—9 cm.).
Най-напред той е стана\ слугкител на
благовестието. Уест ни обръща внима-
ние Върху следния факт: „Думата „слу-
Жител" би могла да ни обърка, тъй като
днес тя се използва със значението на

„свещенослужител" в една църква. Тя
обаче никога не е имала това значение в
НЗ. Основното значение на тази дума е
„слуга". Павел просто иска да каЖе, че
той е слуга на Господа и че неговото слу-
Жение е свързано с тази тайна."
Само по себе си това слуЖение е един
незаслуЖен дар: „... според БоЖията бла-
годат — дар, който ми е даден по дейс-
твието на Неговата сила". Освен това
то не е само израз на благодат, но показ-
ва и БоЖията сила, която е успяла да дос-
тигне този горд и самонадеян фарисей,
да спаси неговата душа, да го изпрати
като апостол, да му даде власт за отк-
ровения и да го укрепи за делото. Зато-
ва тук Павел казва, че този дар му е бил
даден според действието на Неговата
сила.
3:8 Освен това апостолът говори за
себе си като за „най-нищоЖния от всич-
ки светии". На някои това моЖе да се
стори лицемерна скромност, но в дейст-
вителност то представлява една ис-
тинска самооценка на човек, който е из-
пълнен от Светия Дух. Всеки, който
види Христос В Неговата слаВа, разбира
много добре своята собствена грехов-
ност и безполезност. В случая с Павел
обаче има и още нещо — споменът за
това, че той е преследвал Господ Исус
(Деян. 9:4), като е преследвал БоЖията
църква (Гал. 1:13; фил. 3:6). Независимо
от този факт обаче Господ го е изпра-
тил със специално слуЖение, за да занесе
благовестието на езичниците (Деян.
9:15; 13:47; 22:21; Гал. 2:2,8). Павел е апос-
тол сред езичниците, така както Пе-
тър е апостол сред logeume. Неговото
слуЖение има дВе страни: от една стра-
на то засяга благовестието, а от друга
— църквата. Най-напред апостолът каз-
ва на хората как могат да се спасят, а
след това ги води в истината за новоза-
ветната църква. За него евангелизиране-
то не е цел само по себе си, а стъпка към
установяването и укрепването на мест-
ни новозаветни църкви.

81

Ефесяни 3

ПърВата задача на неговото слуЖение
е да благовести микду езичниците не-
изследимото богатство на Христос.
Блейки изразява това много добре:
„ Тук вюкдаме две думи —„богатство"
и „неизследимо", които особено ни прив-
личат и които говорят за неща, едновре-
менно много ценни и безкрайно изобилни.
Обикновено ценните неща са рядкост;
всъщност самата им рядкост ги прави
ценни. Но тук имаме нещо, което е изк-
лЬчително ценно и което едновременно с
това е и безгранично голямо — богатс-
твата на милостта, на лЬбовта, на по-
читта, на освещението, на утехата и на
преобразуващата сила... и то без никак-
ви ограничнения, способни да удовлетво-
рят всяка нуукда, всяко Желание и Всеки
копнак на сърцето сега и завинаги. "18
Когато чоВек се добери на Господ
Исус, той Веднага cmaßa духовен милиа-
рдер: в Христос той започва да прите-
Жава неизчерпаеми богатства.
3:9 Втората задача на слуЖението на
Павел е да осветлява всичките „в на-
редбата относно тайната"*. С други
думи, да осветлява хората относно на-
чина, по който тази тайна трябва да се
осъществи на практика. БоЖият план за
настоящия Век е призоваването на народ
за Неговото име от езичниците (Деян.
15:14), Невяста за Неговия Син. Всичко,
вклктено в този план, е наредбата (или
настойничеството, според белеЖката
под линия в НИПБКДЖ19 на тайната.
„Всичките" тук би трябвало да означа-
ва „всичките вярващи". Неспасените
хора не могат да очакват да разберат
дълбоките истини на тази тайна (1 Кор.
2:14.). Когато казВа „всичките", ПаВел
следователно има предвид всичките
спасени хора от всякакъв вид — незави-
симо дали са togeu или езичници, роби или
свободни.
Тайната е била скрита у Бога от ве-
кове. Планът за нея е бил в БоЖия ум още
* Или „относно настойничеството на тайна-
та1" според ПРИНЗВ. — Бел. на преВ.

от вечността, но Той го е пазел като
тайна през всички векове на човешката
история. И още веднъЖ вшкдаме с какво
внимание Светият Дух се гриЖи да ни
внуши факта, че събранието или cßemoB-
ната църкВа е нещо ново, уникално и без-
прецедентно. Тази тайна не е била поз-
ната преди това на никого освен на Бога.
Тя е била скрита у Бога, Който е Създа-
телят на всичко. Той е създал матери-
алната Вселена, Той е създа\ вековете и
Той е създал и църквата. Но В Своята
мъдрост Бог е решил да задърЖи всяко
знание за това ново творение до Първо-
то пришествие на Христос.
3:10 Една от настоящите цели на Бога
във връзка с тази тайна е да открие Сво-
ята многообразна мъдрост на небесно-
то ангелско войнство. Тук Павел отно-
во използва една метафора, свързана с
училището. Бог е Учителят. Вселената
е класната стая. Ангелските началства
и Власти са учениците. Темата е „Мно-
гообразната премъдрост на Бога". А по-
казният урок е църквата. От небето
ангелите са принудени да се Възхищават
на неизследимите БоЖии присъди и да се
удивляват на Неговите пътища. Те виЖ-
дат как Бог е победил греха за Своя прос-
лава. ВиЖдат как е изпратил Най-добро-
то от небето за най-лошото на земята.
Как е изкупил Своите врагове на една ог-
ромна цена и ги е приготвил да станат
Невяста на Неговия Син. Как ги е благос-
ловил с всички духовни благословения в
небесна места. И как чрез делото на Гос-
под Исус на кръста Бог е получил много
повече слаВа и вярващите togeu и езични-
ци са получили много повече благослове-
ния, отколкото ако грехът никога не
беше Влязъл в този свят. Бог е оправдан.
Христос е ВъзВисен. Сатана е победен. И
В Христос църквата е издигната на тро-
на, за да раздели Неговата слаВа.
3:11 Всичко moßa — самата тайна,
нейното скриване, последвалото го от-
криване и начинът, по който тя изявява
БоЖията мъдрост, са „според предвеч-
ното намерение, което Той изработи в

82

Ефесяни 3

Христа Исуса, нашия Господ". Преди
още сВетът да е бил създаден, Бог е
знаел, че Сатана ще падне и че човекът
ще го последва В греха. И още тогава Той
е измислил един майсторски план, с кой-
то да се противопостави на всичко
това. Този план е бил осъществен на
практика във Въплъщението, смъртта,
възкресението, възнесението и просла-
вянето на Христос. Всичко е било съсре-
доточено в Христос и се е осъществило
чрез Него. Сега Бог моЖе да спасява без-
боЖните евреи и езичници, да ги прави
части на Христовото тяло, да ги фор-
мира по образа на Неговия Син и да ги
възнаграждава с уникална слава като Не-
вяста на Агнето през цялата вечност.
3:12 В резултат на Христовото дело
и съединението ни с Него сега ние имаме
неописуемата привилегия да влизаме в
БоЖието присъствие по всяко Време с
пълната увереност, че Той ни чува и без
изобщо да се страхуваме, че Той ще ни се
скара (Як. 1:5). Нашето дръзновение е
почтителното отношение и липса на
страх, които ние имаме като деца, кои-
то се обръщат към своя Баща. Нашият
достъп е свободата да моЖем да гово-
рим на Бога в молитва. Нашата увере-
ност е сигурността, че ще бъдем пос-
рещнати като добре дошли, че ще бъдем
изслушани и че ще получим мъдър и лк>-
безен отговор. И Всичко това „чрез вяра
В Него", т. е. чрез нашата вяра 6 Господ
Исус Христос.
3:13 Като има предвид величието на
сВоето слуЖение и чудните резултати,
които произтичат от него, ПаВел на-
пълно основателно насърчава светиите
да не се обезкураЖават, когато си мис-
лят за неговите страдания. Той се рад-
ва, че понася скърби при изпълнението на
мисията си сред езичниците. Вместо да
се обезсърчават от неговите изпитания,
те трябва да бъдат горди, че той е бил
счетен за достатъчно достоен да поне-
се страдания заради Господ Исус. Те
трябва да се радват, когато мислят за
ползата, която тези негови скърби са

донесли на тях и на други езичници, и
трябва да гледат на неговото настоящо
затваряне като на нещо славно, а не
като на нещо позорно.
Ж. Молитвата на Павел за светиите
(3:14—19)
3:14 На това място апостолът затВа-
ря скобата и отново подема мисълта,
която беше започнал в 1 cm. и беше пре-
къснал с отварянето на скобата за обяс-
нението на тайната. Така че думата
„затова", с която започва 14 cm., е свър-
зана с 2 гл. и двете описания на езични-
ците — такива, каквито са били по при-
рода, и такива, каквито са станали чрез
съединението си с Христос. Това удиви-
телно издигане от полоЖение на бед-
ност и смърт до полоЖение на богатс-
тво и слава кара Павел да се обърне към
Бога с една молитва. В нея апостолът
Го моли да пази езичниците така, че те
Винаги да се наслаЖдават и практичес-
ки на издигнатото си полоЖение.
Неговата позиция в молитвата се
виЖда в думите „...прекланям коленете
си". ТоВа не означава, че когато се моли,
Вярващият Винаги трябва да бъде на ко-
лене като поза на тялото. Добре е душа-
та му винаги да бъде на колене. МоЖем
да се молим и когато вървим, седим или
леЖим, но духът ни винаги трябВа да се
прекланя пред Бога В смирение и страхо-
почитание.
Молитвата на ПаВел е отправена към
Отца. В по-общ смисъл Бог е Отец на
всички хора, което означава, че Той е
техният Създател (Деян. 17:28, 29). В
по-тесен смисъл Бог е Отец на всички
вярващи, което означава, че Той ги е ро-
дил в Своето духовно семейство (Гал.
4:6). И в един изкл1очителен смисъл Бог
е Отец на нашия Господ Исус Христос,
което означава, че Те са равни (Йоан
5:18).
3:15 Конкретната функция на Бог
Отец, която Павел има предвид тук, е,
че Бог е Този, „от Когото носи името си

83

Ефесяни 3

Всеки род на небесата и на земята".
Това моЖе да означава, че:
1.	Всички изкупени В небесата и на земя-
та гледат на Бога като на Глава на
семейството.
2.	Всички сътворени същества — както
ангелски, така и човешки — дълЖат
съществуването си на Бога не само
като индивиди, но и като семейства.
Семействата в небесата вклк>чват
различни рангове ангелски същества.
Семействата на земята са различни-
те раси, които са произлезли от Ной
и които сега са разделени на народи.
3.	Всяко създание във вселената, което
изпълнява функцията на баща, получа-
ва името си от Него. Бащинството
на Бога е първоначалното и съвърше-
ното бащинство. То е прототип на
всяко друго бащинство. Филипс пре-
веЖда този стих така: „...от когото
цялото бащинство — както земно,
така и небесно — получава името си."
3:16 Не моЖем да не се удивим на ши-
ротата на молбата на Павел: „...да би
даде, според богатството на славата
См..."Апостолът иска да помоли Бога да
утвърди светиите духовно. Но до как-
ва степен да ги утвърди? ДЖемиесън,
фосет и Браун отговарят на този въп-
рос така: „[Да ги утвърди] ...изобилно,
съответно на богатствата на Своята
слава, а не „според" тесногръдието на
нашите сърца."20 Проповедниците чес-
то казват, че има разлика меЖду изрази-
те „от богатствата" и „според богат-
ствата". Един богат човек моЖе да даде
нищоЖно малко и това пак ще бъде от
неговото богатство, но няма да бъдесъ-
ответно на неговото богатство! Павел
моли Бога да даде на светиите сила спо-
ред богатството на Своето съвършен-
ство. Тъй като Господ е безкрайно бо-
гат на слава, светиите трябва да се под-
готвят да бъдат залети от нея като от
потоп! Защо да искаме дребни неща от
такъв велик Цар? Когато един човек по-
искал от Наполеон някаква голяма услу-
га, той незабавно се съгласил да удовлет-

вори Желанието му, защото—казал пъл-
ководецът: „Този човек ме почете с ве-
личието на своята молба."
При Мощен Цар отиваш ти:
големи искания приготви.
Огромна сила и богатства има Той;
и няма искане, което
е по-високо от небето.
ДЖон Нкзтън
Сега ние идваме до конкретните мол-
би на Павел. Вместо да мислим за тях
като за списък от несвързани повторе-
ния, по-добре да ги разглеЖдаме като
растяща прогресия, в която всяка поред-
на молба слага основата за следващата.
Нека да си ги представим като пирами-
да: първата молба е най-долният ред ка-
мъни, на основата на който Павел строи
нагоре следващите редове, за да слоЖи
най-отгоре един славен връх.
Най-напред Павел се моли светиите да
бъдат утвърдени здраво във вътреш-
ния човек чрез Неговия Дух. Благослове-
нието, което той търси, е духовна сила.
Не сила за извършване на зрелищни чуде-
са, а духовна мощ, която е необходима, за
да бъдат християните зрели, стабилни и
знаещи. Онзи, Който придава тази сила,
е Светият Дух. Разбира се, Той моЖе да
ни даде сила само когато се храним с Бо-
Жието слово, когато дишаме чистия
въздух на молитвата и когато се упраЖ-
няваме във всекидневно слуЖение на Гос-
пода.
Тази сила моЖе да се изпита бъб Вът-
решния човек, т. е. в духовната част на
нашето естество. Вътрешният човек е
онзи, който се наслаЖдава в БоЖия закон
(Рим. 7:22). Вътрешният човек е онзи,
който се обновява всеки ден, независимо
че външният тлее (2 Кор. 4:16). Макар и
да е от Бога, нашият вътрешен човек
също има нуЖда от сила, растеЖ и разви-
тие.
3:17 Втората молба на Павел е: „чрез
вяра да се всели Христос във вашите
сърца". Това е резултатът от укрепва-

84

Ефесяни 3

нето чрез Духа: ние биваме утвърдени,
за да моЖе Христос да се всели в наши-
те сърца. Всъщност Господ Исус идва да
Живее лично Във Вярващия по Време на не-
говото обръщение (Йоан 14:23; Откр.
3:20). Но апостолът не се моли за това.
Тук не става Въпрос за Неговото идване
да Живее Във вярващия, а no-скоро за
това как Той моЖе да се чувства 6ъВ Вяр-
ващия катоу дома! Христос идва, за да
Живее постоянно във всеки спасен човек,
но тук Павел се моли главно за това
Христос да има достъп до всяка „стая"
и „килер" в „къщата" на душата на Вяр-
ващия; да не бъде натъЖаван от грешни
мисли, думи, подбуди и деяния; да се нас-
лаЖдава на непрекъснато общение с вяр-
ващия. По този начин сърцето на хрис-
тиянина става дом на Христос, място,
където Той обича да бъде — също като
домът на Мария, Марта и Лазар във Ви-
тания. Сърцето, разбира се, е центърът
на духовния ЖиВот. То контролира Вся-
ка страна на нашето поведение. Всъщ-
ност апостолът се моли господството
на Христос да се разпростре върху кни-
гите, които четем, върху работата, ко-
ято вършим, върху храната, която ядем,
върху парите, които харчим, върху думи-
те, които изговаряме... изобщо Върху
най-малките подробности от нашия Жи-
Вот.
Колкото повече ние биваме утвърде-
ни от Светия Дух, толкова повече започ-
ваме да приличаме на Самия Господ Исус.
А колкото повече приличаме на Него,
толкова поВече Той „ще се ВселяВа и ще
се чувства у дома В нашите сърца" (РПБ-
КУ).
Ние започваме да изпитваме радост-
та от това, че Той се вселява в нас чрез
вяра. Това означава постоянна зависи-
мост, постоянно отдаване и постоянно
признаване на правото на Христос да
бъде в нашите сърца като у дома Си.
Само чрез вяра ние моЖем „да изпитва-
ме Неговото присъствие", както брат
Лорънс много добре изразява това.

До този момент молитвата на Павел
вклкмва всяко Лице на Триединството.
Апостолът моли Отец (14 cm.) да ут-
върди вярващите чрез Своя Дух (16 cm.),
за да моЖе Христос да се ВселяВа в тех-
ните сърца (17 cm.). Една от големите
привилегии на молитвата е, че ние мо-
Жем да молим вечното БоЖестВо и за
другите, и за самите себе си.
Резултатът от неограничения дос-
тъп на Христос В нашите сърца е, че
християните стават вкоренени и осно-
вани в лкюобта. Тук Павел използва
думи от областите на ботаниката и
строителството. Коренът снабдява
растението с храна и Влага и представ-
лява онова, което го крепи, за да стои.
Подземната част на сградата е основа-
та, Върху която тя стои. Както казва
СкродЖи: „Лк>боВта е почвата, в която
нашият Живот трябва да пусне корени,
а така също и канарата, Върху която Вя-
рата ни Винаги трябва да стои."21
Да бъдеш вкоренен и основан в любов-
та, означава да бъдеш укрепен в любов-
та като начин на ЖиВот. Животът В
лк)бо6 е Живот на Внимание, Всеотдай-
ност, неЖност и смиреност. Това е Жи-
вотът на Христос, който се изявява Във
вярващия (вЖ 1 Кор. 13:4-7).
3:18 Тези молби очертават една прог-
рама за духовен растеЖ и развитие, коя-
то подготвя БоЖието дете така, че да
моЖе напълно да разбере заедно с всич-
ките светии какво е широчината и
дълЖината, височината и дълбочи-
ната.
Преди да разгледаме тези Величини,
нека видим kakßo означава изразът „зае-
дно с всичките светии". Това, което
трябва да разберем, е толкова голямо, че
ние сами моЖем да разберем само една
малка част от него. Затова е необходи-
мо то да се изучава, обсъЖда и споделя с
другите. За да хвърли допълнителна
светлина Върху Писанието, често пъти
Светият Дух използва съвместните
разсъЖдения на група от опитни вяр-
ващи.

85

Ефесяни 3

Величините, за които cmaßa дума В
този стих, обикноВено се смятат за раз-
мери, които характеризират ХристоВа-
та л1обоВ, макар че текстът не казВа
тоВа изрично. Всъщност изразът „Хрис-
товата лк)боВ" е споменат В следВащия
стих. Но ако тези размери се отнасят
Все пак до Христовата лк>бов, тогава
биха могли да се направят следните
връзки:
широчината — светът (Йоан 3:16)
дълЖината —завинаги (1 Кор. 13:8)
дълбочината   —   „даЖе   смърт   на
кръст" (фил. 2:8)
височината —небето (1 Йоан. 3:1—2)
ф. Б. Мейър изразява това много добре:
„Хоризонтът пред нас ще бъде винаги
толкова безкраен, колкото е бил и хори-
зонтът зад нас. Дори когато ще сме гле-
дали Вече лицето на Исус няколко хиляди
години, неговата красота ще бъде толко-
ва свеЖа, пленителна и неизчерпаема,
колкото когато сме го видели за пръв
път от райските врати. "22
Но тези величини могът също така да
се отнасят и до тайната, която заема
такова ваЖно място В Посланието към
ефесяните. Всъщност никак не е труд-
но да ги намерим в самия текст:
1.	Широчината е описана ВъВ 2:11—18.
Тя обхваща широтата на БоЖията
благодат в спасението на logeume и
езичниците и ВъВ ВграЖдането им В
църквата. Тайната вклк>чва и двете
групи от човечеството.
2.	ДълЖината се простира от вечност-
та go вечността. Що се отнася go
миналата  вечност,  вярващите  са
били избрани в Христос преди създа-
нието на света (1:4). Що се отнася до
бъдещата вечност, Вечността ще
бъде едно вечно разкриване на изобил-
ните богатства на Неговата благо-
дат чрез добрината Му към нас в
Христос Исус (2:7).
3.	Дълбочината е описана много Живо
във 2:1—3. Ние сме били паднали в
една дълбока яма, пълна с неописуем
грях и поквара. Христос е дошъл в

тази пропаст на мръсотия и разлоЖе-
ние, за да умре заради нас.
4. Височината моЖе да се види във 2:6,
където ние сме не само съвъзкресени
с Христос, но и слоЖени да седим В
Него В небесни места, за да споделим
Неговата слава.
И така, това са величини, които гово-
рят за внушителност и безкрайност.
Когато си помислим за тях, „единстве-
ното нещо, което моЖем да направим—
казва СкродЖи,—е да отбелеЖим поред-
ността в този низ от свети думи".
3:19 Следващата молба на апостола е
светиите да познаят от опит лк)бовта
на Христос, която преВъзхоЖда Всяко
знание. Те никога не биха могли да позна-
ят Христовата лкзбоВ напълно, тъй
като тя е един огромен океан без брего-
ве, но могат да я опознават все повече и
повече с Всеки изминат ден. Затова апос-
толът се моли за едно дълбоко познание
на чудната лк>бо6 на нашия прекрасен
Господ чрез опит и наслаЖдение.
Кулминацията на тази удивителна
глава идва, когато Павел се моли с думи-
те: „за да се изпълните в цялата Бойкия
пълнота". Цялата пълнота на БоЖест-
вото обитава В Господ Исус (Кол. 2:9).
Колкото повече Той се вселява в нашите
сърца чрез вяра, толкова повече ние ще
се изпълваме в цялата БоЖия пълнота.
Ние никога не бихме могли да се изпъл-
ним с цялата БоЖия пълнота. Но това е
една цел, към която трябва да се двиЖим
непрекъснато.
И така, тук е мястото да каЖем, че
този пасаЖ крие такива дълбочини на
значение, до които никой Вярващ все още
не е достигнал. В процеса на изучаване на
Писанията Всички ние добре съзнаваме,
че боравим с истини, които са много по-
велики от нашите способности да разби-
раме и да обясняваме. Ние бихме могли да
използваме различни ил1острации, за да
изясним по-добре този стих, като напри-
мер илкютрацията с напръстника, кой-
то се хвърля в океана и се напълва с вода,
но представете си само каква малка

86

Ефесяни 3,4

част от океана се намира В него! Но дори
и след като сме казали Всичко тоВа, тай-
ната си ocmaßa тайна и ние моЖем само
да застанем пред БоЖието слоВо, изпъл-
нени с Възхищение и благоговение, и да се
удивляваме на неговата безкрайност.
3.  Славосло8иетонаПаВел(3:20,21)
3:20 Молитвата на Павел завършва с
едно славослоВие, което Вдъхновява ду-
шата. Молбите на апостола са големи,
смели и сякаш невъзмоЖни за изпълнение.
Но Бог моЖе да направи много повече,
отколкото ние моЖем да помолим или
да помислим. Диапазонът на Неговите
възмоЖности се вшкда в начина, по кой-
то Павел наслагва думите една върху
друга, за да опише Неговите сВръхизо-
билни благословения:
МоЖе
МоЖе да направи
МоЖе да направи това, което искаме
МоЖе да направи това, което мислим
МоЖе да направи това, което искаме
или мислим
МоЖе да направи всичко, което иска-
ме или мислим
МоЖе да направи повече, отколкото
искаме или мислим
МоЖе да направи несравнимо повече,
отколкото искаме или мислим
Начинът, по който Бог отговаря на
молитвата, е даден в израза „според
действащата в нас сила". Това се отна-
ся до Светия Дух, Който постоянно ра-
боти в нашия Живот, стремейки се да
произведе плодовете на Христосоподоб-
ния характер, като ни порицава, когато
съгрешим, води ни В молитва, вдъхноВя-
Ва ни 8 поклонението и ни насочва в слу-
Жението. Колкото повече ние Му се от-
даваме, толкоВа по-добри резултати ще
има Той В преобразяването ни според об-
раза на Христос.
3:21 „На Него да бъде слаба в църква-
та и в Христа Исуса във всичките ро-
дове от века и до века. Амин." Бог е
единственият достоен обект за вечно
хваление. Неговата мъдрост и сила се

изявяват в ангелските войнства; в слън-
цето, луната и звездите; в Животните,
птиците и рибите; В огъня, градушката,
снега и мъглата; ВъВ вятъра; в планини-
те, хълмовете и дърветата; В царете и
обикновените хора—както млади, така
и стари; В Израел и В другите народи.
Всички те са направени, за да хвалят
името на Господа (Пс. 148).
Но има още едно нещо, което ще от-
дава безкрайна слава на Бога, и това е
църквата — църквата, на която Хрис-
тос е Главата, а Вярващите — Тялото.
ТоВа изкупено общество ще бъде вечен
свидетел на Неговата несравнима и
прекрасна благодат. Уилиямз казВа
така:
„Вечната слава на Бога като Бог и
Отец ще бъде изявявана през всички веко-
ве в Църквата и в Христос Исус. Какво
удивително твърдение! Средството на
това вечно изявление ще бъдат Христос
и Църквата като Едно цяло Тяло. "23
И сега църкВата трябВа да отдава сла-
ва на Неговото име „чрез слуЖбата на
хваление, чрез чистия Живот на отдел-
ните вярващи, чрез разпространението
на благовестието по целия свят и чрез
участието в подполшгането на човешки-
те нещастия и нуЖди" (Ердмън).
Продължителността на това хвале-
ние е „във всичките родове от века и до
века". Когато чуваме как Павел ни при-
зовава към вечно хваление на Бога в цър-
квата и В Христос Исус, отговорът на
сърцето на Всеки Вярващ е едно искрено
„Амин"!
II. Поведението на вярващия в
Христос (4—6 z.V.)
А. Призив за единство в
християнското общение (4:1—6)
4:1 Тук Писмото до ефесяните променя
рязко своята тема. Докато първите
три глави бяха посветени на християнс-
кото призвание, последните три зася-
гат Въпроса за достойното обхоЖданс
на християните според тяхното приз-

87

Ефесяни 4

Вание. Досега преобладаващата тема
беше положението, до което ни е издиг-
нала благодатта. Отсега нататък те-
мата ще бъде практическото изявяване
на това полоЖение. Нашето възвишено
полоЖение в Христос изисква съответ-
ното на него благочестиво поведение.
МоЖем да каЖем, че от височината на
небесните места (1—3 гл.) Посланието
до ефесяните слиза до низината на мес-
тната църква, дома и обществото като
цяло (4—6 гл.). Както посочва Стот,
тези закл1очителни глави ни учат, че
„ние трябва да развиваме единство в
църквата, чистота в личния си Живот,
хармония в семейните отношения и
твърдост в борбата със силите на зло-
то".
Тук за втори път Павел нарича себе си
„затворник...", но този път „...за Госпо-
да". Теодорет ни предлага следния ко-
ментар: „Това, което светът счита за
нечестие, апостолът счита за най-голя-
ма почит. Той се гордее с оковите си за
Христос много повече, отколкото ца-
рят — с перлената си диадема."
Като човек, който е затворен заради
своята вярност и послушание на Госпо-
да, Павел увещава своите читатели да
се обхоЖдат достойно на тяхното зва-
ние. Той не им заповядва, нито им нала-
га, а ги умолява с цялата неЖност и обич,
на които го е научил езикът на благодат-
та или на която е способен благодарение
на нея.
Думата „обхоЛдам се" се среща седем
пъти в това Послание (2:2,10; 4:1,17; 5:2,
8,15) и описва цялостния начин на Живот
на един човек. Достойното обхоЖдане е
такъв начин на Живот, който съответ-
ства на възвишеното полоЖение на хрис-
тиянина като част от Тялото на Хрис-
тос.
4:2 За християнина е ваЖно да показва
Христосоподобния дух във всяка област
на Живота. Това означава, че той тряб-
ва да показва:
Смирение. Смирението е истинска
скромност, която идва от свързването

ни с Господ Исус. Смирението ни пома-
га да осъзнаем собствената си нищоЖ-
ност и да оценяваме другите по-високо
от себе си. То е точно обратното на ви-
сокомерието и наглостта.
Кротост. Кротостта е такова отно-
шение, което кара човека да се подчиня-
ва на Бога, без да се бунтува, и да приема
човешкото оскърбление без Желание за
отмъщение. Тя е показана най-добре от
Христос, Който казва: „...защото съм
кротък и смирен на сърце." Райт ни пред-
лага следния коментар:
„Каква удивителна и прекрасна истина!
Този, Който е създал световете, Който е
осеял простора със звезди и ги е назовал
по име, Който поддърЖа неизброимите
плеяди, за да не се отклонят от орбити-
те си, Който запазва равновесието на
планините и хълмовете, за да не се пок-
латят, Който вшкда островите по-мал-
ки от пясъчни зрънца, Който дърЖи води-
те на океана в Своята шепа, пред Когото
Жителите на зелшта са дребни като ска-
калци... Този именно Бог слезе на зелшта
във вид на човек и стана кротък и сми-
рен по сърце. Той не салю даде на хората
един съвършен човешки идеал и приспосо-
би Себе Си къл1 него, но и стана такъв. "24
Дълготърпение. Дълготърпението е
отношение на издръЖливост и търпение
при обстоятелства на продълЖителни
предизвикателства. Това моЖе да се
илкютрира със следния пример. Предс-
тавете си едно голямо и едно малко куче,
които застават едно срещу друго. Мал-
кото кученце започва да лае и да напада
голямото куче, което с един удар на ла-
пата би могло да го повали, но не го пра-
ви, а търпеливо понася неговите предиз-
викателства.
„...като си претърпявате един на
друг с лк>бов." Ние си претърпяваме един
на друг с лкзбов, като си прощаваме вза-
имно грешките и провалите и се приема-
ме независимо от различията в характе-
рите, способностите и предпочитания-
та. Това не е външна лк>безност, докато
вътре в себе си ние кипим от негодува-

Ефесяни 4

ние, а обич към ония, които ни дразнят,
безпокоят или притесняват.
4:3 „...и се стараете във връзката на
мира да опазите единството на Духа".
При образуването на църквата Бог е
премахнал най-големия повод за разцеп-
ление, който някога е съществувал меЖ-
ду хората — пропастта меЖду евреи и
езичници. В Христос всички тези разли-
чия престават да съществуват. Но как
това моЖе да се осъществи практичес-
ки в съвместния им Живот? Няма ли все
пак да остане някакво чувство на анта-
гонизъм? Няма ли опасност евреите да
си образуват една „еврейска Христова
църква", а езичниците—„Христова цър-
ква на народите"? За да предпази църква-
та от всякакви разцепления и убийстве-
ни разединения, Павел изрично призовава
християните към единство.
Те трябва да бъдат усърдни да запа-
зят единството на Духа. Светият Дух
е съединил всички истински вярващи
така, че да бъдат едно в Христос. В Тя-
лото Живее един и същ Дух. Това единс-
тво е нещо толкова основно, че нищо не
моЖе да го унищоЖи.
Но когато се карат и враЖдуват, вяр-
ващите се дърЖат така, сякаш не са
едно единно цяло. Да запазим единство-
то на Духа, означава „да Живеем в мир
едни с други". Мирът е връзката, която
съединява частите на Тялото независи-
мо от огромните естествени различия
меЖду тях. Обичайната реакция от едно
разцепление е образуването на ново об-
щество. Но духовната реакция трябва
да бъде следната: „В главното — единс-
тво; в несъщественото — свобода; и във
всичко — лкюов."
Всеки от нас има в себе си достатъч-
но плътски неща, които могат да разва-
лят всяко местно събрание или БоЖие
дело. Затова ние трябва да потискаме
собствените си дребнавости и лични
капризи и да работим заедно в мир за Бо-
Жията прослава и за общото благослове-

4:4 Вместо да преувеличаваме разлики-
те помеЖду си, ние трябва да мислим за
седемте полоЖителни истини, които
образуват основата на християнското
единство.
Едно тяло. Независимо от всички раз-
личия по отношение на произхода, наци-
оналната принадлеЖност, цвета на ко-
Жата, културното ниво, езика и темпе-
рамента, има само едно тяло, съставе-
но от всички истински вярващи в перио-
да от Петдесетница до Грабването.
Разделянето на деноминации, секти и об-
щества само пречи на осъществяването
на тази истина. Всички подобни човеш-
ки разцепления ще бъдат премахнати,
когато Спасителят се върне. Затова на-
шият лозунг сега трябва да бъде: „Нека
няма разцепления и секти; нека има само
Исус Христос, Който да бъде всичко във
всичко!"
Един Дух. Същият Свети Дух, Който
обитава във всеки вярващ поотделно (1
Кор. 6:19), обитава и в Христовото
тяло като цяло (1 Кор. 3:16).
Една надеЖда. Всеки член на църквата
е призован за една и съща надеЖда — да
бъде с Христос, да бъде като Него и да
сподели с Него славата във вечността.
Едната надеЖда вклкочва всичко, което
очаква светиите при Завръщането на
Господ Исус и след това.
4:5 Един Господ. „Защото ако и да има
така наречени богове, било на небето
или на земята (както има много богове
и господари много), за нас има само един
Бог... и един Господ Исус Христос, чрез
Когото е всичко, и ние чрез Него" (1 Кор.
8:5,6; 8Ж. също 1 Кор. 1:2).
Една вяра. Това е християнската вяра
—учението, което е било дадено веднъЖ
завинаги на светиите (Юда 3) и което е
било запазено за нас в НЗ.
Едно кръщение. Има два смисъла, в ко-
ито това е истина. Най-напред има едно
кръщение в Духа, чрез което онези, кои-
то вярват в Христос, стават части на
едно тяло (1 Кор. 12:13). Също така има
едно кръщение, чрез което новоповярва-

89

Ефесяни 4

лите признават cßoemo отъЖдествява-
не с Христос В смъртта, погребението
и Възкресението. Макар и днес да има
различни начини на кръщение, НЗ призна-
ва само едно кръщение на Вярващите —
В името на Отца и Сина, и Светия Дух.
Чрез него учениците изявяват принад-
лежността си към Христос, погребване-
то на тяхното старо естество и реше-
нието си да вървят в ноВ Живот.
4:6 Един Бог. Всяко БоЖие дете приз-
нава „един Бог и Отец на всички" изку-
пени, Който е:
„...над Всички" — върховен Владетел
на вселената.
„...чрез всички" — действа чрез всич-
ки, като използва всичко за осъществя-
ването на Своите цели.
„...във всички" — Живее във всички
вярващи и присъства навсякъде по едно
и също време.
Б. Богкият план за правилно
функциониране на частите на
тялото (4:7—16)
4:7 Доктрината за единството на Хрис-
товото тяло е тясно свързана с една
друга истина, а именно—доктрината за
разнообразието на неговите части. Вся-
ка част има своя определена слуЖба.
Няма две еднакви части, нито пък две
части, които имат една и съща слуЖба.
СлуЖбата, която трябва да изпълнява
всяка част, се определя според мярката
на Христовия дар, т. е. определя се от
Христос както Му е угодно. Ако „това,
което Христос ни е дал", означава тук
Светия Дух (Йоан 14:16, 17; Деян. 2:38,
39), тогава смисълът на този израз е, че
Светият Дух е Този, Който определя
дарбата на всеки светия и Който дава
също така и способността за упраЖня-
ването на тази дарба. Когато всяка
част на тялото изпълнява определената
за нея слуЖба, Христовото тяло расте
както духовно, така и числено.
4:8 За да помогне на всяко БоЖие дете
да открие и изпълни своята собствена
слуЖба, Господ е дал специални дарове на

слуЖение на църквата. Тези дарове не
трябва да се смесват с дарбите, за кои-
то се говори в предишния стих. Всеки
вярващ има някаква дарба (7 cm.), но не
всеки вярващ е един от даровете, за ко-
ито се говори 811 стих: това са специа-
лни дарове, предназначени да съдейст-
ват за растеЖа на Тялото.
Най-напред ние откриваме, че Онзи,
Който дава тези специални дарове, е
възкресеният, възнесен и прославен Гос-
под Исус Христос. Тук Павел цитира
Псалм 68:18 като пророчество, в което
се казва, че Месията ще се възнесе до не-
бето, ще победи враговете Си, ще ги за-
веде в плен и ще даде дарове на човеци-
те в резултат на Своята победа.
4:9 Но тук се появява и един проблем!
Как моЖе Месията да възлезе на небе-
то? Нима Той не е Живял в небето с Бог
Отец още от вечността? Ако Той
трябва да се възнесе на небето, очевид-
но преди това трябВа да слезе на земя-
та. Пророчеството за Неговото възне-
сение в Псалм 68:18 предполага едно
предварително слизане. Затова ние бих-
ме могли да перифразираме 9 cm. no след-
ния начин: „И така, когато се казва в
Псалм 68: „Той бъзлезе", какво означава
това, освен че така също първо е слязъл
в по-долните части на земята?" Ние
знаем, че се е случило точно това. Гос-
под Исус е слязъл на земята, като се е ро-
дил в едни ясли във Витлеем, за да умре
със смърт на кръст и да отиде в гроба.
Понякога се приема, че изразът „по-дол-
ните части на земята" означава „ада".
Но това тълкуване не подхоЖда на аргу-
мента на Павел. Възнесението на Господ
Исус Христос предполага едно предвари-
телно слизане на земята, но не и в ада.
Освен това Писанието посочва, че кога-
то Христос е умрял, Неговият дух е
отишъл на небето, а не в ада (Лука 23:43,
46).
Новата английска Библия превеЖда
този стих така: „А moßa „Възлезе" как-
во друго означава, освен че Той също та-

90

Ефесяни 4

ка слезе go най-ниското ниВо, долу до са-
мата земя."
4:10 Пророчеството В Псалм 68:18 и
слизането, което се подразбира от това
пророчество, са изпълнени съвсем точно
във Въплъщението, смъртта и погребе-
нието на Господ Исус. Онзи, Който е
слязъл от небето, е и Този, Който е по-
бедил греха, Сатана, демоните и смърт-
та; Който е възлязъл високо над атмос-
ферата и над Всички зВездни небеса, за да
изпълни всичко.
Господ Исус наистина изпълва всичко
— В смисъл, че Той е Източникът на Вся-
ко благословение и на Всички добродете-
ли и че Той е върховният суверенен Вла-
детел над всичко. „Няма място меЖду
дълбочината на кръста и височината на
славата, което Той да не заема" — каз-
Ва ф. У. Грант.25
Централната идея на пасаЖа от 8 до
10 cm. е, че Този, Който дава даровете, е
Възнесеният Христос. Преди Той да Въз-
лезе на небето, не е имало такива даро-
ве. ТоВа още веднъЖ доказва, че църква-
та не е съществувала в СЗ, защото ако
е съществувала, тя е трябвало да бъде
една църква без дарове.
4:11 Този стих ни казва какви са тези
дарове. За наша изненада ние откриваме,
че това са хора, а не дарования или та-
ланти. „Той даде едни да бъдат апосто-
ли, други пророци, други пък благовес-
тители, а други пастири и учители."
Апостолите са били хора, изпратени
пряко от Господа, за да проповядват
словото и да основават църкви. Те са
били хора, които са Видели Христос Във
възкресението (Деян. 1:22). Имали са
власт да извършват чудеса (2 Кор. 12:12)
като начин за потВърЖдаВане на благо-
вестието, което те са проповядвали
(Евр. 2:4). Заедно с новозаветните про-
роци тяхното слуЖение е свързано глаВ-
но с осноВаВането на църквата (Еф.
2:20). Апостолите, за които се говори в
този пасаЖ, са хора, които са били апос-
толи непосредствено след възнесението
на Христос.

Пророците са били БоЖии говорители.
Те са получавали откровения пряко от
Господа и са ги предавали на църквата.
Това, което са говорели чрез Светия
Дух, е било БоЖието слово.
Ние вече нямаме пророци и апостоли
в този първичен смисъл на тези понятия.
Тяхното слуЖение е завършило с поста-
вянето на основата на църквата и със
завършването на Новозаветния Канон.
Ние вече подчертахме, че тук Павел го-
вори за новозаветните пророци, които
са били дадени на църквата след Негово-
то възнесение. Всяко предполоЖение, че
тук става Въпрос за старозаВетните
пророци, Внася 6 пасаЖа трудности и го
прави абсурден.
Благовестителите са онези, които
проповядват благата вест за спасение.
Те са екипирани по боЖествен начин, за
да печелят загубените за Христос. Те
имат специални способности да поста-
вят диагноза за състоянието на грешни-
ка, да изследват неговото съзнание, да
отговарят на ВъзраЖенията, да насърча-
ват решенията за Христос и да помагат
на новопоВярВалите да намират увере-
ност чрез словото. БлагоВестителите
трябВа да излизат от местното събра-
ние, да проповядват в cßema и да Водят
ноВоповярвалите обратно в местното
събрание, където те ще бъдат нахране-
ни и насърчени.
Пастирите са хора, които слуЖат
като подовчари на овците на Христос.
Те Водят и хранят стадото. Те трябва
да дават мъдри съВети, да поправят, да
насърчават и да утешават стадото.
Работата на пастирите е тясно свър-
зана с работата на старейшините в мес-
тното събрание, като основната разли-
ка меЖду тях е това, че пастирстВото
е дар, докато старейшинстВото —
слуЖба. НЗ говори за няколко пастири на
една църква (Деян. 20:17, 28; 1 Петр. 5:1,
2), а не за един пастир или глаВен старей-
шина.
Учителите са хора, които получават
боЖествена способност да обясняват

91

Ефесяни 4

moßa, което казВа Библията, да тълку-
Ват нейното значение и да го Влагат В
сърцето и съзнанието на светиите. До-
като благоВестителят обикновено из-
ползва някой пасаЖ, като го изваЖда вън
от контекста, учителят се стреми да
покаЖе как този пасаЖ съответства на
контекста.
Тъй като в този стих пастирите са
свързани с учителите, някои изследова-
тели смятат, че става въпрос само за
един дар, който трябва да се чете „пас-
тиро-учители". Но това не е така. Един
човек моЖе да бъде учител, без непре-
менно да има сърце на пастир. А един
пастир моЖе да умее да използва слово-
то, без непременно да притеЖава дарба-
та да поучава. Ако пастирите и учите-
лите, за които се говори 611 cm., са едни
и същи хора, то същото би трябвало да
моЖе да се каЖе и за апостолите и про-
роците, за които става Въпрос Във 2:20
(според същото граматическо прави-
ло).26
И едно последно разсъЖдение. Ние
трябва да внимаваме и да правим разли-
ка меЖду небесни дарове и естествени
таланти. Нито един неспасен човек, кол-
кото и талантлив да е той, не моЖе да
бъде благовестител, пастир или учител
В новозаветния смисъл на тези думи. Съ-
щото се отнася и до всеки християнин,
който не е получил някой от тези даро-
ве. Даровете на Духа са свръхестестве-
ни. Те дават сили на човека, за да напра-
ви това, което би било невъзмоЖно за
него да го направи по човешки.
4:12 Така ние стигнахме до функцията
или целта на даровете. Даровете се да-
ват, за да усъвършенстват светиите
за делото на слугкението с цел изграж-
дането на Христовото тяло. Процесът
е следният:
1.	Даровете усъвършенстват свети-
ите.
2.	Усъвършенстваните светии слуЖат.
3.	Така тялото се изграЖда.
СлуЖението не е професия, предназна-
чена само за хора, които имат специал-

но образование. Думата означава прос-
то „работа". Тя Вкл1очва Всяка форма на
духовна работа. Този стих ни казва, че
Всеки вярващ трябва да бъде „в слуЖени-
ето".
Даровете се дават, за да усъвършенс-
тват или за да оборудват всички хрис-
тияни така, че да слуЖат на Господа и
по този начин да изграЖдат Христово-
то тяло. Ванс Хавнър обяснява това по
неповторим начин:
„Всеки християнин има специално наз-
начение, всеки християнин е мисионер.
Някой е казал, че благовестието не е
нещо, което човек идва да чуе в църквата,
а нещо, което вярващият излиза да гово-
ри вън от църквата. Всички ние слье оп-
ределени да излизаме вън от църквата, за
да казваме благовестието на хората.
Също така е било казано, че „християнс-
твото е започнало като една група от
непрофесионалисти, след което е навляз-
ло в периода на професионшните свеще-
ници, които са говорели от а,пвони и са
били поддържани финансово от обикнове-
ните миряни, които са били и техни зри-
тели!" Днес също има „църковни служи-
тели", които работят в християнското
слуЖение на „пълен работен ден", а ние
отиваме в църквата в неделя, за да ги гле-
даме как работят. Всъщност всеки хрис-
тиянин трябва да участва в християнс-
кото слуЖение на „пълен работен ден"...
Има, разбира се, и специа^ти слуЖения на
пастири, учители и благовестители, но
нека се запитаме за какво са ни дадени
те? ...За усъвършенстването на светии-
те за тяхното слуЖение. "27
Тези дадени ни от Бога хора не трябва
да слуЖат по такъв начин, че да карат
хората непрекъснато да зависят от
тях. Точно обратното — те трябва да
работят така, че след известно време
светиите да могат да слуЖат самосто-
ятелно. МоЖем да покаЖем това с една
илк>страция (8Ж. фигурата).
Да каЖем, че малкото кръгче в центъ-
ра на диаграмата представлява дарът
на учителя. Учителят слуЖи на онези,

92

Ефесяни 4

които са около него, така, че те да бъ-
дат усъвършенствани във Вярата. Те от
своя страна отиват и слуЖат на други
според дарбите, които Бог им е дал. По
този начин църквата расте и се разши-
рява. Това е боЖественият начин за раз-
растване на тялото на Христос както
по размер, така и духовно.
Ограничаването на християнското
слуЖение до избран кръг от вярващи пре-
чи на развитието на БоЖиите хора, заду-
шава делото на световната евангелиза-
ция и спира растеЖа на църквата. Разде-
лянето на християните на клир и миря-
ни не е библейско и е моЖе би най-голяма-
та пречка за разпространението на
евангелието.
4:13 Cm. 13 дава отгоВор на Въпроса:
„Колко дълго ще продълЖи този процес
на растеЖ?" Отговорът е: „Докато ние
всички достигнем до състояние на един-
ство, зрялост и прилика."
И така, единство. Когато Господ зане-
се църквата Си у дома на небето, ние
всички ще достигнем до единство на вя-
рата. Сега ние виЖдаме много неща нея-
сно, като в огледало. Имаме различия по
много въпроси. Но тогава ще бъдем на-
пълно единодушни и ще достигнем един-
ството на... познаването на БоЖия
Син. Тук ние виЖдаме Господа по индиви-
дуален начин — както Самия Него, така
и Неговите поучения. Но тогава ще Го

видим Такъв, Какъвто е, и ще Го позна-
ем —също както и ние сме били познати.
„Пълнолетно мъЖество." При Грабва-
нето ние също така ще достигнем пълен
растеЖ или зрялост. Ще бъдем съвърше-
ни в духовното си развитие не само като
отделни индивиди, но и като Христово
тяло.
Прилика. Всички ние ще приличаме на
Христос. Всеки ще бъде като Христос
в морално отношение. Световната цър-
ква ще бъде едно напълно развито Тяло,
съвършено приготвено така, че да под-
хоЖда на своята славна Глава. „Пълно-
тата на Христос е самата Църква —
пълнотата на Този, Който изпълва всич-
ко във всичко" (НБфУГ). „Мярката на
ръста" на църквата означава нейното
пълно развитие, изпълнението на БоЖия
план за нейния растеЖ.
4:14 Когато даровете слуЖат по начи-
на, определен от Бога, и светиите рабо-
тят активно в слуЖението за Господа,
се избягват три опасности — незря-
лост, неустойчивост и наивност.
Незрялост. Вярващите, които никога
не се отдават активно на слуЖението за
Христос, никога не излизат от възраст-
та на духовните деца. Липсата на опит
ги прави недоразвити. На такива имен-
но християни говори и авторът на Пос-
ланието към евреите: „ПонеЖе докато
вие трябваше досега... и учители да ста-
нете, имате нуЖда да Ви учи някой отно-
во..." (Евр. 5:12).
Неустойчивост. Друга опасност за
вярващите е духовното непостоянство.
Незрелите християни стават лесна
плячка за нововъведенията и хитрости-
те на професионалните лъЖеучители. Те
са така наречените религиозни „черга-
ри", които непрекъснато се лутат от
една фантастична идея към друга.
Наивност. Най-сериозната от всички
опасности е измамата. Бебетата хрис-
тияни не познават добре словото на
правдата. Техните сетива не са обучени
да различават доброто от злото (Евр.
5:13,14). Те неизбеЖно срещат някой пос-

93

Ефесяни 4

ледоВател на култ, който ги Впечатля-
Ва със своето усърдие и показна искре-
ност. И тъй като той говори на религи-
озен език, те го вземат за истински хрис-
тиянин. Ако бяха изучавали Библията
сами, щяха да могат да Видят лъжата В
джунглата от измамни думи. Но тъй
като не са я изучавали, те много лесно
биват завлечени от вятъра на негово-
то учение и неговата измамност ги зап-
лита в една непрекъсната заблуда.
4:15 Последните два стиха от този па-
раграф описват процеса на растеж на
Христовото тяло. Първото, което е не-
обходимо за правилния растеж на Тяло-
то, е доктринална вярност: християни-
те трябва да действат истинно; не
трябва да правят никакви компромиси
по отношение на основните истини на
вярата. Второ, те трябва да дейст-
ват... в л1обов. Ако истината не се гово-
ри с лкзбов, резултатът е едно едност-
ранчиво свидетелство. Блейки ни пре-
дупреждава за следното:
„Истината е онова, в което ние тряб-
ва да Живеем, да се двиЖим и да същест-
вуваме... Тя трябва да склкзчи един нераз-
рушим съЬз с л/обовта: добрите новини,
казани по груб начин, престават да бъдат
добри новини. Грубостта на вестоносеца
унищоЖава красотата на посланието. "28
И когато даровете усъвършенстват
сВетиите и светиите се отдадат на ак-
тивно служение, те порастват Във
всичко В Христос. Христос е целта и
смисълът на техния растеж, а обхва-
тът на растежа е „по Всичко". Те започ-
ват все повече и повече да приличат на
Него във всяка област от своя живот.
Когато Главата управлява все по-голе-
ми области от църквата, Неговото
тяло ще Го изявява Все по-истинно пред
света!
4:16 Господ Исус е не само целта на
този растеж, но и неговият източник.
От Него цялото тяло участва В расте-
Жа. Чудната Връзка между отделните
части на Тялото е описана с израза „сгло-
бено и свързано". Това означава, че вся-

ка част е замислена така, че да има свое
собствено място и своя собствена служ-
ба, и е свързана съвършено с всяка друга
част така, че да образува един цял, жив
организъм. Следващият израз ни показ-
ва колко жизненоважна е всяка част за
тялото: „...сглобено и свързано с доста-
вяното от всяка става." Човешкото
тяло се състои главно от кости, органи
и плът. Костите се свързват заедно
чрез стави и сухожилия. Всяка става и су-
хожилие изпълнява определена функция в
растежа и действието на тялото. Така
е и с Христовото тяло. В него няма из-
лишна част. Дори и най-скромният вяр-
ващ е необходим.
Когато всеки вярващ изпълнява опре-
делената си функция, тялото расте
като едно хармонично и съгласувано
цяло. В един съвсем действителен сми-
съл тялото изработва растеЖа на тя-
лото, колкото и парадоксално да звучи
това. Но то просто означава, че когато
частите на тялото се хранят с Библия-
та, когато се молят, когато се покла-
нят на Бога и когато свидетелстват за
Христос, растеЖът се стимулира от
самото тяло. Както казва Чейфър:
„Църквата, също като човешкото тяло,
е саморазбиВащ се организъм." ОсВен че
тялото нараства на размер, той също
така нараства или се изгражда и 8 л!о-
бовта. Това означава, че отделните час-
ти се грижат взаимно една за друга. Ко-
гато християните стоят в Христос и
изпълняват определената си служба в
църквата, те все повече се сплотяват в
л1обов и единство.
В. Призив за нов морал (4:17—5:21)
4:17 Оттук започва убедителният при-
зив на апостола за ноВ морал — призиВ,
който се простира до 5:21. Като говори
и заявява това в Господа (което означа-
ва с авторитет, даден от Господа, и по
божествено вдъхновение), ПаВел увеща-
ва християните да свалят от себе си
всички останки от миналия си живот
така, както биха сВалили мръсното си

94

Ефесяни 4

палто, и да се облекат с достойнствата
и превъзходствата на Господ Исус Хрис-
тос. Те не трябва да Живеят така, как-
то Живеят езичниците, защото Вече не
са езичници. Те са християни и като та-
kußa трябва да променят Живота си та-
ка, че Той да съответстВа на новото им
полоЖение. Павел виЖда, че езическият
свят, който няма Христос, е потънал в
невеЖество и упадък. Неговото уЖасно
състояние моЖе да се опише със седем ха-
рактеристики. Хората от езическите
народи са:
Безцелни. Те Живеят така, както ги
учи техният суетен ум. Животът им е
празен, безцелен и безплоден. Те Вършат
много неща, но нямат напредък. Гонят
химери и сенки и пренебрегват реалния
Живот.
4:18 Слепи. „Живеят с превързани очи
в един илЬзорен свят" (ПБДЖБф). Тех-
ният разум е помрачен. От една стра-
на, естеството им е такова, че те не
могат да разбират духовните истини, а
от друга, тъй като са отхвърлили позна-
нието на истинския Бог, Господ впослед-
ствие ги е наказал и с духовна слепота.
Безбсикни. Те са „странни на Живота
от Бога", което означава отдалечени,
или отчуЖдени от БоЖия Живот. Това е
така поради тяхното дълбоко и своевол-
но невеЖество и поради закоравяването
на сърцата им. Те са отхвърлили БоЖия-
та светлина в творението и В съзнание-
то и са се отдали на идолопоклонстВо.
От този момент нататък езичниците
се отдалечават от Бога Все повече и по-
вече.
4:19Безсра^пни. Те са „изгубили чувст-
во". У. Райт ни предлага следното обяс-
нение на този израз:
„Моул го превежда така: „...безчувстве-
ни към всякаква болка." Изключително
изразително, нали! Когато човекът не
отговори на първото предупреждение на
съвестта, той започва да изпитва ня-
какво угризение, нещо като протест на
съвестта, който се изразява в болка, ко-
ято все още може да се усети. Но ако той

потисне този протест, скоро гласът за-
почва да става все по-неясен и по-нераз-
личилг; протестът се заглушава и болка-
та намалява, докато стане толкова не-
доловима, че престава да се чувства. "29
Развратни. Те се отдават напълно
съзнателно на сладострастие или раз-
пътство. Основният грях на езичници-
те е бил и все още е сексуалната нечис-
тота. В това отношение те стигат до
безпрецедентни дълбочини на поквара-
та. Стените на Помпей са един от мно-
гото примери за такова срамно поведе-
ние и изгубено приличие. Днес езическият
свят се характеризира със същите гре-
хове.
Безнравствени. Отдадени на сексуален
грях, езичниците вършат всякаква не-
чистота. Начинът, по който е описано
това тяхно поведение, предполага тако-
ва отношение, каквото е отношението
на занаятчията или търговеца към него-
вата работа. Те Вършат разврат като
един Вид работа или търговия.
Ненаситни. И във Всичко това те са
ненаситни. Те никога не казват „стига".
Грехът пораЖда в тях огромно Желание
за още и още.
4:20 Каква огромна разлика меЖду
всичко това и Христос, Когото ефесяни-
те са познали и Възлкобили — Христос,
Който е олицетворение на чистотата и
благочестието; Който не знае що е грях,
Който не е извършил никакъв грях и в Ко-
гото няма никакъв грях!
4:21 Изречението „ПонеЖе сте чули и
сте научени от Него..." подчертава ис-
тината, че всички, които са чули Хрис-
тос и са били научени от Него, са Го поз-
нали като самото въплъщение на све-
тостта и благочестивостта. Да си чул
Христос, означава да си Го чул с ушите
на Вярата, т. е. да си Го приел като Гос-
под и Спасител. Изразът „научени от
Него" се отнася до наставленията, кои-
то ефесяните са приели, когато са влез-
ли в общение с Него след тяхното обръ-
щение. Блейки отбелязва следното:
„Всяка истина придобива друг цвят и друг

95

Ефесяни 4

характер в личната връзка с Христос.
Отделена от Личността на Христос, ис-
тината илш много малка сила. "30 „Как-
то е истината 6 Исуса." Исус Христос
не само ни учи на истината; Той е сама-
та истина (Йоан 14:6). Името Исус ни
Връща обратно към Неговия живот на
земята, тъй като moßa е името Му ВъВ
Въплъщението. В безгрешния живот,
който Господ Исус Христос е живял ка-
то ЧоВек от този свят, ние Виждаме
пълната противоположност на начина,
по който живеят езичниците и който
ПаВел току-що е описал.
4:22 В училището на Христос научава-
ме, че по Време на обръщението ние съб-
личаме стария човек, който тлее по из-
мамните страсти. „Старият човек" е
Всичко онова, което човекът е бил пре-
ди обръщението или което е бил като
дете на Адам. Този човек тлее В резул-
тат на отдаването си на измамни и зли
желания, които изглеждат много прият-
ни и обещаващи като перспектива и из-
ключително грозни и отчайващи като
преживяване. Що се отнася до положени-
ето на Вярващия В Христос, неговият
„стар човек" е разпънат и погребан в
Него. Но що се отнася до поведението
му, вярващият трябва на практика да
покаже, че наистина счита стария човек
в себе си за мъртъв. Тук Павел подчерта-
ва онази страна от истината, която се
отнася до нашето положение — ние сме
съблекли стария човек веднъж завинаги.
4:23 Вторият урок, който ефесяните
получават, когато седят и слушат при
краката на Исус, е фактът, че те биват
обновявани в духа на своя ум. Този факт
говори за пълен обрат в тяхното мисле-
не — от нечистотата на ума към све-
тостта. Божият Дух оказва влияние
върху процесите на мисълта на вярва-
щия така, че той разсъждава върху не-
щата от Божия гледна точка, а не от
гледна точка на света.
4:24 Третият урок е, че ефесяните са
облекли новия човек Веднъж завинаги.
„Новият човек" е това, което вярващи-

ят е в Христос. Той е новото създание,
в което всичко старо е преминало и Всич-
ко е станало ново (2 Кор. 5:17). Този нов
човек е „създаден по образа на Бога" и се
изявява в истинска правда и святост.
Правдата е правилното поведение към
другите. Светостта е „отношение на
подчинение спрямо Бога, което Го поста-
вя на полагаелюто Му се място", според
опрделението на ф. У. Грант.31
4:25 След като е говорил за положени-
ето на вярващите, Павел сега се обръща
към въпроса за тяхното поВедение. Тъй
като те са съблекли стария човек и са
облекли новия чрез съединението си с
Христос, Вярващите трябва да показ-
ват тази удивителна промяна и във все-
кидневния си живот.
Те могат да правят това, като най-
напред отхвърлят лъзката и решат да
говорят само истината. Под „лъЖата"
тук трябва да се разбира всякаква фор-
ма на нечестие—било то скриване на ис-
тината, преувеличаване, измама, несдър-
жане на обещанията, неоправдаване на
доверието, ласкателство или подправя-
не на данъчните документи. Думата на
християнина трябва да бъде абсолк>тно
твърда. Неговото „Да" трябва да бъде
„Да" и неговото „Не" — „Не". Когато
един християнин започне да прави комп-
ромиси с истината, вместо да бъде ис-
тинско библейско свидетелство, него-
вият живот става един фарс.
Истината е нещо, което ние дължим
на всички хора. Но когато Павел говори
тук за блшкния, той има предвид глав-
но своите вярващи братя и сестри. Това
става ясно от следващите думи, които
разкриват мотива за това: „...защото
сме части един на друг" (ср. Рим. 12:5;
1 Кор. 12:12—27). Немислимо е един хрис-
тиянин да излъже друг християнин, също
както е немислимо даден нерв на тяло-
то да изпрати лъжлив сигнал на окото
или мозъка и да не предупреди тялото за
надвисналата опасност.
4:26 Една друга област на практичес-
ко обновление в нашия живот е грешно-

96

Ефесяни 4

mo разгнеВяВане и праведният гняв. Има
случаи, когато ВярВащият има праВо да
се разгневи и moßa да бъде праведно,
като например случаите, когато се ос-
кърбява БоЖият характер. В такива мо-
менти е дори задължително да се разгне-
ВяВаме: „Гневете се" — казВа ПаВел.
Гневът, когато е отправен срещу злото,
моЖе да бъде праведен. Но има и случаи,
когато гневът е грешен, като например
когато е израз на злоба, завист, яд, от-
мъстителност или ненавист поради
лично оскърбление, и тогава той е забра-
нен. Аристотел е казал: „Всеки моЖе да
се разгневи—тоВа никак не е трудно. Но
да се разгневиш на подходящия човек, в
подходящата степен, в подходящото
време, с подходящата цел и по подходя-
щия начин... — това Вече не е толкова
лесно."
Ако вярващият си позволи да избухне В
неправеден гняв, той трябва веднага да
го изповяда и остаВи. Трябва да го изпо-
вяда и пред Бога, и пред Жертвата на
своя гняв. Не трябва да се оставя да под-
хранва никакъв яд, никаква раздразни-
телност, никакво чувство за мъст:
„Слънцето да не залезе в разгневяване-
то ви." Всяко нещо, което помрачава об-
щението с Бога или с нашите братя и
сестри, трябва незабавно да се отс-
трани.
4:27 Неизповяданите грехове, свързани
с яда, осигуряват на дявола онова място,
на което да стъпи, за да извършва свои-
те действия. Той моЖе да намери В нас
много такива места, без ние съзнателно
да му помагаме за moßa. Следователно
ние не трябва да намираме извинения за
злобата, яда, завистта, омразата и
страстите в нашия Живот. Тези грехове
компрометират християнското ни сви-
детелство, представляват пречка за
неспасените и спънка за вярващите и ни
навреЖдат както духовно, така и физи-
чески.
4:28 Сега Павел насочва вниманието си
към двете противоположности с поВе-
дението на човека — краденето и дава-

нето. Старият човек краде, а новият
дава. Свалете стария човек и облечете
новия: „Който е крал, да не краде вече!"
фактът, че Павел се обръща към вярва-
щите с такова наставление, опроверга-
ва всяка представа, че християните са
съвършено безгрешни. Християните
продълЖават да имат проблеми със сво-
ето старо, зло и егоистично естество,
което трябва да считат за мъртво във
Всекидневния си ЖиВот. КраЖбата моЖе
да cmaßa под много форми, като се започ-
не от присвояването на големи суми и
други предмети и се стигне до неизпла-
щането на дълговете, свидетелстване-
то за Христос през работно Време, пла-
гиатството, използването на неверни
теглилки и фалшифициране на докумен-
ти. Забраната да не се краде не е ноВа.
Още В Мойсеевия закон се казва „Не кра-
ди" (Изх. 20:15). Но това, което свързва
този стих с християнския Живот, е вто-
рата му част. Ние не само не трябва да
крадем, но трябва да се трудим, като се
занимаваме с почтена работа, за да мо-
Жем да даваме на онези, които нямат.
Благодатта, а не законът, е силата на
светостта. Само положителната сила
на милостта моЖе да обърне един човек
от крадец във филантроп.
Това е нещо много основно и револкщи-
онно. Естественото разполоЖение на
човека е да работи за задоволяване на
собствените си нуЖди и Желания. Кога-
то доходите му се увеличат, неговият
Жизнен стандарт също се увеличава.
Всичко в неговия Живот се Върти около
него самия. Този стих ни предлага едно
по-благородно и по-Възвишено отноше-
ние към професионалните ни занимания.
Нашата работа трябва да бъде не само
средство за осигуряване на един среден
стандрат на Живот за едно семейство,
но така също и начин за облекчаване на
човешките нуЖди — както духовни,
така и временни — и то не само на хора-
та, които Живеят в собствената ни
страна, но и на тези, които Живеят в

97

Ефесяни 4

другите страни. ЕдВа ли е необходимо да
казваме колко големи са тези нузкди!
4:29 В този стих апостолът засяга
Въпроса за нашата реч, като npaßu раз-
лика меЖду оноВа, което е безсмислено,
и moßa, което е за назидание. Гнилата
дума е израз, с който апостолът иска да
опише разговор, пълен с непристойни ду-
ми и намеци. Те биха могли да бъдат не-
уместни шеги, мръсни Вицове или ругат-
ни. Но тук тя моЖе би има по-широк
смисъл и означава Всякакво говорене, ко-
ето е несериозно, празно, лекомислено и
безсмислено. В пасаЖа в 5:4 Павел изрич-
но се занимава с мръсния и непристоен
език, но тук той ни казва, че християни-
нът трябва решително да се откаЖе от
безполезното говорене и да говори само
това, което е за назидание. Говоренето
на християнина трябва да бъде:
Назидателно. То трябва да води до
усъвършенстване на слушателите.
Уместно. Трябва да подхоЖда на слу-
чая.
Благодатно. Трябва да принася благо-
дат на тия, които го слушат.
4:30 „...и не оскърбявайте Светия Бо-
Жий Дух, в Когото сте запечатани за
деня на изкуплението." Ако това е каза-
но Във връзка с предходния стих, то би
означавало, че безполезното говорене на-
тъЖава Духа. Но то също така моЖе да
бъде свързано и с пасаЖа от 25 до 28 cm.
и тогава би означавало, че лъЖата, неп-
раведният гняв и краЖбата също наскър-
бяват Светия Дух. Или, в един по-широк
смисъл, то би могло да означава, че ние
трябва да се ВъздърЖаме от Всяко нещо,
което наскърбяВа Светия Дух.
Ние трябва да правим това поради
три много ваЖни причини:
1.	Защото ние наскърбяваме не друг, а
Светия Дух. Всяко нещо, което не е
свято, е оскърбително за Него.
2.	Защото Той е Светият БоЖии Дух—
едно от Лицата на благословеното
Триединно БоЖестВо.
3.	И защото ние сме запечатани от
Него за деня на изкуплението. Както

беше споменато и по-рано, печатът е
символ, който говори за собственост
и осигуреност. Светият Дух е печа-
тът, който гарантира нашето запаз-
ване до Второто пришествие на
Христос, когато нашето спасение ще
бъде завършено. Интересното тук е,
че ПаВел използва вечната осигуре-
ност на вярващите като една от
главните причини, за да не съгреша-
Ваме.
фактът, че Светият БоЖий Дух
моЖе да бъде наскърбен, показва, че Той
е Личност, а не просто Влияние. Той
също така показ Ва, че Той ни обича, за-
щото само този, който обича, моЖе да
бъде наскърбен. Лкобимото слуЖение на
Светия Дух е да прославя Христос и да
променя Вярващия по Неговия образ (2
Кор. 3:18). Когато един християнин съг-
реши, Светият Дух трябва да остави
това слуЖение и да се заеме с възстано-
вяването на съгрешилия. Той се натъЖа-
ва, когато виЖда, че напредването на
Вярващия се прекъсва от греха. Тогава
Той трябва да вземе християнина и да го
заведе до мястото на покаяние и изпо-
вядване на греха.
4:31 Всички грехове, свързани с настро-
ението и езика, трябва да се изоставят.
Тук апостолът изброява само няколко
от тях. Макар и да не е възмоЖно да се
определи съвсем точно значението на
Всеки конкретно, като цяло то е ясно:
Огорчението е задушаващо негодува-
ние, неЖелание да простиш и яд.
Яростта е изблик на гняв, силни емо-
ции и невъздърЖаност.
Гневът е лошо настроение, враЖдеб-
ност и оЖесточение.
Викът—силни изблици на гняв, крясъ-
ци, каране и затваряне устата на про-
тивника.
Хулата — зло говорене, обиЖдане, ос-
кърбителна реч, ругаене.
Злобата — злоЖелателство, яд, злина.
4:32 Всички гореспоменати изблици на
настоение трябва да се изоставят, но
последвалият вакуум трябва да се запъл-

98

Ефесяни 5

ни с разбиването на Христосоподобни
качества. Докато първите са естестве-
ни пороци, вторите са свръхестествени
добродетели:
Благостта е неегоистична загриже-
ност за добруването на другите и Жела-
ние да помогнем дори когато това озна-
чава самоЖертва.
Милосърдието е съчувствено, състра-
дателно и милостиво отношение към
другите и Желание да носиш и техния то-
вар.
Простителността — готовност да
простиш обидите, да пренебрегнеш лич-
ните оскърбления и да не таиш Желание
за отмъщение.
Най-добрият пример за простител-
ност е Самият Бог. Основата на Него-
вата простителност е делото на Хрис-
тос на Голготския кръст. А недостой-
ните обекти на Неговата простител-
ност сме ние. Бог не би могъл да прости
греха, без да е получил подходящо удов-
летворение. В голямата Си лк>бов Той
сам е осигурил удовлетворението, което
изисква Неговата справедливост. В
Христос, т. е. в Личността и делото на
Христос, Бог получава праведното удов-
летворение, което Му позволява да ни
прости.
И тъй като Той ни е простил, когато
ние сме Му дълЖали „милиарди долари",
ние трябва да простим на другите, кога-
то те ни дълЖат само „няколко стоти-
ци" (Мат. 18:23—28; ПБДЖБПф). Ленс-
ки ни дава следния съвет:
„Веднага след като един човек ме оби-
ди, аз трябва да му простя, и тогава ду-
шата ми ще бъде свободна. Ако тая яд
cpeufy него, аз съгрешавам против Бога и
против него и рискувам Бог да не прости
и на мен. Това дали този човек ще се по-
кае, ще поправи злото и ще ми се извини,
или не, няма значение. Аз му прощавам
така и така. Разбира се, той трябва да
се изправи пред Бога и да отговаря за зло-
то, което е направил. Това обаче засяга
само него и Бога. Аз бих могъл ca.no да му
помогна да направи това според текста

в Мат. 18:15, но дали той действително
ще го направи или не, няма значение. Аз
трябва да му простя, преди изобщо да за-
почне да го прави. "32
5:1 Основата на увещанието на Павел
в този стих е БоЖият пример за прости-
телност, за който апостолът говори в
4:32. Връзката е следната: Бог ви е прос-
тил в Христос, а сега вие бъдете подра-
Жатели на Бога, като си прощавате
един на друг. Сравнението „...като Въз-
любени чада" съдърЖа и един допълните-
лен мотив. В естествения Живот деца-
та носят семейната прилика и обикнове-
но се стремят да се дърЖат достойно на
името, което носят. В духовния Живот
ние трябва да изявяваме нашия Баща на
света и да се стремим да Живеем съот-
ветно на достойното си полоЖение на
Негови възлк>бени деца.
5:2 Друг начин, по който ние трябва да
приличаме на Господа, е като ходим 6
лк)бов. По-нататък в стиха се обяснява,
че да ходим В л!обо8, означава да се от-
даваме на другите. Това именно е напра-
вил Христос, нашият съвършен Пример.
Тава е един изумителен факт! Доказа-
телството за Неговата лк>бов е, че Той
е дал Себе Си за нас в смърт на Голгота.
Неговият дар е описан като „принос и
Жертва на Бога". Принос е всяко нещо,
което се дава на Бога, докато Жертва-
та вклкзчва и един допълнителен еле-
мент — смърт. Христос е бил истинс-
кият принос на всеизгаряне—Този, Кой-
то напълно се е отдал на БоЖията воля,
даЖе до смърт на кръст. Неговата гкер-
тва на неописуемо отдаване е възхвале-
на с израза „благоуханна миризма", ф. Б.
Мейър казва така: „ Тази Жертва, която
е била толкова неизмерима, толкова все-
отдайна и толкова безценна, дадена за
едни, които по самото си естество са
толкова недостойни, е била израз на една
лЬбов, която е изпълнила небесата с бла-
гоухание, а БоАието сърце—срадост. "33
Господ Исус е зарадвал Своя Отец,
като е дал Себе Си за другите. Поуката
за нас е, че ние също трябва да носим ра-

99

Ефесяни 5

gocm на Бога, като даваме себе си за дру-
гите.
Отдавай себе си на другите! —
такъв да бъде твоят Живот.
Ходи в лЬбов и всеотричане
и подражавай на Христос.
Чърлз Д. Мейгз
5:3 В 3 и 4 cm. апостолът отново се
връща към въпроса за сексуалните грехо-
ве и решително призовава светиите да
се откаЖат от тях. Най-напред той из-
реЖда различни форми на сексуална не-
чистота:
Блудство. Навсякъде, където блудст-
вото се споменава в един и същ стих за-
едно с прелк)бодейстВото, то означаВа
полов акт меЖду неЖенени партньори.
Но когато в даден текст се споменава
само блудството, без да се разгранича-
ва от прелк>бодейството, какъвто е слу-
чаят в този стих, то най-вероятно оз-
начава всякакъв вид разврат и обикнове-
но се превежда така в НВПБКДЖ. (Ду-
мата „порнография", която означава
буквално „развратно писане", е сродна на
думата, преведена тук като „блудс-
тво".)
Нечистота. Нечистотата също
моЖе да означава неморално поведение,
но моЖе също така да вклкмва и порног-
рафски картини, книги и други подобни
неща, които вървят ръка за ръка с немо-
ралния Живот и които подхранват огъ-
ня на страстите.
Сребролк)бие. Макар и обикновено да
мислим за сребролкзбието като за
страст към парите, тук то моЖе да
вклктва и чувствените Желания, като
например ненаситната страст за задо-
воляване на сексуалния нагон извън гра-
ниците на брака (вЖ. Изх. 20:17: „Не по-
Желавай... Жената на блиЖния си...").
Всичко това не трябва дори да се спо-
менава сред християните. От само себе
си се разбира, че за нито един вярващ не
трябва да се говори, че е извършил някой
от тези грехове. Те дори не трябва да се

обсъЖдат по начин, който би могъл да
омаловаЖи или подцени техния грешен и
срамен характер. Винаги съществува
опасност да започнем да говорим за тях
недостатъчно сериозно, да ги извинява-
ме или дори да ги обсъЖдаме надълго и
нашироко. Павел подчертава сериоз-
ността на своето увещание с израза
„...както прилича на светии". По свое-
то полоЖение вярващите вече са отде-
лени от покварата, която е в света.
Сега те трябва и практически да се от-
делят от тъмните страсти—както на
дело, така и на думи.
5:4 Говоренето на вярващите също
трябва да бъде освободено от:
Срамни приказки, което означава вся-
какъв вид мръсни вицове и непристойни
истории със сексуален оттенък, а така
също и всякъв вид сквернословия и ру-
гатни.
Глупости или празно говорене, което е
достойно само за един умствено недо-
развит човек. Това вклкзчва и всякакви
вулгарности.
Подигравки. Под „подигравки" тряб-
ва да разбираме шеги или говорене с на-
меци и недомлъвки. Когато един човек
много говори за нещо, шегува се с него и
често го Вмъква в разговора, той Все по-
вече и повече се приблиЖава до момента,
в който ще го извърши.
Винаги е опасно да се шегуваш с греха.
Вместо да използва езика си за такова
недостойно и непристойно нещо, хрис-
тиянинът трябва съзнателно да се уп-
раЖнява 8 благодарение към Бога за
всички благословения и милости, който
Той е излял в неговия Живот. Това е при-
ятно на Господа, добър пример за други-
те и полезно за собствената му душа.
5:5 Няма никакво съмнение за отноше-
нието на Бога към развратните хора: те
нямат наследство 6 царството на
Христос и Бога. Тази присъда е точно
обратното на настоящото отношение
на света, който гледа на сексуалната
разпуснатост като на болест, която се
нуЖдае от психиатрична намеса. Хора-

100

Ефесяни 5

ma казВат, че развратът е болест, а Бог
го нарича грях. Хората го извиняват, а
Бог го осъжда. Хората търсят разреше-
ние на проблема В психоанализата, а Бо-
жието разрешение е новорождението.
Тук са назовани трима нарушители,
които извършват същите три гряха,
споменати в 3 cm. — блудникът, нечис-
тият чоВек и сребролк)бецът, като ос-
вен това се казВа, че сребролк)бецът е и
идолопоклонник. Една от причините, по-
ради които можем да кажем, че сребро-
лк)бието е идолопоклонстбо, е погреш-
ната представа на сребролкзбеца за
Бога. Сребролк>бецът смята, че Бог
одобрява алчността, В противен случай
не би се осмелил да бъде сребролкзбец.
Друга причина да считаме сребролк>бие-
то за идолопоклонство е moßa, че то
постаВя Волята на човека над Божията
воля. И третата причина е резултатът
от него: сребролЬбието води до покло-
нение пред творението, а не пред Творе-
ца (Рим. 1:25). Когато Павел казва, че
такива хора нямат наследство 6 царст-
вото, той има предвид точно това, ко-
ето казва. Хората, чийто живот се ха-
рактеризира с такива грехове, са загубе-
ни. Те Все още са В грехоВете си и Вървят
по пътя към ада. Те не се намират в цар-
ството, което сега е невидимо; няма да
бъдат в царството, когато Христос се
върне, за да царува; и ще бъдат отделе-
ни от вечното царство в небето завина-
ги. Апостолът не казва, че това са хора,
които ще бъдат В царството, но ще
претърпят загуба на Христовото съди-
лище. Тук става въпрос за спасението, а
не за наградите на спасените. Макар и
да твърдят, че са християни, тези хора
доказват с живота си, че никога не са
били спасени. Те, разбира се, могат да се
спасят чрез покаяние и вяра в Господ
Исус Христос. Но ако те наистина са
спасени, никога няма да вършат тези
грехове постоянно.
Забележете, че божествеността на
Христос се подразбира в израза „царст-
вото на Христа и Бога". Христос е пос-

тавен на едно ниво с Бог Отец като Вла-
детел на царството.
5:6 Много хора в света имат едно сниз-
ходително и толерантно отношение
към сексуалната разпуснатост. Те каз-
ват, че задоволяването на телесните
апетити е необходимо и благотворно и
че тяхното потискане води до деформи-
ране и депресиране на личността. Спо-
ред тях моралът е изцяло въпрос на кул-
турата, в която ние живеем. Следова-
телно, ако „предбрачните", „извънбрач-
ните" и „хомосексуалните" връзки (кои-
то Божието слово осъжда като блудст-
во, прелк>бодейство и перверзност) са
приети в нашата култура, те трябва да
се узаконят. Изненадващото е, че някои
от главните защитници на узаконяване-
то на тези сексуални грехове са хора, ко-
ито заемат високи постове В официал-
ните църкВи. По този начин миряните,
които Винаги са смятали, че сексуална-
та разпуснатост е неморална, сега полу-
чават уверения от видни проповедници,
че времето на това отношение е отми-
нало.
Християните не трябва да се оста-
вят да бъдат мамени от такива празни
думи, „понеЖе заради тия неща идва Бо-
йкият гняв върху синовете на непокор-
ството". Отношението на Господа към
грехове като блудството и прелк)бо-
действото се вижда в пасажа в Числа
25:1—9: заради греха, който извършват
с моавките, са избити двадесет и чети-
ри хиляди израилтяни. Отношението на
Господа към хомосексуализма се вижда
и в начина, по който Той унищожава Со-
дом и Гомор със сяра и огън от небето
(Бит. 19:24, 28).
Но Божият гняв не се изразява само
чрез такива свърхестествени наказания.
Хората, които живеят в сексуален грях,
могат да изпитат Божието наказание и
по друг начин. Има физически наказания,
като например Венерически болести и
СПИН. Има психични, нервни и емоцио-
нални разстройства, които се появяват
Вследствие на чувството за вина. Има

101

Ефесяни 5

изкривявания на личността—Женстве-
ните мъЖе могат да станат още по-
Женствени (Рим. 1:27). И, разбира се, има
и един последен, вечен съд на Бога над
прелк)бодейците и блудниците (Евр.
13:4). Никаква милост няма да се пока-
Же към „синовете на непокорството",
към онези, които са потомци на непокор-
ния Адам и които съзнателно го следват
6 неподчинението към Бога (Откр. 21:8).
5:7 Този стих представлява едно сери-
озно предупреждение към вярващите да
не стават съучастници на хора с тако-
ва безбоЖно поведение. Всяко подобно
съучастие означава опозоряване на име-
то на Христос, разрушаване Живота на
други хора, опетняване на личното им
свидетелство и навличане на БоЖия
гняв.
5:8 За да подчертае сериозността на
заповедта в 7 cm., апостолът изнася сега
една съдърЖателна беседа върху тъмни-
ната и светлината (8—14 cm.). Някога
ефесяните са били тъмнина, но сега са
светлина 6 Господа. Павел не казва, че
те са били в тъмнината, а че те самите
са били олицетворение на тъмнината.
Сега, вследствие на съеднинението им с
Господа, те са станали светлина. Той е
светлина, а те се в Него. Затова сега те
са светлина в Господа. Отсега нататък
тяхното състояние трябва да отговаря
на тяхното полоЖение. Те трябва да Жи-
веят като деца на светлината.
5:9 Тази скоба обяснява какъв плод про-
извеЖдат тези, които ходят в светли-
ната:
Плодът на Духа34 се състои от всяка
доброта, правда и истина. Добротата
вкл1очва всяко морално превъзходство.
Правдата означава вярност в отноше-
нията с Бога и човеците. Истината е
честност, справедливост и истинност.
Съберете ги на едно място и вие ще по-
лучите светлината на Живот, изпълнен
с Христос, която свети в тъмнината.
5:10 Онези, които ходят в светлина-
та, не само произвеЖдат плода, за кой-
то се говори в горния стих, но и опитват

това, което е угодно на Господа. Те под-
лагат на проверка всяка мисъл, дума и
действие, като си задават следните въп-
' роси: „Какво би казал Господ за това?"
Как би изглеЖдало то в Неговото при-
съствие?" Всяка област от техния Жи-
вот се осветлява от Него като от про-
Жектор — начинът, по който говорят,
стандартът на Живот, дрехите, книги-
те, работата, удоволствията, развлече-
нията, мебелите, приятелствата, по-
чивките, колите и спортът.
5:11 Вярващите не трябва да участ-
ват в безплодните дела на тъмнината
нито като ги извършват, нито като по-
казват някакво отношение, което би
могло да се изтълкува като неутрално
или толерантно. Що се отнася до Бога
и хората, тези дела са безплодни. Имен-
но това безплодие е накарало Павел да
попита християните в Рим: „Какъв плод
имахте тогава от ония неща—неща, за
които сега се срамувате?" Освен това
тези дела са „...на тъмнината": те при-
надлеЖат на света с приглушените
светлини, спуснатите завеси, заклкте-
ните врати и тайните стаи и отразя-
ват естественото предпочитание на
човека към тъмнината и неговия уЖас
от светлината, когато делата му са зли
(Йоан 3:19). Вярващият е призован не
само да се въздърЖа от безплодните
дела на тъмнината, но и да върши нещо
полоЖително — да ги изобличава. Това
той прави по два начина: първо, като Жи-
вее свят Живот, и Второ, като говори
изобличително под водителството на
Светия Дух.
5:12 Сега апостолът обяснява защо
християнинът не трябва да бъде съучас-
тник в моралната поквара на света, а
трябва да я изобличава. Греховете, кои-
то хората извършват тайно, са толко-
ва уЖасни, че дори е срамно да се говори
за тях. Неестествените форми на греха,
измислени от човека, са толкова гнусни,
че дори описването им ще оскВерни умо-
вете на хората, които слушат. Затова

102

Ефесяш 5

християнинът трябва да се въздърЖа
дори да говори за тях.
5:13 Светлината изявява Всичко, ко-
ето е В тъмнината. Така например гре-
ховността на Живота на нечестивите
става съвсем явна, когато се сравни със
светия Живот на християните. Подхо-
дящото изобличение моЖе също така да
изяви истинския характер на греха. Блей-
ки ни предлага следната илк>страция:
„Нека да Видим какво стана, когато
нашият Господ изобличи лицемерието на
фарисеите — моЖе би преди това те не
са изглеждали на учениците толкова зли,
но когато Христос ги освети с чистата
светлина на истината, те ги видяха в ис-
тинския им вид — отвратителни и дву-
лични. "35
Краят на 13 cm. би трябвало да се пре-
веде така: „...понмке всичко, което ста-
ва явно, е светлина."36 Това означава
просто, че когато християните упраЖ-
няват своето слуЖение като светлина,
другите хора се довеЖдат до светлина-
та. Злите хора се преобразуват в деца на
светлината чрез изобличителното слу-
Жение на светлината.
Това правило обаче има изключения: не
всеки, който се излага на светлината,
става християнин. Но в духовното цар-
ство има един общ принцип, според кой-
то светлината моЖе да се възпроизвеЖ-
да. Ние откриваме една илк)страция на
този принцип В 1 Петр. 3:1, където Вяр-
ващите съпруги се увещават да спече-
лят невярващите си съпрузи за Христос
чрез своето поведение: „Подобно и Вие,
Жени, покорявайте се на мъЖете си,
така щото, даЖе и ако някои от тях не
се покоряват на словото, да се придо-
бият без словото, чрез обходата на Же-
ните си." По този начин светлината на
съпругата християнка ВъзтърЖестВува
над тъмнината на езическия й съпруг и
последният също стаВа светлина.
5:14 Животът на вярващия винаги
трябва да представляВа една ЖиВа про-
повед, да излага на показ заобикалящата

го тъмнина, да приканва невярващите
към Христос:
Събудете се, вие, заспали;
Станете от мъртвите
и Христос ще ви осветли!
Това е гласът на светлината, който
говори на онези, които спят в тъмнина-
та и леЖат в духовна смърт. Светлина-
та ги вика да станат за Живот и освет-
ление. Ако отговорят на поканата с
„да", Христос ще засвети и върху тях и
ще ги осветли.
5:15 В следващите седем стиха Павел
прави сравнение меЖду глупавото дър-
Жание и разумното поведение, обръщай-
ки се към читателите със серия от от-
рицателни и полоЖителни увещания.
Първото увещание е един общ призив, с
който апостолът приканва читатели-
те си да се обхоЖдат не като глупави,
но като мъдри хора. Както вече споме-
нахме, „обхоЖдам се" е една от ключови-
те думи В това Послание. Тя се среща се-
дем пъти и описва „цялата палитра от
дейности в Живота на отделния човек".
Да се обхозкдаме внимателно, означава
да Живеем в светлината на нашето по-
лоЖение като БоЖии деца. Да се обхозк-
даме като глупаби хора, означава да сле-
зем от височината на небесното ниво на
нивото на света.
5:16 Мъдрото обхоЖдане ни призовава
да изкупуваме благоприятното време
или да използваме всяка възмоЖност.
Всеки нов ден носи нови отворени Врати,
нови ВъзмоЖности. Да изкупуваме вре-
мето, означава да Живеем Живот, който
се характеризира със святост, милости-
ви дела и помощ. Това, което ни кара да
предприемем спешни мерки в това отно-
шение, е фактът, че дните, в които Жи-
веем, са лоши. Той ни напомня, че Бог
няма винаги да показва търпение към хо-
рата, че благодатното Време скоро ще
свърши, че възмоЖностите за поклоне-
ние, свидетелстване и слуЖение на земя-
та ще прикл1очат завинаги.
5:17 Затова ние не трябва да бъдем не-
разумни, а да разбираме каква е Господ-

103

Ефесяни 5

наша боля. ТоВа е много ваЖно. Изобил-
стВащият грях и краткостта на Време-
то могат да ни изкушат да прекараме
дните си В буйна и трескава надпревара
за Вършене на нещо, което сами сме си
избрали. Но moßa само ще ни изхаби. ВаЖ-
ното е да откриваме Всеки ден каква е
БоЖията боля за нас и да я изпълняваме.
Това е единственият начин, по който
ние моЖем да бъдем разумни и полезни.
Напълно е възмоЖно да вършим някаква
християнска работа според собствени-
те си представи и сили и изцяло да вър-
вим не по БоЖията воля. Пътят на мъд-
ростта ни призовава да разпознаваме
БоЖията Воля в Живота си като отдел-
ни индивиди и да й се подчиняваме изцяло.
5:18 „...и не се опивайте с Вино, следс-
твието от което е разврат..." За хрис-
тияните, които Живеят в Северна Аме-
рика, тази заповед изглеЖда почти неу-
местна, тъй като голяма част от тях
са поддръЖници на пълното въздърЖа-
ние. Но не трябва да забравяме, че Биб-
лията е била написана за вярващите от
всички народи и култури и че в много
страни виното присъства на трапезата
всеки ден. Писанията заклеймяват не
употребата на вино, а злоупотребата с
него. Така например пиенето на малко
вино се препоръчва като лекарство (Пр.
31:6; 1 Тим. 5:23). Господ Исус превръща
водата Във Вино, за да бъде изпито на
сватбата в Кана галилейска (Йоан 2:
1-11).
Но употребата на вино моЖе да се пре-
върне в злоупотреба при следните обс-
тоятелства и тогава тя наистина е заб-
ранена:
1.	Когато води до напиване (Пр. 23:29—
35).
2.	Когато стане навик (1 Кор. 6:126).
3.	Когато стане спънка за слабата съ-
вест на друг вярващ (Рим. 14:13; 1 Кор.
8:9).
4.	Когато накърни свидетелството на
християнина пред обществото и не
носи слава на Бога (1 Кор. 10:31).

5. Когато кара християнина да изпитва
угризения на съвестта (Рим. 14:23).
Вместо да се опиваме с вино, Павел
ни предлага да се изпълваме с Духа. Това
предлоЖение би могло първоначално да
ни изненада, но когато сравним и проти-
вопоставим двете състояния, ще видим
защо апостолът ни предлага тази ал-
тернатива.
Първо, защото меЖду двете състоя-
ния има известни прилики:
1.	И при двете човек се намира под вли-
яние на сила, която е вън от него. В
единия случай това е силата на алко-
хола (spirits), в другия — силата на
Духа (Spirit)*.
2.	И при двете човек е възбуден. В Деня
на петдесетница възбудата, причине-
на от Духа, е била изтълкувана пог-
решно като Възбуда, причинена от на-
пиване със сладко Вино (Деян. 2:13).
3.	И В двете състояния се променя дър-
Жанието на човека: в първия случай го-
ворът и походката му, а Във Втория
— моралът и начинът му на ЖиВот.
И, Второ, защото има дВе неща, кои-
то поставят тези две състояния в ост-
ро противоречие:
1.	В случая, когато човек се е напил с
Вино, той се дърЖи развратно или
разпътно. Духът никога не води до
такова поведение.
2.	При напиването с Вино има също така
загуба на самоконтрол, докато „пло-
дът на Духа е... себеобуздание" (Гал.
5:23). Вярващият, който е изпълнен с
Духа, никога не моЖе да бъде повлиян
до такава степен, че повече да не
моЖе да контролира своите дейст-
вия. Духът на пророка винаги се поко-
рява на пророка (1 Кор. 14:32).
Понякога в Библията изпълването с
Духа е представено като суверенен дар
* На английски думите позВоляВат едно инте-
ресно противопоставяне: думата „spirits" (мн.
ч.) осВен „алкохол", „алкохолни питиета", оз-
начаВа и „gyxoße", докато думата „Spirit", ко-
гато е написана с глаВна букВа, означаВа Дух
(СВетия Дух). — Бел. на npeß.

104

Ефесяни 5

от Бога. Така например Йоан Кръсти-
тел е бил изпълнен със СВетия Дух още
В утробата на майка си (Лука 1:15). В та-
киВа случаи чоВек получава Духа, без да е
необходимо да отговаря на никакви пред-
варителни условия. Това не е нещо, за ко-
ето той работи или се моли. Господ му
го дава така, както Му е угодно. Тук оба-
че, в Ефесяни 5:18, вярващият получава
заповед да се изпълва с Духа. Изпълване-
то с Духа изискВа действия и от страна
на Вярващия. То не идва автоматично, а
е резултат от подчинение.
Поради тази причина изпълването с
Духа трябва да се различава от някои
други Негови слуЖби. То не е същото
като:
1.	Кръщението в Светия Дух. Това е та-
кава слуЖба на Духа, чрез която Вяр-
ващият бива присъединен към Хрис-
товото тяло (1 Кор. 12:13).
2.	Обитаването на Духа ВъВ Вярващия.
Чрез това слуЖение Утешителят се
настанява в тялото на християнина
и му дава сила за свят Живот, покло-
нение и слуЖение (Йоан 14:16).
3.	Помазанието на Духа. Самият Дух е
помазанието, което учи БоЖието
дете на всичко, което е от Господа (1
Йоан. 2:27).
4.	Залогът и печатът на Духа. Вече ви-
дяхме, че като залог Светият Дух за-
пазва наследството за светията, а
като печат запазва светията за нас-
ледството (Еф. 1:13,14).
Това са някои от слуЖбите на Духа,
които се осъществяват в един човек в
момента, в който той се спаси. Всеки,
който е в Христос, автоматично полу-
чава кръщението, обитаването, помаза-
нието, залога и печата на Духа.
Но изпълването с Духа е нещо по-раз-
лично. То не е опитност, която Христо-
вият ученик преЖивява ВеднъЖ завинаги,
а постоянна опитност. Буквалният пре-
вод на тази заповед е: „БиВайте изпълва-
ни с Духа." Това моЖе да започне като
една особена опитност, но от този мо-
мент нататък трябва да продълЖи

като всекидневна и повторяема опит-
ност. Днешното ни изпълване с Духа не
моЖе да бъде валидно и за утре. Освен
това изпълването с Духа е нещо, което
трябва да бъде Желано. Това е идеално-
то състояние на Вярващия на земята и
означава, че Светият Дух моЖе да дейс-
тва в Живота на християнина, без да
бъде много натъЖаван, и че вярващият
изпълнява слуЖбата си в момента спо-
ред БоЖия план.
Но как моЖе вярващият да се изпълва
с Духа? В Писмото до ефесяните апос-
тол Павел не ни дава отговор на този
въпрос; той просто ни заповядва да се
изпълваме с Духа. Но от други места в
Словото знаем, че за да бъдем изпълва-
ни с Духа, ние трябва:
1.	Да изповядаме и да отхвърлим Всеки
грях В нашия ЖиВот, който ни е извес-
тен (1 Йоан. 1:5—9). За всеки е ясно, че
такава свята Личност като Све-
тият Дух не моЖе да действа свобод-
но в Живота на човек, който одобрява
греха.
2.	Да се предаваме изцяло на Неговото
управление (Рим. 12:1,2). Това означа-
ва да отдаваме Волята си, интелекта
си, тялото си, талантите си и богат-
ствата си. Изобщо всяка област от
нашия Живот трябВа да бъде предаде-
на на Неговото господство.
3.	Да позволяваме на Христовото слово
да се вселява В нас богато (Кол. 3:16).
Това означава да четем Библията, да
я изучаваме и да й се подчиняваме.
Следствията от богатото вселяване
на Христовото слово В нас (Кол. 3:16)
са същите като следствията от из-
пълването с Духа (Еф. 5:19).
4.	И последно, да се освобождаваме от
егоизма (Гал. 2:20). За да бъде напъл-
нена с нова напитка, пълната чаша
трябва да се изпразни от старата на-
питка. За да се изпълваме сДуха, ние
първо трябва да се изпразним от ста-
рото си „аз". Един неизвестен аВтор
е написал следното:
1.	
105

Ефесяни 5

„Също както сте оставили целия то-
вар на вашия грях и сте се доверили на съ-
вършеното дело на Христос, така оста-
вете и целия товар на вашия Живот и
слуЖение и се доверете на настоящата
слуЖба на Светия Дух. Отдавайте се на
Духа всяка сутрин така, че да бъдете во-
дени от Него, и вървете и възхвалявайте,
без да се безпокоите, като Го оставяте
да управлява не само вас, но и вашия ден.
УпраЖнявайте се в навика да Му се дове-
рявате и да Му се подчинявате с радост
през целия ден, като очаквате Той да ви
води, просветлява, укорява, поучава, из-
ползва и да прави във Вас и с вас това, ко-
ето Той Желае. Разчитайте на Неговото
съдействие като на нещо, което е факт,
незавиашо че нито Го Вюкдате, нито Го
чувствате. Нека само да вярваме и да се
подчинявала на Духа като на Господар на
нашия Живот и да престанем да се опит-
ваме да правим всичко салш, и тогава
плодът на Духа ще се появи в нас така,
както Той Желае, за БоЖия слава."
Дали чоВек моЖе да знае кога е изпъл-
нен с Духа и кога не? Всъщност, колко-
то по-близко сме до Господа, толкова
по-добре съзнаваме нашата собствена
грехоВност и недостойност (Ис. 6:1—5).
В НегоВото присъстВие ние не намираме
В себе си нищо, с което да се гордеем
(Лука 5:8); В нас няма никакво чубстВо на
духовно превъзходство над другите, ко-
ето да ни накара да мислим, че сме пос-
тигнали нещо повече от тях. Вярващи-
ят, който е изпълнен с Духа, мисли за
Христос, а не за себе си.
И В същото Време той моЖе да разби-
ра, че Бог работи В неговия Живот и чрез
негоВия ЖиВот, да ВиЖда как нещата
стават по свръхестествен начин, как
обстоятелствата се нареЖдат удиви-
телно. Бог докосва Живота на отделния
човек по изумителен начин. Дори и при-
родните сили застават на негова стра-
на: те изглеЖдат вързани за колелата на
Господната колесница. Човек ВиЖда
Всичко moßa и разбира, че Бог работи за
и чрез него. Едновременно с това той се

чувства странно отделен от всичко, ко-
ето става по този начин, защото знае
чия е заслугата. В сВоето най-Вътреш-
но същество той разбира, че всичко
това е от Господа.
5:19 Сега апостолът изреЖда четири
следствия от изпълването с Духа. Пър-
вото е, че изпълнените с Духа христия-
ни разговарят един с друг с псалми и
химни, и духовни песни. БоЖественото
изпълване им отваря устата, за да гово-
рят за Господните неща, и им разширя-
ва сърцата, за да споделят тези неща с
другите. И макар че някои изследовате-
ли виЖдат псалмите, химните и песните
като части от старозаветната книга
Псалми, ние смятаме, че само псалмите
се отнасят до боговдъхновените писа-
ния на Давид, Асаф и другите автори.
Химните са небоговдъхновени песни, ко-
ито отправят поклонението и хвалени-
ето пряко към Бога. Духовните песни са
всички останали лирически съчинения на
духовни теми, дори и тези, които не са
отправени пряко към Бога.
Едно второ свидетелство за изпълва-
нето с Духа е вътрешната радост и хва-
ла на Бога: „...като пеете и възпявате
Господа в сърцето си." Изпълненият с
Духа Живот е като фонтан, в който ра-
достта блика като потоци вода (Деян.
13:52). Подходящ пример за това е Заха-
рия: когато е бил изпълнен със Светия
Дух, той е пял на Господа с цялото си
сърце (Лука 1:67—79).
5:20 Трето свидетелство за изпълва-
нето с Духа е благодарението: „...като
винаги благодарите за всичко на Бога и
Отца в името на нашия Господ Исус
Христос." Там, където царуВа Духът,
има благодарност към Бога, чувство на
дълбока признателност и спонтанно
благодарение. И moßa не е нещо случай-
но, а постоянно. И не е само за приятни-
те неща, а за всичко. Всеки моЖе да бла-
годари за слънчевите дни в своя Живот,
но не всеки моЖе да благодари за облаци-
те и бурите. За това е необходима сила-
та на Духа.

106

Ефесяни 5

Най-краткият и най-сигурният път
към пълното щастие е този:
„Поставете си за задача да благодари-
те и да хвалите Бога за всичко, което ви
се случва. Защото е сигурно, че каквато
и беда да ви се случи, ако благодарите и
възхвалите Бога за нея, вие я превръща-
те в благословение. Дори и да моЖехте да
вършите чудеса, не бихте могли да напра-
вите повече за себе си от това, което
правите чрез този благодарствен дух: за-
щото той не се нуЖдае от думи, а прев-
ръща в щастие всичко, до което се докос-
не. " (Избрано)
5:21 Четвъртата проверка за изпълва-
нето на християните с Духа е дали те се
подчиняват един на друг в страх от
Христос. Ердмън изказва следното пре-
дупреждение:
„Този стих ни казва нещо, което хрис-
тияните пренебрегват много често...
Той ни предлага една духовна проверка, ко-
ято християните прилагат прекалено
рядко... Много хора смятат, че като ви-
кат „Алелуя" и пеят търЖествуващи
песни на повече или по-малко „непознати
езици", те показват на практика какво
означава „изпълването с Духа". Всичко
това обаче моЖе да бъде лъЖливо, из-
мамно и безсмислено. Подчинението на
нашите братя и сестри християни, сми-
реното поведение, скромността, въздър-
Жането от спорове, търпимостта, вни-
манието — това са непогрешшште до-
казателства за силата на Духа. ...Взаим-
ното подчинение на християните един на
друг трябва да сеупраЖнява „в страх от
Христос", т. е. в страхопочитание към
Този, Който е признат като Господар и
Владетел на всичко."37
И така, това са четири от следстви-
ята от изпълването с Духа — говорене-
то, пеенето, благодарението и подчине-
ието. Но има поне още четири:
1. Дързост при смъмрянето на греха
(Деян. 13:9—12) и при свидетелства-
нето за Господа (Деян. 4:8—12, 31;
13:52—14:3).

2.	Сила за слуЖение (Деян. 1:8; 6:3, 8;
11:24).
3.	Щедрост, а не егоизъм (Деян. 4:31,32).
4.	Превъзнасяне на Христос (Деян. 9:17,
20) и на Бога (Деян. 2:4,11; 10:44,46).
Ние трябва ревностно да Желаем да
се изпълваме с Духа, но не за собстве-
ната си прослава, а само за БоЖията
слава.
Г. Призив за лично благочестие в
християнския дом (5:22—6:9)
5:22 Независимо че с този стих започва
нов параграф, меЖду него и предишния
стих има тясна връзка. В 5:21 Павел спо-
менава подчинението на християните
един на друг като едно от следствията
от боЖественото изпълване. В пасаЖа
от 5:22 до 6:9 той описва три отделни
области от християнското домочадие,
в които подчинението е БоЖията воля:
Съпругите трябва да се подчиняват
на своите съпрузи.
Децата трябва да се подчиняват на
своите родители.
И слугите трябва да се подчиняват на
своите господари.
фактът, че всички вярващи са едно 8
Христос Исус, не означава, че земните
взаимоотношения се премахват. Ние все
още трябва да почитаме различните
форми на власт и управление, които Бог
е постановил. Всяко подредено общест-
во се крепи на два основни стълба: авто-
ритетът и подчинението. Трябва да има
някой, който да упраЖняВа власт, и друг,
който да се подчинява на тази власт.
Този принцип е толкова основен, че при-
съства дори и в БоЖеството: „Но Желая
да знаете, че глава... на Христос е Бог"
(1 Кор. 11:3). Бог е определил човешкото
управление. Независимо колко зло моЖе
да бъде едно управление, от гледна точ-
ка на Бога то е по-добро, отколкото лип-
са на управление, и ние трябва да му се
подчиняваме, доколкото моЖем, стига
то да не изисква от нас неподчинение или
отричане от Господа. Липсата на какво-
то и да било управление е анархия, а нито

107

Ефесяни 5

едно общестВо не може да оцелее при
анархия.
Същото се отнася и до семейството.
В него трябВа да има глава и подчинение
на тази глаВа. Бог е наредил така, че мяс-
тото на глаВата да се заеме от мъжа.
Той е посочил това, като е сътворил
най-напред мъжа, а след moßa — жената
за мъжа. По този начин и като ред, и
като цел на творението Той е поставил
мъжа на мястото на авторитета, а же-
ната — на мястото на подчинението.
Подчинението не означава по-нисше по-
ложение. Господ Исус е подчинен на Бог
Отец, но Той по никакъв начин не е по-
нисш от Него. Подобно и жената не е по-
нисша от мъжа. В много отношения тя
дори може да бъде no-висша—в отдава-
нето, в съчувствието, в усърдието и в
героичната издръжливост. Но Жените
трябва да се подчиняват на своите съп-
рузи, както — на Господа. Подчинявай-
ки се на авторитета на своя съпруг, же-
ната се подчинява на авторитета на
Господа. Това само по себе си трябВа да
премахне всякаква неохота или бунт от
страна на жената за подчинение.
Историята изобилства с примери на
хаос, идващи вследствие на неподчинени-
ето на Божиите наредби. Присвоявайки
си ръководното място и действайки
вместо своя съпруг, Еба въвежда греха в
човешката раса и с него—Всички катас-
трофални последици. В по-ноВо Време по-
вечето култови движения и секти са
били започнати от жени, които са си
присвоили мястото на авторитета, ко-
ето Бог никога не е възнамерявал да им
даде. Жени, които напускат определено-
то им от Бога място, могат да прова-
лят цяла една местна църква, да разт-
рогнат един брак и да разрушат един
дом.
От друга страна, няма нищо по-прив-
лекателно от жена, която изпълнява оп-
ределената й от Бога роля. Пълен пор-
трет на такава една жена ни предлага
текстът в Притчи 31, който стои като

вечен паметник на угодната на Господа
съпруга и майка.
5:23 Причината за подчинението на
жената е, че мъЖът й е нейната глава.
Той заема същото положение спрямо
нея, каквото е положението на Христос
спрямо църквата. Христос е глава на
църквата, като само Той е Спасител на
тялото. („Спасител" тук би могло да оз-
начава „Пазител" както в 1 Тим. 4:10
според НПБДжНД.) Следователо мъ-
Жът е глава на Жената, а така също и
неин пазител. Като глава той обича,
води и наставлява жена си; като пазител
той снабдява нуждите й, защитава я и се
грижи за нея.
Всички много добре познаваме големия
бунт на хората срещу тоВа учение, кой-
то наблюдаваме в наши дни. Някои обви-
няват Павел, че бил заклет ерген, мъж-
ки шовинист или женомразец. Други каз-
ват, че неговото мнение отразява оби-
чаите на обществото от неговото вре-
ме и че то няма никакво отношение към
нашето съвремие. Но Всичко това пред-
ставлява всъщност една фронтална
атака срещу богоВдъхновеността на Пи-
санието. Тези наставления не са само
думи на Павел, те са думи на Бога. Всяко
тяхно отричане е отричане на Бога и
навличане на трудности и беди.
5:24 Нищо не може да извиси повече ро-
лята на жената от сравнението между
нея и ролята на църквата като Невяс-
та на Христос Подчинението на църк-
вата на Христос е модел, който жената
трябва да следва. Тя трябва да се подчи-
нява на мъжа Във всичко, т. е. във Всич-
ко, което съответства на Божията
воля. Нито една жена не би трябвало да
се подчини на мъжа си, ако той изисква
от нея тя да направи компромис с вер-
ността си към Господ Исус. Но във всич-
ки нормални отношения на живота тя
трябва да се подчинява на своя съпруг
дори когато той е невярващ.
5:25 Ако гореспоменатите наставле-
ния към Жените бяха единствени и ако
нямаше съответни наставления към

108

Ефесяни 5

мъЖете, тогаВа тези наставления
моЖе би щяха да бъдат доста едност-
ранчиви, а моЖе би и несправедливи. Но
В следващите стихове истината В Писа-
нието се ураВноВесява по един много кра-
сив начин, който показва и съответния
стандарт, който се изисква от мъЖете.
МъЖете не трябва да се подчиняват на
своите Лени, а да ги възлк)бят така,
както и Христос е бъзлкюил църквата.
Някой е казал много добре, че нито една
Жена няма да има нищо против да се под-
чинява на един съпруг, който я обича
толкова много, колкото Христос обича
църквата. Имало един мъЖ, който се
страхувал, че разгневява Бога, като оби-
ча Жена си прекалено много. Когато един
християнски слуЖител го попитал дали
я обича повече, отколкото Христос оби-
ча църквата, мъЖът отговорил: „Не."
„Само когато преминеш тази граница—
казал първият, — само тогаВа ще мо-
Жеш да каЖеш, че обичаш Жена си прека-
лено много." Лк)боВта на Христос към
църквата е предстаВена тук чрез три
Величествени примера, които по време
се връщат назад към миналото, мина-
ват през сегашното и достигат В бъде-
щето. Христос е показал СВоята лкзбоВ
към църквата, като е дал Себе Си за
нея. Това се отнася до ЖертВената Му
смърт на кръста. Там Той е платил най-
Високата цена, за да купи една Невяста
за Себе Си. Също както Ева е била нап-
равена от реброто на Адам, така и цър-
квата в известен смисъл е била създаде-
на от прободеното ребро на Спасителя.
5:26 Понастоящем лк»боВта на Хрис-
тос към църкВата се ВиЖда 6 Неговото
дело на освещението: „...за да я освети,
като я е очистил с водно умиване чрез
словото." „Освещавам" означава „отде-
лям".
По полоЖение църквата винаги е осве-
тена, но практически тя се освещава
еЖедневно. Тя преминава през един про-
цес на морално и духовно отделяне, подо-
бен на едногодишния „курс по разкрася-
ване", който е преминала Естир, преди

да бъде представена на Цар Асуир (Ест.
2:12—16). Процесът на осВещаВане се
проВеЖда посредством водното умива-
не чрез словото. Казано просто, това оз-
начава, че Животът на вярващия се очис-
тва, когато слуша думите на Христос и
им се подчинява. Така например Исус
каза на учениците Си: „Вие Вече сте чис-
ти чрез учението, което Ви говорих"
(Йоан 15:3). Също така Той свърза осве-
щаването със словото в Своята първос-
Вещеническа молитва: „Освети ги чрез
истината; Твоето Слово е истината"
(Йоан 17:17). Също както кръвта на
Христос ни очиства ВеднъЖ завинаги от
Вината и наказанието на греха, така и
БоЖието слово ни очиства постоянно
от осквернението и замърсяването на
греха. Този пасаЖ ни учи, че понастоя-
щем църквата се умива не с материална
Вода, а чрез очистващото действие на
БоЖието слово.
5:27 В миналото л1обоВта на Христос
се е изявила в нашето изкупление. Сега
тя се изявява в нашето освещение. В бъ-
дещето тя ще се изяВяВа В нашето прос-
лавяне. Сам Той ще представи църкВата
на Себе Си като една славна църква, „без
петно или бръчка, или друго такова
нещо, но... свята и непорочна". Тогава
тя ще достигне върха на красотата и ду-
ховното съВършенстВо.
А. Т. Пиърсън се обръща към нас със
следното възклицание:
„Помислете си само — когато най-
накрая Всемогъщото око на Бога ни пог-
ледне, то няма да открие нищо — нищо
от рода на бръчката или бенката на ли-
цето на човека, което да смути Негова-
та абсолЬтна святост. Това наистина
е невероятно!"38
ф. У. Грант се присъединява към тоВа
мнение със следното изказване:
„Нито един белег на старостта, нито
един недостатък, нищо няма да бъде по-
достойно за Него от цвета и чистота-
та на вечната младост, от свеЖестта
на чувствата, които никога неповяхват.
Тогава църквата ще бъде свята и без ни-

109

Ефесяни 5

какво петно. След Всичко, което знаем за
нейната история, това ни се струва най-
напред странно, но после престава да бъде
странно, когато си спомним колко слав-
но Бог запазва Своята победа над греха и
злото. "39
5:28 След Високите тоноВе на тази Ве-
личествена рапсодия, Възпяваща лк>бов-
та на Христос към църквата, ПаВел от-
ново се Връща на увещанията към съпру-
зите, на които те трябва да се подчиня-
ват: „Така са длъЖни и мъЖете да лк>-
бят Жените си, както своите тела."
Като подраЖаВат на л1обоВта на Хрис-
тос, мъЖете са длъЖни дал1обят Жени-
те си така, сякаш те са техни собстве-
ни тела.
На гръцки местоимението „своите"
(своето, своята) се среща шест пъти В
пасаЖа от 22 до 33 стих. Емфатичната
употреба на това местоимение идва да
ни напомни, че моногамният брак е бра-
кът, който е по БоЖията воля за Него-
вите хора. Макар и да е позволил много-
Женството в СЗ, Бог никога не го е одоб-
рявал.
Интересно е да се отбелеЖи и разноо-
бразието, с което ПаВел onucßa близки-
те Взаимоотношения меЖду мъЖа и Же-
ната. Той казВа, че когато обича своята
Жена, мъЖът всъщност обича собстве-
ното си тяло (28а cm.), самия себе си
(286,33 cm.) и своята плът (29 cm.). Тъй
като бракът вкл1очва и едно истинско
свързване на двамата съпрузи и двамата
стават една плът, мъЖът, който л!оби
Ясена си, Всъщност лкоби себе си.
5:29 Човек се раЖда с инстинкта да се
гриЖи за собственото си тяло. Той го
храни, къпе го и го пази от неудобства,
болки и нараняване. Неговото лично оце-
ляване зависи от гршките, които пола-
га за своето тяло. Тези огромни гриЖи
обаче са бледа сянка на гриЖите, които
Господ полага за църквата.
5:30 „...понеЖе сме части на Неговото
тяло." БоЖията благодат е изумителна.
Бог не само ни спасява от греха и ада, но
и ни присъединява към Христос като

части на Неговото тайнствено Тяло.
КакВа необятна лкзбоВ — Той ни обича
като СВое Собствено Тяло! Каква ог-
ромна гриЖа — Той ни храни, освещава и
обучава! И каква голяма сигурност —
Той няма да бъде В небето без Своите
части! Ние сме свързани с Него в един
общ Живот. Всяко нещо, което засяга
частите, засяга също и Главата.
5:31 Сега апостолът цитира Битие
2:24, за да представи първоначалните на-
мерения на Бога при постановяването на
брачните взаимоотношения. Първо,
връзката на мъЖа с неговите родители
отстъпва място на една no-Висша и по-
ваЖна връзка — меЖду мъЖа и неговата
Жена. За да осъществи Високия идеал на
брачните взаимоотношения, мъЖът
трябва да остави своите родители и да
„се привърЖе към Жена си". Второ, мъ-
Жът и Жената стават една плът: това
е едно действително свързване на двама
души. Ако ние непрекъснато взимаме под
внимание тези два основни факта, мно-
го роднински спорове ще престанат и
много семейни проблеми ще изчезнат.
5:32 Тази тайна е голяма, но аз казвам
това за Христос и за църквата. Тук Па-
вел стига кулминационната точка на
въпроса за брачните взаимоотношения,
като съобщаВа тази чудесна истина, ко-
ято досега не е била известна, а именно,
че kakßomo е Жената за съпруга, това е
и църквата за Христос.
Когато Павел казва, че тайната е го-
ляма, той няма предвид, че нейната
тайнственост е голяма, а че значението
й е голямо. Тайната е чудното намере-
ние на Бога, което е било скрито В Него
през изминалите векове, но което сега се
открива. Целта на това намерение е
призоваването от народите на народ,
който ще стане Тяло и Невяста на Не-
гоВия славен Син. По този начин брачна-
та връзка е представена чрез един съвър-
шен прототип във връзката меЖду
Христос и църквата.

110

Ефесяни 5,6

Едно с Исус Христос прославения
е църквата на Господа.
За нея, Своята невяста,
умря Той, закован на кръста.
Мери Боули Питърз
5:33 Този последен стих обобщава В
едно изречение moßa, което апостолът
гоВори досега на съпрузите и съпругите.
Последното уВещание към съпрузите е
следното: нека всеки един от вас, без из-
ключение, да лкзби своята Жена както
себе си, и то не просто както обича себе
си, а както би я обичал, ако тя беше едно
с него. Към съпругите увещанието е
следното: Жената трябВа непрекъсна-
то да убаЖаба мъЖа си и да му се подчи-
няВа. Сега спрете и помислете за мо-
мент! КакВо би станало, ако Всички тези
боЖестВени наставления се изпълняваха
В максимална степен от християните
днес! ОтгоВорът е ясен. Нямаше да има
никакви караници, никакВи раздели и ни-
какви разводи. Нашите домове щяха да
приличат на небето много повече, от-
колкото приличат сега.
6:1 В 5 гл. научихме, че едно от следс-
твията на изпълването с Духа е подчи-
нението на християните един на друг.
Видяхме също, че изпълнената с Духа
Жена се подчинява на сВоя мъЖ. Сега на-
учаваме, че изпълнените с Духа деца доб-
роволно се подчиняват на авторитета
на своите родители. Основното задъл-
Жение на Всички деца е да се покоряват
на родителите си в Господа. Дали деца-
та са християни или дали родителите са
християни, няма значение. Взаимоотно-
шенията родители—деца са определени
от Бога за цялото човечество, а не само
за вярващите. Заповедта децата да се
покоряват... 8 Господа означава, първо,
че когато се покоряват, децата трябва
да чувстват, че всъщност се покоряват
на Господа: те трябва да се покоряват
като на Него. И, Второ, че децата тряб-
ва да се покоряват във Всички случаи, ко-
гато това съответства на БоЖията
воля. Ако родителите им ги карат да

съгрешават, децата не трябВа да се под-
чиняват. В такива случаи те трябва
веЖливо да откаЖат да направят това,
което се иска от тях, и да понесат пос-
ледствията със смирение и без Желание
за отмъщение. Но Във всички останали
случаи трябва да се покоряват.
Дадени са четири причини, поради ко-
ито децата трябва да се покоряват на
родителите си. Първо, те трябва да се
покоряват, защото това е правилно.
Това е един основен принцип, вграден в
стуктурата на семейния Живот, според
който онези, които все още не са зрели и
опитни, трябва да се покоряват на ав-
торитета на родителите, които са по-
стари и по-мъдри от тях.
6:2 Втората причина е, че така казва
Библията. Тук Павел цитира Изход
20:12, където се казва: „Почитай баща
си и майка си" (вЖ. също Второзак. 5:16).
Заповедта да почитаме родителите си
е първата от десетте БоЖии заповеди,
която е подкрепена и с изрично обещание
за благословение. Тя призовава децата да
уваЖават своите родители, да ги оби-
чат и да им се подчиняват.
6:3 Третата причина, поради която де-
цата трябва да се подчиняват на роди-
телите, е, че това е добре за самите
тях. Представете си какво би се случи-
ло с едно дете, което не получава никак-
ви наставления и съвети и което роди-
телите му не поправят! То ще бъде едно
нещастно и невъзпитано същество, ко-
ето обществото няма да моЖе да по-
нася.
Четвъртата причина е, че подчинени-
ето води до пълноценен и дълъг Живот:
„...и да Живееш дълго на земята." В СЗ
еврейските деца, които са се подчинява-
ли на родителите си, наистина са се рад-
вали на дълъг Живот. В периода на благо-
датта това правило обаче има изклкзче-
ния. Подчинението на децата не винаги
води до продълЖителен Живот. Един
послушен син моЖе да умре и в много ран-
на възраст. Но като цяло е вярно, че чо-
Век, който Живее дисциплинирано и по-

111

Ефесяни 6

корно, има здраве и дълъг Живот, докато
човек, който Живее бурно и бунтовно,
често пъти свършва Живота си преждев-
ременно.
6:4 Наставленията към децата сега се
уравновесябат с наставления към бащи-
те. И така, бащите не трябва да драз-
нят децата си и да ги ядосват с безсмис-
лени изисквания, неподобаваща грубост
и постоянни предизвикателства. Деца-
та трябва да се възпитават 8 Господно-
то учение и наставление. „Господното
учение" означава дисциплина и поправле-
ние, които могат да бъдат както умс-
твени, така и телесни. „Наставление"
означава предупреждение, порицание и
мъмрене. Възпитаването на децата
трябва да бъде „в Господа", т. е. в съот-
ветствие с Неговата воля — така как-
то е разкрита в Библията от хора, кои-
то са действали като Негови предста-
вители.
Ск>зън Уесли, майка на седемнадесет
деца, меЖду които и две момчета на име
ДЖон и Чарлз, е казала веднъЖ следното:
„Родителят, който се стреми да по-
тисне упорството В своето дете, работи
съвместно с Бога за обновяването и спа-
сението на неговата душа. Родителят,
койтоугаМда на детето си, съдейства на
дявола, като прави религията нещо неп-
рактично, спасението - нещо недостшки-
мо, и върши всичко възмозкно за вечното
погубление на неговия дух, душа и тяло. "40
6:5 Третата и последна област на под-
чинение В християнското домочадие е
областта на Взаимоотношенията меЖ-
ду слуги и господари. Думата, която Па-
вел използва за слуги, е „роби", но принци-
път, който той разкрива, се прилага за
всякакъв вид слуЖители или наемни ра-
ботници.
Първото задълЖение на слугите е към
онези, които са техни господари по
плът. Изразът „господарите си по
плът" ни напомня, че наемодателят има
някакви к>ридически права над работни-
ка по отношение на физическата или ум-
ствената работа, която му е възлоЖил,

но той не моЖе да упраЖнява никакво
влияние върху него в духовната област,
нито да заповядва на неговата съвест.
Второ, слугите трябва да се отнасят
към господарите си с уваЖение. Изразът
„страх и трепет" не означава страхли-
Во раболепие и необясним уЖас, а преда-
но уваЖение и боязън да не наскърбим
както Господа, така и своя господар.
Третото задълЖение на слугите е да
работят съвестно, или „в простотата
на сърцето си". Ние трябва да се стре-
мим да работим пълни шестдесет мину-
ти за всеки един час, който ни се плаща.
Четвърто, ние трябва да работим
като на Христос. Този израз показва, че
не трябва да правим разлика меЖду рабо-
тата си в обществото и слуЖението си
в църквата. Всяко нещо, което вършим,
трябва да бъде за Него. Трябва да го вър-
шим така, че на Него да Му хареса и Него
да Го възвеличи, а така също и да прив-
лече другите към Него. И най-обикнове-
ната и банална работа в Живота моЖе
да стане благородна и възвишена, кога-
то започнем да я вършим за слава на
Бога. Дори и миенето на чинии! Затова
някои домакини християнки са слоЖили
следния надпис над кухненската мивка:
„Тук се провеЖдат богослужения три
пъти дневно."
6:6 Ние трябВа да бъдем трудолюби-
ви винаги, а не само когато ни гледа на-
чалникът, и да съзнаваме, че нашият
най-голям „Началник" винаги ни гледа.
Всеки човек показва естествена склон-
ност да се отпуска, когато началникът
му отсъства, но тоВа също е един Вид не-
честие. Качеството на работата на
християнина не трябва да се променя в
зависимост от географското местона-
хоЖдение на неговия началник. В един ма-
газин за платове влязъл един купувач,
който поискал от продавача да му от-
пусне малко повече плат, отколкото бил
платил, като му казал, че шефът му не
ги гледал. Продавачът, който бил хрис-
тиянин, отговорил: „Моят Шеф винаги
гледа." Като слуги на Христос ние тряб-

112

Ефесяни 6

ßa ga изпълняваме Бозкията воля от
душа, т. е. с искреното Желание да се ха-
ресаме именно на Него. Ердмън казва
следното:
„Подобни съобраЖения могат да напра-
вят от труда нещо изклЬчително Възви-
шено. Работата и на най-скромния слуга
моЖеда стане много благородна, когато
се върши така, че да бъде угодна на Бога,
с такова доброжелателство, с такава
готовност и усърдие на сърцето, че да
спечели одобрението на Господа. "41
6:7 ОсВен moßa ние трябва да работим
с добра боля—не само да показваме Вън-
шно добро, когато Вътрешно изгаряме
от негодувание, а да работим радостно
и охотно. Дори и В случаите, когато гос-
подарят ни се дърЖи грубо, оскърбител-
но и неразумно, пак трябва да работим
като на Господа, а не на човеците. Точ-
но този вид свръхестествено поведение
моЖе да говори най-красноречиво на сВе-
та, В който Живеем.
6:8 Голямо поощрение да вършим всич-
ко като за Христос е уверението, че Той
ще възнагради всяко добро дело. Няма
значение дали човек е роб или свободен.
Господ забелязва всичко, което сме из-
вършили за Него—било то приятно или
неприятно, и ще възнагради всеки един
от нас.
Преди да приклк>чим с този пасаЖ, кой-
то разглеЖда поведението на слугите,
нека да отбелеЖим следното:
1.	НЗ не заклеймява робството като
такова. Той дори оприличава истинс-
кия вярващ на слуга или роб на Хрис-
тос (6 cm.). Там, където е отивало
благовестието, лошите страни на
робството винаги са изчезвали —
главно чрез нравствено преустройст-
во.
2.	НЗ има много повече неща да каЖе на
слугите, отколкото на царете. ТоВа
моЖе да бъде отраЖение и на факта,
че голяма част от призваните не са
нито мъдри, нито благородни (1 Кор.
1:26). Вероятно повечето християни
се намират на по-ниските нива в ико-

номическо и социално отношение.
Особеното Внимание към слугите по-
казва също така, че по-голяма част
от работниците на физическия труд
не са изклк>чени от най-големите бла-
гословения на християнството.
3. Значението на тези наставления към
слугите се виЖда и във факта, че в
ранните дни на християнството ро-
бите християни са се продавали на
робските пазари на по-високи цени от
робите езичници. Дори и днес работ-
ниците християни се ценят много по-
вече от своите работодатели от
онези, които никога не са били докос-
нати от БоЖията благодат.
6:9 Господарите трябва да се ръково-
дят от същите общи принципи като слу-
гите. Те трябва да бъдат справедливи,
внимателни и честни. Трябва особено да
внимават и да се въздърЖат от обиди и
заплашване. Ако те могат да се контро-
лират в тази област, няма да има нико-
га нуЖда да прибягват до физическо на-
казание над слугите си. Освен това гос-
подарите винаги трябва да помнят, че
и те имат Господар — Същия Господар
на небесата, Който имат и слугите. В
присъствието на Господа изчезват всич-
ки земни различия. Както слугите, така
и господарите ще застанат да отгова-
рят пред Един и Същ Господар.
Д. Увещания относно християнската
борба (6:10—20)
6:10 Павел Вече наблиЖаВа края на свое-
то Послание. Тук той се обръща към ця-
лото БоЖие семейство като към хора,
които са войници на Христос, и отпра-
вя към него един вълнуващ призив. Всяко
истинско БоЖие дете научава съвсем
скоро, че Животът на християнина е
една война. Сатанинското войнство си
е поставило за цел да спъва и пречи на де-
лото на Христос и да изхвърля колкото
се моЖе повече Войници от борбата.
Колкото по-ефективно един ВярВащ ра-
боти за Господа, толкова по-Жестоки
ще бъдат атаките на Врага срещу него:

113

Ефесяни 6

дяволът не хаби патроните си срещу
слабите християни. Ние никога няма да
моЖем да се справим с дявола със собст-
вени сили. Затова първата подготви-
телна заповед ни казва, че ние непрекъс-
нато трябва да заякваме ß Господа и 6
безграничната сила на Неговото могъ-
щество. Най-добрите войници на Бога са
онези, които съзнават собствената си
слабост и несъвършенство и които раз-
читат единствено на Него: „...също из-
бра Бог немощните неща на света, за да
посрами силните" (1 Кор. 1:276). Наша-
та слабост се препоръчва сама на сила-
та на Неговото могъщество.
6:11 Втората заповед засяга необходи-
мостта от небесно въоръжение. Вярва-
щият трябва да се облече в пълното Бо-
Жие въоръжение, за да моЖе да устои на
хитростите на дявола. Той трябва да
бъде напълно въоръЖен: наличието на
един или два елемента от това снаряЖе-
ние не е достатъчно. Само пълното Бо-
Жие ВъоръЖение моЖе да ни направи неу-
язвими. Дяволът използва различни
стратегии: обезкураЖаване, отчайване,
объркване, морално падане, доктринал-
но заблуЖдаване... Той знае нашето най-
слабо място и се насочва главно към
него. Ако не моЖе да ни обезоръЖи по
един начин, използва друг.
6:12 Тази борба не е война с безбоЖни
философи, с хитри свещеници, с отрича-
щи Христос последователи на различни
култове и с невярващи владетели. Бор-
бата е срещу дяволските сили, срещу ба-
тальоните от паднали ангели, срещу ду-
ховете на злото, които притеЖават ог-
ромна власт. Макар и да не ги виЖдаме,
ние сме заобиколени непрекъснато от
зли духовни същества. И макар че не мо-
гат да влязат и да заЖивеят в истинския
вярващ, тези зли духовни същества мо-
гат да го потискат и да го тормозят.
Християнинът не трябва нито да се от-
дава на мисли за демонизма, нито да се
бои от демоните. Чрез „БоЖието Всео-
ръЖие" той има всичко необходимо, за да
запази територията си незасегната от

атаките на дявола. Апостолът говори
за падналите ангели като за началства-
та и властите, владетелите на мрака
на тоя свят, духовете на злото в небес-
ните места. Ние нямаме достатъчно
знания, за да направим разлика меЖду от-
делните нива, но бихме могли да предпо-
лоЖим, че това са различни степени на
авторитет сред падналите ангели, по-
добно на различните степени на Власт
на президентите, управителите, кмето-
вете, съветниците и пр. В човешкото
общество.
6:13 Докато е писал тези редове, Па-
вел моЖе би е бил пазен от някой римски
войник, облечен в пълно Воинско снаряЖе-
ние. Винаги готов да забелеЖи духовни-
те уроци, които му предлага физически-
ят свят, апостолът прави следното
предупреждение: ние сме заобиколени от
страшни врагове и трябва да се облечем
в пълното БоЖие въоръЖение, за да мо-
Жем да им се противопоставим, когато
борбата стигне кулминационната си
точка. Тогава, когато димът на битка-
та се разсее, ние ще бъдем пак на своите
места. Злият ден Вероятно означава
Всеки момент, В който врагът Връхлита
Върху нас като порой. Обикновено сата-
нинското противопоставяне идва върху
нас на вълни, които ту прииЖдат, ту се
оттеглят. Така например, след като
беше изкушавал Господа в пустинята В
продълЖение на четиридесет дни, дяво-
лът Го остави за известно Време (Лука
4:13).
6:14 Първият елемент на снаряЖение-
то, който Павел споменава тук, е кола-
нът на истината. Необходимо е не само
ние да дърЖим здраво истината на Бо-
Жието слово, но и тя да дърЖи нас. Ние
трябва да прилагаме истината непре-
къснато Във Всекидневния си Живот. Ко-
гато изпитваме всичко чрез истината,
ние намираме сили и защита, за да про-
дълЖим да се бием.
Вторият елемент на пълното БоЖие
ВъоръЖение е броненият нагръдник на
правдата. Всеки Вярващ е облечен в Бо-

114

Ефесяни 6

Жията npaßga (2 Кор. 5:21) no полоЖение,
но той трябВа да показВа Вярност и пра-
Ведност и по поведение. Някой беше ка-
зал: „Когато един човек е облечен В прак-
тическа праведност, той е недосегаем.
Думите не могат да бъдат защита сре-
щу обвиненията, но добрият Живот
моЖе." Ако съвестта ни е чиста от съб-
лазни пред Бога и човеците, дяволът
няма да има в какво да се прицелва. Да-
вид си е слоЖил бронения нагръдник на
правдата В Псалм 7:3—5. Господ Исус го
е носил през цялото Време (Ис. 59:17).
6:15 Християнският войник трябва да
обуе краката си с готовност за пропо-
вядване на благовестието на мира. Това
означава, че той трябВа да бъде готов да
излезе В cßema c благовестието на мира
и следователно да навлезе във враЖеска-
та територия. Когато останем да по-
чиваме В нашите палатки, ние се нами-
раме В най-голяма опасност. МоЖем да
бъдем в безопасност само когато след-
ваме прекрасните стъпки на Спасителя
Върху планините, носейки добрата Вест
и проповядвайки мир (Ис. 52:7; Рим.
10:15).
Вземи краката ми и върви
и Твойто благовестие носи.
Франсис Ридли Хавергал
6:16 Освен това християнският вой-
ник трябва да вземе щита на вярата,
така че когато огнените стрели на не-
честивия връхлетят върху него, да бъ-
дат отблъснати, без да му сторят ни-
какво зло. Тук вярата е твърдата уВере-
ност В Господа и В Неговото слово. Ко-
гато вярващият застане пред различни
изкушения, когато обстоятелствата на
неговия Живот станат особено враЖдеб-
ни, когато го нападнат съмнения, кога-
то го заплашва корабокрушение, той
трябВа да Вдигне щита на вярата и да
каЖе: „Аз Вярвам 6 Бога."
6:17 Шлемът, който Бог ни дава, е спа-
сението (Ис. 59:17). Независимо колко
гореща моЖе да е битката, християни-

нът не моЖе да се уплаши, защото знае,
че окончателната победа е негова. Си-
гурността на окончателната победа го
предпазва от отстъпление или предава-
не. „Ако Бог е откъм нас, кой ще бъде
против нас" (Рим. 8:31)?
И последно, християнският войник
взема „меча на Духа, който е БоЖието
Слово". Класическият пример за такава
борба е начинът, по който нашият Гос-
под използва този меч при срещата Си
със Сатана. Той цитира БоЖието слово
три пъти, и то не някакви случайни сти-
хове, а точно определени пасаЖи, които
Светият Дух Му даде специално за цел-
та (Лука 4:1—13). БоЖието слово42 тук
не е цялата Библия, а определен пасаЖ
от Библията, който най-добре подхоЖ-
да на случая.
Дейвид Уотсън казва следното:
„Бог ни дава цялата защита, от коя-
то се нуЖдаем в християнската борба.
Ние обаче трябва да направим така, че да
вървим с Господа на практика, опасани с
пояса на истината; да Живеем така, че
нашият Живот да бъде правилен („праве-
ден") пред Бога и пред хората около нас;
да се стремим да въдворяваме мир нав-
сякъде, където отидем; да дърЖим здра-
во шлема на вярата, за да угасявала ог-
нените стрели на лукавия; да пазилг умо-
вете си от страховете и опасенията, ко-
ито толкова лесно връ&штат върху нас;
и да използваме БоЖието слово за добро
в силата на Духа. Спомнете си, че само
благодарение на неколкократното изпол-
зване на БоЖието слово Исус успя да по-
беди врага в пустинята. "43
6:18 Молитвата не е спомената като
част от въоръЖението, но ние едва ли
ще надценим нейното значение, ако ка-
Жем, че тя е атмосферата, в която Вой-
никът трябва да Живее и да диша. Тя е
духът, в който той трябва да слага сна-
ряЖението си и да се изправя лице в лице
срещу Врага. Молитвата трябВа да бъде
постоянна, а не само от време на Време.
Тя трябва да стане за вярващия навик, а
не изолирано действие. Освен това хрис-

115

Ефесяни 6

тиянският Войник трябВа да използва
всички видове молитви: обща и лична,
съзнателна и спонтанна, молба и зас-
тъпничестВо, изповед и смирено призна-
ние, хваление и благодарение.
Молитвата трябва да бъде в Духа,
т. е. вдъхновена и водена от Духа. фор-
малните молитви, казани само по навик
(без изобщо човек да вниква в тяхното
значение), нямат никаква стойност В
борбата срещу силите на ада. Ние тряб-
ва да бъдем будни в нашите молитви:
„...бидейки бодри 6 това..." Трябва да
внимаваме да не заспиваме, да не се раз-
сейваме и да не отдаваме ума си на дру-
ги неща. Молитвата изисква духовна
бодрост, острота и съсредоточеност. В
молитвата трябва да има „неуморно
постоянство". Ние непрекъснато тряб-
ва да искаме, да търсим и да хлопаме
(Лука 11:9). Моленето ни трябва да бъде
за всички светии. Те също участват В
борбата и имат нужда да бъдат подкре-
пени чрез молитва от своите братя и
сестри християни.
6:19 Разглеждайки молбата на ПаВел
към другите християни да се молят и за
него, Блейки подчертава следното:
„Обърнете внимание на тази молба на
апостола, която разбива всички наши
представи за свещеника! Павел, който
сам по себе си има един огромен запас от
благодат за Всички ефесяни, се нуждае
от благодатта на техните молитви!"44
Когато пише това Послание, апостол
Павел се намира в затвора, но въпреки
тоВа не иска от ефесяните да се молят
за неговото осВобождаВане. Не, той иска
да му се даде израз или слово да отвори
устата си, за да говори с дръзновение
тайната на благовестието. Това е пос-
ледното споменаВене на тайната В Пос-
ланието към ефесяните, като тук тя е
представена като причината за окови-
те на Павел. Но апостолът не съжалява,
че moßa е така. Точно обратното! Той
желае да говори за нея все повече и по-
вече.

6:20 Обикновено посланиците прите-
жават дипломатически имунитет и не
могат да бъдат арестувани или затва-
ряни. Но хората са готови да проявят
търпимост почти към всичко с изключе-
ние на евангелието. Нищо друго не е в
състояние да причини такива вълнения,
да породи такава враждебност и да пре-
дизвика такива подозрения и преследва-
ния както евангелието. И така, Павел,
като представител на Христос, е „пос-
ланик в окови". Инди изразява мислите
и чувствата си Във връзка с това зат-
ворничество по следния начин:
„Итози Павел, който е представител
на най-висшия Суверенитет, който е на-
товарен с едно посланичество с невшкда-
но благородство и спешност, който носи
със себе си акредитивни документи с не-
погрешима автентичност, е задърЖан в
затвора!"45
ОноВа, което най-Вече възбужда враж-
дебността на ограничените религиозни
учители, е Вестта, че сега вярващите
к>деи и вярващите езичници образуват
едно ново общество, в което те имат
равни права и признават Христос като
Глава.
Е. Личните поздрави на Павел
(6:21—24)
6:21,22 За да могат светиите да узнаят
какво е неговото състояние, апостолът
изпраща при тях Тихик, който ще прис-
тигне в Ефес от Рим. Тихик им се пре-
поръчва от Павел като възлк)бен брат
и верен слуЖител в Господа. В НЗ име-
то на този човек е споменато пет пъти.
Той е един от спътниците на Павел в пъ-
тешествието му от Гърция до Азия
(Деян. 20:4). Него апостолът изпраща
при християните в Колос (Кол. 4:7), в
Ефес (ср. 6:21 с 2 Тим. 4:12) и може би при
Turn ß Крит (Turn 3:12). Целта на него-
вата мисия е двояка: той трябВа да ос-
ведоми светиите относно състоянието
на Павел В затвора и да утеши техните
сърца, като прогони от тях всички из-
лишни страхове.

116

Ефесяни 6

6:23 Заключителните стихоВе ни пред-
лагат характерните за апостол ПаВел
поздрави: мир и благодат. Чрез съчета-
ването на тези дВа поздрава апостолът
показва желанието си неговите читате-
ли да получат всички възможни благос-
ловения. Освен това, когато свързва
една характерна еврейска дума с друга
характерна езическа дума, апостолът
намеква по един скрит и косвен начин за
тайната на благовестието — обедине-
нието на евреите и езичниците в едно в
Христос. В 23 cm. апостолът казва, че
желае на своите читатели мир и лк>бо6
с вяра: мирът ще пази техните сърца
при всички житейски обстоятелства;
лк)бовта ще ги напраВи способни да се
покланят на Бога и да работят заедно;
а вярата ще им даде сили, за да участ-
ват в християнската борба. Всички тези
благослоВения идват от Бог Отец и Гос-
под Исус Христос — нещо, което щеше
да бъде невъзможно, ако Те не бяха рав-
ни.
6:24 Накрая възлк>беният апостол же-
лае благодат на всички, които л1обят
нашия Господ Исус Христос с искрена и
непокВарена лк>боВ. Истинската хрис-
тиянска лк>боВ притежава качеството
да бъде постоянна: нейният пламък
може да потреперва и да се свива от вре-
ме на време, но никога не угасва.

Римският затвор много отдавна е пус-
нал своя благороден затворник на свобо-
да. Великият апостол вече е получил наг-
радата си и е видял лицето на Възлюбе-
ния си. Но Посланието към ефесяните е
останало цяло и непокътнато и стои
пред нас толкова свежо и живо, колкото
когато е излязло от сърцето и перото на
апостола. И сега, в нашия двадесети Век,
то все още продължава да ни наставля-
ва, Вдъхновява, убеждава и увещава.
В края на нашия коментар Върху Пис-
мото към ефесяните Ви предлагаме след-
ната оценка на X. У. Уеб—Пеплоу, с ко-
ято ние сърдечно се съгласяваме:
„Едва ли в БоЖията Книга има друго
писание толкова величествено и толко-
ва прекрасно като Посланието към ефе-
сяните! НевъзмоЖно е за който и да било
човек, пък било то и за посланик на Са-
мия Бог, да му отдаде достатъчно по-
чит в ограниченото пространство на
една книга. Но аз се надявам ние да мо-
Жем да се приблшким към него, като
просто изследвала поученията върху све-
тостта —поучения, които люгат да ни
подтикнат да Живеем по-благородно и
по-възвишено от начина, по който Живе-
ем сега, и които ще ни полюгнат да прос-
лавяме Бога много повече.1<46

117

Ефесяни — Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(Въведение) William G. Moorehead,
Outline Studies in Acts and the Epistle, p.
214.
2)	(1:3) Lewis Sperry Chafer, The Epha-
sian Letter, p. 74.
3)	(Ekckypc) W. G. Blaikie, „Ephesians,"
Pulpit Commentary, XLVL3.
4)	(1:10) John G. Bellet, Brief Notes on the
Epistle to the Ephesians, pp. 6, 7.
5)	(1:17) R. W. Dale, The Epistle to the
Ephesians; Its Doctrines and Ethics,
p. 133.
6)	(1:18) Kakmo най-cmapume, така и
голямото мнозинство от същест-
вуващи ръкописи гласят „сърцето"
(букв. kardias — eg. ч.), а не „разби-
рането" (dianoias)*.
7)	(1:19) F. В. Meyer, Key Words of the
Inner Life, p. 92.
8)	(1:19) Chafer, Ephesian Letter, p. 57.
9)	(1:20) Meyer, Key Words, p. 93.
10)	(2:3) Ibid, p. 140.
11)	(2:4) John Eadie, Commentary on the
Epistle to the Ephesians, p. 141.
12)	2:5) A. T. Pierson, „The Work of Christ
for  the  Believer,"   The  Ministry of
Keswick, First Series, pp. 118,119.
13)	(2:7) Понякога, за да се докаЖе, че в
небето ние ще бъдем Всезнаещи, се
използват пасаЖите в 1 Кор. 13:12
и 1 Йоан. 3:2. Но нека не забравяме,
че първият пасаЖ засяга взаимното
ни разпознаване в небето, а втори-
ят — моралната и физическата ни
прилика с Христос.
14)	(2:18) Eadie, Ephesians, p. 187.
15)	(2:21) Blaikie, „Ephesians", XLVL68.
16)	(3:1) Ruth Paxson, The Wealth, Walk
and Warfare of the Christian, p. 57.
17)	(3:4) Blaikie, „Ephesians", XLVL104.
18)	(3:8) Ibid., XLVL105,106.
19)	(3:9) Гръцката дума за „настойни-
чество " или „диспенсация " особено
* Според текста на НВПБКДЖ. — Бел. на
npeß.

в най-ранните ръкописи, където
текстът е бил изписван с големи
(унциални) букви, моЖе лесно да
бъде сменена с подобната на нея
дума „общение" (ср. OIKONOMIA с
KOINONOMIA). Смятаме, че пред-
лоЖението в белеЖката под линия
на НВПБКДЖ е правилно и че тра-
диционният прочит се базира на из-
клкочително слаби доказателства.
20)	(3:16) Jamieson, Fausset, and Brown,
Commentary Practical and Explanatory
on the Whole Bible, VI: 408.
21)	(3:17) W. Graham Scroggie, „Paul's
Prison Prayers," Second Series, p. 49.
22)	(3:18) Meyer, Key Words, pp. 53,54.
23)	(3:21) George Williams, The Student's
Commentary on the Holy Scripture,
p. 925.
24)	(4:2) Walter C. Wright,Ephesians, p. 85.
25)	(4:10) F. W. Grant, „Ephesians," The
Numerical Bible, Acts to 2 Corinthians,
VI:341.
26)	(4:11) „Правилото на Гренвил" гла-
си, че (на гръцки език) всеки две съ-
ществителни,  които  означават
слуЖба, титла или качество и са
свързани с „kai" („и") и от които
само първото има определителен
член, се отнасят до едно и също
лице. Подходящ пример за такава
конструкция е изразът „нашият
Бог и Спасител Исус Христос" от
2 Петрово 1:1, където преводачите
на либералното ревизирано издание
на стандартния превод на Библия-
та са се почувствали ограничени от
граматиката в полза на боЖестве-
ността на Христос дори много по-
вече, отколкото преводачите на
ПБКДЖ. (Това граматическо пра-
вило е дефинирано през последните
години на XVII век.) Когато обаче
съществителните са в мноЖестве-
но число, какъвто е случаят тук, то
не винаги моЖе да се прилоЖи, макар
и връзката меЖду двете съществи-
телни да е доста тясна (срв. „книЖ-
ници и фарисеи" и др.).
20)	
118

Ефесяни — Крайни белеЖки

27)	(4:12) Vance Havner, Wfiy Not Just Be      39)
Christians, p. 63.	40)
28)	(4:15) Blaikie, „Ephesians," XLVI: 150.
29)	(4:19) Wright, Ephesians, p. 100.	41)
30)	(4:21) Blaikie, „Ephesians," XLVI: 151.      42)
31)	(4:24) Grant, „Ephesians," p. 344.
32)	(4:32)    R.    C.    H.    Lenski,    Tfie
Interpretation of St. Paul's Epistles to the
Galatians, to the Ephesians, and to the
Phillipians, p. 588.
33)	(5:2) Meyer, The Heavenlies, p. 25.
34)	(5:9) В критическия mekcm се казВа
Вместо   „Духа"    (Pneumatos)    —
„светлина" (photos).	43)
35)	(5:13) Blaikie, „Ephesians," XLVL209.
36)	(5:13) Епископ Еликът и старши      44)
свещеник   Алфорд   предпочитат      45)
този превод.	46)
37)	(5:21) Charles R. Erdman, Ephesians, p.
106.
38)	(5:27) Pierson, „The Work of Christ",
p. 138.

(5:27) Grant, Ephesians, VI:350.
(6:4) Quoted by William W. Orr in Bible
Hints on Rearing Children, p. 19.
(6:6) Erdman, Ephesians, p. 119.
(6:17) Тук ПаВел не използва всеиз-
вестната дума „logos", a думата
„rhema", от която произлиза дума-
та „реторика" и която означава
„изразено слово" или „изречение", а
в случая — определено слово от
Бога за определена цел. Понякога
обаче думите „logos" и „rhema" са
пълни синоними.
(6:17) David Watson, Discipleship, p.
183.
(6:19) Blaikie, „Ephesians," XLVL260.
(6:20) Eedie, Ephesians, p. 480.
(6:24) H. W. Webb-Peploe, „Grace and
Peace in Four Pauline Epistles," The
Ministry ofKeswick, First Series, p. 69.

119

Ефесяни — Библиография

Библиография
Bellet, John G.,
Brief Notes on the Epistle to the Ephesians,
London: G. Morrish, n. d.
Blaikie, W. G.,
„Ephesians," Pidpit Commentary,
Vol. XLVI,
New York: Funk & Wagnalls, n. d.
Chafer, Lewis Sperry,
The Ephesian Letter,
Findlay, Ohio: Dunham Publishing
Company, 1935.
Dale, R. W.,
The Epistle to the Ephesians: Its Doctrine
and Ethics,
London: Hodder and Stoughton, 1893.
Eadie, John,
Commentary on the Epistle to the Ephesians,
Grand Rapids: Zondervan Publishing
Company, 1957.

Erdman, Charles R.,
The Epistle of Paul to the Ephesians,
Philadelphia: Westminster Press, 1931.
Flint, V. Paul,
Epistle to the Ephesians:
To the Praise of His Glory,
Oak Park, IL: Emmaus Bible School, n. d.
Meyer, Frederick Brotherton,
Key Words of the Inner Life:
Studies in the Epistle to the Ephesians,
Fleming H. Revell Company, 1893.
Meyer, Frederick Brotherton,
The Heavenlies,
Westchester, IL: Good News Publishers,
n.d.
Paxton, Ruth,
The Wealth, Walk and Warfare of the
Christian,
New York: Fleming H. Revell Co., 1939.
Wright, Walter C,
Ephesians,
Chicago: Moody Press.

120

Посланието на апостол Пабел към
филипяните
„Това е една малка книга на милостта, подвързана с корицата на благодатта."
ДЖ. X. ДЖаует

Въведение
I.   Уникално място в канона
„Първата църква" на която и да е дено-
минация в даден град има особено поло-
жение В очите на членовете си. Предста-
вете си тогава ваЖността на първата
известна църква, не просто в един град,
а 8 цяла Европа—още преди да са се били
появили каквито и да е деноминации! Та-
кава църква е било събранието във фили-
пи, древен македонски град (в Северна
Гърция). Колко много би трябвало да се
радват християните на Запад (а дори и
онези, които не са християни и които
сега се наслаЖдават на благословените
„странични продукти" от християнс-
твото), когато разберат, че Павел чува
„македонския вик за помощ" и се отпра-
вя на запад, а не на изток в евангелизаци-
ята на римската империя! Ако евангели-
ето не беше се установило най-напред в
Европа, моЖе би днес християните от
азиатския континент щяха да изпращат
мисионери в Европа и Северна Америка,
а не обратното.
Църквата във филипи е била едно мно-
го щедро събрание, което често е изпра-
щало помощ на Павел. От човешка глед-
на точка това е и причината за написва-
нето на това благодарствено Писмо.
Но Писмото към филипяните не е
само благодарствено, то е много повече.
Това е едно истинско послание на ра-
достта, изразяващо всякакви форми на
радост, и затова не е никак чудно, че в
неговите четири глави думата „радвай-
те се" се среща повече от дванадесет

пъти. Павел е знаел как да се радва и в
добро, и в лошо време (4:11). Също така
в това „радостно" Писмо има много
малко укори или отрицателни забе-
леЖки.
Главната причина, поради която хрис-
тияните могат да се радват, е, че БоЖи-
ят Син е поЖелал да дойде на земята
като Човек, и при това като Слуга! Той
не само е изцелявал и поучавал, но е изми-
нал и целия труден път до смъртта —
дори до смърт на кръст. ПасаЖът във
Филипяни 2:5—11 изразява тази велика
истина по такъв красив начин, че много
християни смятат, че той представля-
ва един ранен християнски химн, който
би могъл да бъде или цитиран от Павел,
или написан от него. Този пасаЖ ни учи,
че единството идва чрез смирението. В
НЗ учението никога не е отделено от
дълга, както е при много съвременни
хора, които посещават църквата, и ре-
зултатите от което са много тъЖни.
И така, пред нас е Посланието към фи-
липяните, една от най-радостните и
най-обаятелни книги в цялото БоЖие
слово.
II. Авторство
Тъй като повечето изследователи не ос-
порват авторството на Павел по отно-
шение на Писмото до филипяните, ние
ще цитираме доказателствата единст-
вено за да удовлетворим критериите за
пълнота. Някои изследователи смятат,
че в него могат да се намерят следи, ко-
ито говорят или за свързване надве пис-
ма в едно, или за допълнително добавяне
на пасаЖа за Слугата (2:5—11). Трябва да
каЖем обаче, че за нито една от тези

121

Филипини

теории не същестВубат доказателства
под формата на ръкопис.
Авторството на Посланието към фи-
липяните е подкрепено от силни външни
доказателства. Сред авторите, които
го цитират много рано (като много от
тях изрично споменават, че е било напи-
сано от Павел), са имената на Игнатий,
Климент от Рим, Поликарп, Иреней,
Климент от Александрия и Тертулиан.
Авторството на Павел е признато как-
то от Маркионския „канон", така и от
Мураторианския канон.
Освен явното споменаване на името
на апостола 8 1:1 целият стил и речни-
ков състав на Посланието съответст-
ват на начина, по който пише Павел. Ар-
гументите против авторството на Па-
вел са доста посредствени, като напри-
мер твърдението, че споменаването на
„епископите и дяконите" В 1:1 изисква
една по-късна дата на написване, която
не моЖе да се вмести в годините на Жи-
вота на Павел. Това твърдение моЖеше
да е вярно, ако под „епископи" в Писмо-
то се разбираше това, което се е разби-
рало доста по-късно—през I век. Но тук
Павел използва думата „епископи" (от
гр. „episkopoi", надзорници или настойни-
ци) в същия смисъл, в който я използва в
Пасторалните Послания и в Деяния
20:28, а именно — като синоним на ста-
рейшини. Обърнете също така внимание
на факта, че думата „епископи" е упот-
ребена в мноЖествено число, което оз-
начава, че в едно-единствено събрание е
имало няколко епископи.
Вътрешните доказателства са обоб-
щени много сполучливо от X. А. А. Ке-
неди:
„Moike би никое друго Послание на Па-
вел не носи толкова категорично печата
на автентичността. В него има такава
простота, такава накност на чувства-
та, такова искрено изливане на сърцето,
каквито в никакъв случай не могат да бъ-
дат престорени."1

III.	Датиране
Подобно на Посланията към ефесяните,
колосяните и филимон, Писмото до фи-
липяните е било написано също от зат-
вора, откъдето произлиза и названието
„Затворнически Послания". Но докато
за другите три Писма е почти сигурно,
че са били написани и изпратени прибли-
зително по едно и също време (около 60
г. сл. Хр.), за Писмото до филипяните е
ясно, че е било написано малко по-късно.
Маркион изрично казва, че Павел е напи-
сал това Послание от Рим, което съот-
ветства на текста в 1:13 и в 4:22, откъ-
дето моЖе да се предполоЖи, че място-
то на написването на Посланието е бил
наистина град Рим. Павел е прекарал две
години в римския затвор. Някои тексто-
ве в Писмото съдърЖат намека, че то е
било написано към края на този престой.
Така например пасаЖът в 1:12—18 пред-
полага изтичането на известен период
от време, през което Павел е проповяд-
вал след пристигането си Във „вечния"
град. Известието, че случаят на Павел
ще бъде разрешен скоро (и то вероятно
в полоЖителен смисъл), сякаш се подраз-
бира от пасаЖите в 1:12, 13, 19 и 23—26
стих.
Тези съобраЖения, както и събитията,
които се споменават В самото Послание
— писане на писма, посещения и получа-
ване на дарения — ни карат да предполо-
Жим, че то е било написано в края на
шестдесетте години на I век.
IV.	Историческа обстановка и тема
Идването на апостол Павел в Троада по
време на второто му мисионерско пъте-
шествие е изклкзчително ваЖен момент
в историята на християнското мисио-
нерство. Троада се е намирала на северо-
западния бряг на Мала Азия — от друга-
та страна на Егейско море срещу Гър-
ция. Една нощ апостол Павел виЖда във
видение македонец, който му казва:
„Дойди в Македония и ни помогни" (Деян.
16:9). Павел веднага тръгва за Македо-

122

филипяни

ния с Тимотей, а също така с Лука и със
Сила. Най-напред те стъпват на евро-
пейска земя в Неапол, след което се от-
праВят към вътрешността на страна-
та и по-точно към филипи. По moßa Вре-
ме филипи е римска колония, управлява-
на от римски слуЖители. Всички негови
Жители получават римско гражданство
с всички съответни права и привилегии.
В съботния ден проповедниците на
евангелието отиват при реката, къде-
то обикновено няколко Жени се събират
за молитва (Деян. 16:13). Една от тези
Жени е Лидия, продавачка на пурпурни
платове от Тиатир. Приемайки послани-
ето на евангелието, Лидия става първа-
та спомената християнка на европейс-
кия континент.
Но престоят на Павел въВ филипи не
се оказва никак спокоен. Едно младо мо-
миче, обхванато от предсказвателен дух
(който я кара да предрича бъдещето),
среща БоЖиите слуЖители и в продъл-
Жение на много дни върви след тях и
вика: „Тия човеци са слуги на Всевишния
Бог, които Ви проповядват път за спасе-
ние" (Деян. 16:17). Апостолът не Желае
да приеме свидетелството на една Жена,
обхваната от зъл дух, и заповядва на де-
мона да излезе от нея. Господарите й, ко-
ито са изкарвали много пари от нейните
предсказания, разбират за станалото и
се разяряват срещу Павел. Те хващат
Павел и Сила и ги завличат на пазара, за
да ги изправят пред началниците на гра-
да, които от своя страна нареЖдат Па-
вел и Сила да бъдат бити и хвърлени в
местния затвор.
Какво се случва в затвора във филипи
сега ни е добре известно. По среднощ, ко-
гато Павел и Сила се молят и пеят хим-
ни на Бога, внезапно става голямо зе-
метресение, в резултат на което всич-
ки Врати на затВора се отварят и око-
вите на затворниците се развързват.
Началникът на затвора, който мисли, че

затворниците са избягали, посяга да се
самоубие, но Павел го спира и му казва, че
всички са там. Тогава тъмничарят из-
ВикВа: „Господа, що трябва да направя,
за да се спася?" Техният забележителен
отговор е: „Повярвай в Господ Исус
Христос, и ще се спасиш" (Деян. 16:13).
Така БоЖията благодат спечелва още
един трофей във филипи. На сутринта
властите се обръщат към Павел и него-
вите другари с молба да напуснат града
колкото е възмоЖно no-скоро, но Павел
отказва да я изпълни. Той им напомня, че
те са го били и са го хвърлили В затвора
без предварително законно разследване,
въпреки че е римски граЖданин. След дъл-
ги и продълЖителни молби да напуснат
града Павел и неговите другари отиват
в дома на Лидия и едва след това зами-
нават (Деян. 16:40).
Около десет години по-късно Павел пи-
ше на филипяните това Писмо. Той от-
ново е затворник, филипяните са чули,
че той е в затвора, и са решили да му из-
пратят пари, за да му помогнат. Пари-
те са донесени от Епафродит, който,
след като ги предава на апостола, реша-
ва да остане за известно време при него,
за да му помага в този теЖък момент.
Докато изпълнява дълга си, Епафродит
се разболява, и то толкова теЖко, че
почти умира. Но Бог се смиляВа за него
и отново му дава здраве. Сега вече Епаф-
родит моЖе да се Върне във филипи, за да
се види с домашното си събрание, и апос-
толът изпраща това благодарствено
Писмо по него.
Посланието към филипяните е едно
от най-личните и най-неЖните Писма на
Павел. То ни показва съвсем ясно, че
това събрание заема специално място в
неговото сърце. Когато го четем, вед-
нага усещаме изключително тясната
връзка, съществувала меЖду великия
апостол и основаната от него църква.

123

филипяни 1

Схема на изложението
I.	Поздравът, похвалата и молитвата
на Павел (1:1—11)
II.	Затварянето на Павел, бъдещите
му перспективи и молбата му да
бъде запазен (1:12—30)
III.	Увещание за единство, основано на
примера на Христос за смирение и
Жертвоготовност (2:1—16)
IV.	Христосоподобният пример на Па-
вел, Тимотей и Епафродит (2:17 —
30)
V.	Предупреждение срещу лъЖеучите-
лите (3:1—3)

VI.	Отказването на Павел от личното
му наследство и постиЖения заради
Христос (3:4—14)
VII.	Увещание за небесно обхоЖдане спо-
ред   примера   на   самия   апостол
(3:15—21)
VHI.npu3u8 за хармония в отношенията
меЖду вярващите, взаимна помощ,
радост, търпение, молитвен дух и
дисциплина на мисленето (4:1—9).
IX.	Благодарностите на Павел за парич-
ната помощ, която е получил от све-
тиите (4:10—20)
X.	Закл1очителни поздрави (4:21—23)
IX.	

IX.	
Коментар
I.   Поздравът, похвалата и молитва-
та на Пабел (1:1—11)
1:1 В началото на това Послание стоят
имената на Павел и Тимотей, които са
споменати едно след друго. Това обаче не
означава, че Тимотей също участва в на-
писването на Писмото. Той е бил заедно
с Павел в момента, когато за пръв път
е посетил филипи, и затова светиите го
познават. Сега Тимотей е отново заед-
но с Павел, който започва да пише това
Писмо.
Павел е вече старец (филим. 9), дока-
то Тимотей е все още младеЖ. По този
начин младостта и старостта заста-
ват под един ярем, за да слуЖат на най-
добрия Господар. ДЖаует изразява това
много добре: „Това сътрудничество е
един сък>з на пролетта с есента, на енту-
сиазма с опита, на импулсивността с
мъдростта, на неЖната надакда с тиха-
та и богата увереност."2
И двамата слуЖители са представени
като слуги на Исус Христос. И двамата
обичат своя Господар. Връзките на Гол-
гота ги свързват със слуЖението на тех-
ния Спасител завинаги.

Писмото е адресирано до всичките
светии в Христос Исус, които са във
филипи, заедно с епископите и дякони-
те. Местоимението„всички" се среща
доста често в това Послание. Обичта
на Павел обхваща всички хора, които
принадлеЖат на Господа.
Изразът „светиите в Христос Исус,
които са във филипи", описва двустран-
ното полоЖение на вярващите. Що се
отнася до духовното им полоЖение, вяр-
ващите са отделени от Бога 6 Христос
Исус, а що се отнася до географското им
полоЖение, те са във филипи, т. е. на две
места по едно и също време!
След това апостолът споменава
„епископите и дяконите". Епископите
са старейшините или надзорниците в
събранието — онези, които се гриЖат с
пастирска обич за БоЖието стадо и ко-
ито го водят чрез примера на личния си
благочестив Живот. Дяконите, от дру-
га страна, са слуЖители на църквата, ко-
ито вероятно се занимават главно с ма-
териалните й проблеми от рода на фи-
нанси и др.
В църквата има само три групи вярва-
щи — светии, епископи и дякони. Ако в
нея имаше и свещеник, Павел сигурно
щеше да го спомене. Но той говори само
за епископи (в мн. ч.) и дякони (също в
мн. ч.).

124

филипяни 1

Забележете само колко просто е била
организирана ранната църква! Наи-нап-
ред са били светиите, след това — тех-
ните духовни водачи и накрая — времен-
ните слуЖители. Това е всичко!
1:2 Според характерния си поздрав
апостол Павел Желае на светиите бла-
годат... и мир. Тази благодат не е тол-
кова благодатта, която идва върху
грешника по време на неговото обръще-
ние, колкото благодатта, която той
непрекъснато трябва да получава пред
престола на благодатта и която му по-
мага своевременно (Евр. 4:16). Подобно
и мирът, който Павел Желае на светии-
те във филипи, не е толкова мирът с
Бога, който те вече имат, колкото ми-
рът от Бога, който те непрекъснато
получават чрез молитва и благодарение
(4:6,7).
И двете благословения идват „от Бо-
га, нашия Отец, и от Господа Исуса
Христа". Апостолът почита Сина та-
ка, както почита Отца (Йоан 5:23). Ня-
ма никакво съмнение, че за Павел Исус
Христос е Бог.
1:3 Сега Павел дава израз на своите
чувства в една благодарствена песен.
Това не е нищо ново за апостола. Стени-
те на затвора във филипи сигурно още
помнят екота от песните на Павел и
Сила по време на затварянето им там.
Вероятно апостолът пише тези думи
като затворник в Рим, който все още
продълЖава да пее „песни в нощта". Нес-
ломимият Павел! Всеки път, когато
апостолът си спомня за филипяните,
споменът събуЖда благодарение в сърце-
то му. Те не само са негови деца във вя-
рата, но и в много отношения са се по-
казали като църква за пример.
1:4 Всяка молитва на Павел за филипя-
ните е изпълена с радост. За него да се
моли за тях не е досадно задълЖение, а
истинско удоволствие. От този и мно-
го други пасаЖи в Писмата на апостола
виЖдаме, че Павел е бил човек на молит-
вата. Това обяснява до голяма степен
защо е бил използван по такъв чуден на-

чин от Бога. Когато си помислим за го-
лемите разстояния на неговите пъте-
шествия и огромния брой християни, ко-
ито е познавал, не моЖем да не се удивим
на искреността и сърдечността на ин-
тереса, който той е проявявал към всич-
ки тях.
1:5 Конкретната причина за благода-
рението на Павел е участието на фили-
пяните в делото на благовестието от
първия ден до сега. Това тяхно участие
би могло да вклк>чва както парична по-
мощ, така и молитвена подкрепа и пъл-
на отдаденост на разпространението
на благата вест. Споменаването на
„първия ден" ни кара да се запитаме дали
началникът на тъмницата е бил все още
Жив, когато това Писмо е било прочете-
но пред събранието във филипи. Ако е
бил Жив, то сигурно това напомняне на
първото запознаване на Павел с вярва-
щите филипяни сигурно е събудило в не-
говото сърце рой вълнуващи спомени.
1:6 Мислейки си за доброто начало на
вярващите в християнския Живот, апос-
толът е уверен, че Бог ще завърши доб-
рото дело, което е започнал.
Делото, започнато от Неговата
благодат,
силната Му мишца ще довърши.
Словото, което Той изговори,
никой никога не ще прекърши.
Огастъс Топлейди
Под „доброто дело" моЖе да се разби-
ра или тяхното спасение, или активното
им материално участие в разпространи-
ето на благовестието. Денят на Исус
Христос се отнася до времето на Вто-
рото пришествие на Исус Христос, ко-
гато Той ще дойде, за да заведе Своите
хора на небето, и който вероятно
вклкочва и Христовото съдилище, кога-
то слуЖението на отделните христия-
ни ще бъде оценено и възнаградено.
1:7 Павел смята, че има пълно право да
благодари за филипяните. В сърцето си
той трайно пази спомена за верността

125

филипяни 1

им към него — било когато е бил В изпи-
тание, било ß затВора, било по Време на
неговите пътешествия, за да защитава
и утвърждава благовестието. Защи-
тата на благовестието Вклктва отго-
ворите, които Павел дава на своите кри-
тици, а утвърждаването на благовести-
ето —работата за укрепването на пос-
ланието В сърцата на Вече повярвалите
В него християни. Както казва У. Е.
Вайн, „БлагоВестието моЖе както да
събаря Враговете си, така и да укрепява
приятелите си."3 „Благодатта" тук оз-
начава незаслуЖена сила от Бога, която
помага на вярващите да продълЖат да
вършат делото на Господа дори когато
са подлоЖени на най-Жестоки преследва-
ния.
1:8 Споменът за верността на филипя-
ните кара апостола да Желае да бъде от-
ново с тях и той призовава Бога да му
бъде свидетел за това колко много той
копнее за тях със сърдечната л1обов на
Исус Христос. ЛкобоВта на апостол Па-
8ел към светиите от филипи става още
no-необикновена, когато си спомним ка-
къв е неговият произход и на кого той
пише това Писмо — кодеин на езичници!
БоЖията благодат е слоЖила край на
тази древна враЖда и сега както кздеи,
така и езичници са едно в Христос.
1:9 Тук благодарението отстъпва мяс-
то на молитвата. За какво ще се помо-
ли Павел — моЖе би за богатство, ук>т
и освобоЖдение на филипяните от при-
тесненията? Не. Той се моли лк)бовта
им да изобилства Все повече и повече с
познание и всякакво разбиране. Главна-
та цел на християнския Живот е христи-
янинът да възл1оби Бога и да възлк»би
блиЖния си. Но лкюовта не е нещо, кое-
то се основава на емоциите. Ако искаме
да слуЖим резултатно на Господа, ние
трябва да използваме нашия ум и да бъ-
дем проницателни. В противен случай
усилията ни могат да се окаЖат напраз-
ни. ЗатоВа тук ПаВел се моли за филипя-
ните не само да продълЖат да показват
християнска лкюоВ, но и тази тяхна лк>-

бов да бъде изобилно наситена с пълно
познание и всякакво проникновение.
1:10 По този начин просветената лк>-
бов ще помогне на светиите да различа-
ват по-превъзходните неща. Във Всички
области на Живота има неща, които са
добри, и неща, които са по-добри. Често
доброто е враг на най-доброто. За да мо-
Жем да слуЖим най-резултатно, ние
трябва да моЖем да разпознаваме тези
разлики.
Просветената лк>бов ще помогне на
светиите да избягват също така moßa,
което е съмнително или неправилно. Па-
Вел Желае филипяните да бъдат искре-
ни,4 т. е. напълно прозрачни и чисти за
деня на Христос. Безукорни* не означа-
Ва безгрешни. Ние всички съгрешаваме,
но безукорният човек когато изповяда-
ме и изоставим греха, В който сме изпад-
нали, и когато се извиним и възстановим
по възмоЖност загубите на онези, които
сме ощетили, стаВаме безгрешни.
Също както В 6 cm. денят на Христос
означава времето на Грабването и пос-
ледващия го съд над делата на Вярва-
щите.
1:11 Последната молба на апостола из-
разява Желанието му християните да бъ-
дат изпълнени с плода на правдата или
с плода, който раЖда правдата, т. е. с
всички християнски добродетели, които
съставляват праведния Живот. Източ-
никът на тези добродетели е Исус Хрис-
тос, а целта им — прославянето и въз-
хваляването на Бога. Тази молба на Па-
Вел съотВетства много точно на паса-
Жа В Исая 61:3: „За да се наричат дърВе-
та на правда („изпълнени с плода на
правдата")? насадени от Господа („ко-
ито са чрез Исуса Христа"), за да се
прослави Той („за слава и хвала на
Бога")."
„Плодът — казва Лимън Щраус — е
свързан тясно с идеята за връзката ни с
Христос и очакванията Му за нас. Клони-
* Както е предадена думата „незлобни" В
НИПБКДЖ: англ. „without offence". — Бел. peg.

126

филипяни 1

те на лозата са предназначени дарсикдат
плод. "5
II. Затварянето на Павел, бъдещите
му перспективи и молбата му да
бъде запазен (1:12—20)
1:12 Молитвата е приклк>чила ß предиш-
ния стих. Сега Павел ни запознава със
своите благословения, т. е. с ползата,
която му е донесъл престоят в затвора.
ДЖаует нарича този пасаЖ „Щастието,
което идва от нещастието".
Апостолът би Желал братята му да
знаят, че онова, което се е случило с
него, т. е. съдебният процес и неговото
затваряне, е спомогнало много повече за
успеха, отколкото за неуспеха на благо-
вестието, както би могло да се очаква.
Това е още една прекрасна илк>страция
за начина, по който Бог осуетява злите
планове на демоните и хората, и за на-
чина, по който Той използва трагедията,
за да постигне победа, и пепелта—за да
извае красота. „Човекът върши злите
Си дела, но Бог дори и тогава изпълнява
Своите намерения."
1:13 В този стих апостолът ни казва,
че на всички е станало известно, че око-
вите на Павел са окови за Христос. С
това той иска да каЖе, че хората са раз-
брали, че той е бил затворен заради сви-
детелството си за Христос, а не като
криминален престъпник или злодей.
Действителната причина за неговите
окови е станала известна на „цялата
претория и всички други". Преторията
моЖе да бъде: или (1) страЖата на пре-
торията, т. е. римските войници, които
пазят императорския палат; или (2) са-
мата сграда. Преторията като сграда
би могла да 6кл1очва и всички, които Жи-
веят в нея. Във всеки случай Павел казва,
че неговото затваряне е послуЖило за
свидетелство на всички представители
на римската империя около него.
Т. У. Дръри казва следното:
„Същата тази Верига, с която дисцип-
линираната римска страЖа е завързала
ръката на затворника, е осигурила най-

малкото един слушател, който да разп-
ространи историята за търпеливото му
страдание заради Христос сред онези, ко-
ито през следващия ден са отишли да
прислушват мо}ке би на самия Нерон. "6
1:14 Второто благоприятно следст-
вие от затварянето на Павел е окураЖа-
ването на други християни да говорят
по-смело, когато свидетелстват за
Христос Исус. Често пъти гоненията
могат да повлияят на християните
така, че някои много тихи и срамеЖливи
вярващи да се превърнат в безстрашни
свидетели.
1:15 Някои от хората, които пропо-
вядват Христос, правят това от за-
вист и Желание за спор. Те говорят за
Христос, защото ревнуват или защото
обичат да се препират.
Други имат честни и чисти мотиви.
Те проповядват Христос „от добра
воля", с искреното Желание да помогнат
на апостола.
1:16 Хората, които проповядват бла-
говестието от чиста и искрена лк>бов,
знаят, че Павел е решен твърдо да защи-
тава благовестието. В тяхното слуЖе-
ние няма нищо егоистично или отцепни-
ческо. Те знаят много добре, че Павел е
затворен в тъмницата заради смелост-
та си в отстояването на благовестие-
то. Затова те са решени твърдо да про-
дълЖават да работят, докато той е в
затвора.
1:17 Завистливите проповедници си
мислят, че като проповядват Христос,
ще утеЖнят по този начин още повече
престоя на Павел в затвора. Послание-
то, което те носят, само по себе си е
добро. Лошо е тяхното отношение към
него. Колко е тъЖно наистина, когато си
помислим, че човек моЖе да участва в
християнското слуЖение от егоистични
подбуди — от алчност, дух на съперни-
чество, гордост или завист. Това ни по-
казва колко много трябва да внимаваме
и за личните си мотиви, с които слуЖим
на Господа. Нашето слуЖение никога не
трябва да бъде мотивирано от Желание

127

филипяни 1

да покаЖем себе си, да спомогнем за раз-
ßumuemo на някоя религиозна секта или
за да провалим други християни.
Toßa е един добър пример за moßa, че
лк>боВта ни трябва да изобилства с поз-
нание и проникновение.
1:18 Погрешните мотиви на някои
хора при проповядването на благовести-
ето не отчайват Павел. И двата вида
проповедници проповядват не друг, а
Христос, което е голяма радост за него.
Наистина е учудващо, че и при такива
трудни обстоятелства Павел нито се
самосъЖалява, нито очаква от другите
да го съЖаляват, а е изпълнен с Господ-
ната радост и насърчава читателите си
също да се радват.
1:19 Изходът от Всичко това е насър-
чителен. Апостолът знае, че всички съ-
бития ще се развият така, че той да
бъде спасен. Под „спасение" тук не
трябва да се разбира спасението на ду-
шата на Павел, а освобождението му от
затвора. Средствата, които Бог ще из-
ползва, за да го освободи, ще бъдат мо-
литвите на филипяните и подкрепата
на Духа на Исус Христос. Обърнете вни-
мание на значението, което Павел отда-
ва на молитвите на слабите светии. Той
ги смята за достатъчно силни, за да осу-
етят намеренията и могъществото на
цял един Рим. И moßa наистина е така:
чрез молитва християните могат да
повлияят Върху съдбата на цели народи
и да променят хода на историята.
„Даването... на Духа Исус Христов"
означава силата на Светия Дух, използ-
вана в подкрепа на Павел, или силата, ко-
ято Светият Дух ще даде на Павел.
Като цяло това се отнася до „безгранич-
ните запаси, които Духът предоставя
на вярващите, за да им помогне да усто-
ят независимо от обстоятелствата."
1:20 Мисълта за молитвите на хрис-
тияните и помощта на Светия Дух кара
Павел да изрази усърдното си очакване
и надеЖда, че никога няма да се посрами,
а винаги ще моЖе да свидетелства за
Христос безстрашно и открито.

Независимо от изхода на съдебните
процеси — дали ще бъде освободен или
осъден на смърт—единственото Жела-
ние на апостола е Христос да бъде въз-
величен в неговото тяло. Да бъде ВъзВе-
личен Христос, не означава Христос да
бъде направен по-велик. Той винаги е ве-
лик и нищо от това, което ние правим,
не моЖе да Го направи по-велик, откол-
кото е. Да възвеличим Христос, означа-
ва да направим така, че Той да бъде оце-
нен и възхваляван от другите. Гай Кинг
показва как Христос моЖе да бъде въз-
величен чрез нашия Живот:
„... чрез устни, които носят спасител-
ното свидетелство за Него; чрез ръце, ко-
ито работят в Неговото прекрасно слу-
Жение; чрез крака, готови веднага да
тръгнат и да изпълняват Неговите по-
ръчки; чрез колене, смирено свити в мо-
литва за Неговото царство; и чрез раме-
не, щастливи да си носят теЖестите
един на друг."7
Христос моЖе да бъде също така въз-
величен и чрез нашата смърт:
чрез тела, изнемощели от слуЖене на
Него; прободени от враЖески саби; накъ-
сани на части от камъни или изгорени на
клада.
1:21 Тук, В този стих, съвсем накрат-
ко е синтезирана философията на Живо-
та на Павел. Той не Живее за пари, нито
за слава, нито за удоволствие. Целта на
неговия Живот е да обича Господ Исус, да
Му се покланя ида Му слуЖи. Той иска не-
говият Живот да бъде като Живота на
Христос. Иска Спасителят да Живее
Своя Живот чрез него.
За него да умре, е придобивка. За хрис-
тиянина смъртта означава да отиде
там, където ще бъде с Христос и ще
бъде като Него завинаги. Тя означава да
Му слуЖи с несъгрешаващо сърце и кра-
ка, които никога няма да се заблудят.
Обикновено ние не мислим за смъртта
като за придобивка. За съЖаление днес
хората смятат, че „да Живееш е придо-
бивка, а да умреш — край на всички при-
добивки". Но — както казва ДЖаует —

128

Филипини 1

„за апостол Павел смъртта не е някак-
во тъмно място, където всички наши
съкровища бързо изгниват, а място на
удивителна промяна, на „един покрит
път, който води към светлината".8
1:22 Но ако БоЖията воля е Павел да
подивее още малко ß плътта, това оз-
начава плод от неговия труд. Той ще
моЖе още малко да помогне на Господни-
те хора. Но за него е трудно да прецени
дали е по-добре да отиде при Спасителя,
Когото той обича, или да остане на зе-
мята, за да слуЖи на Господа, което той
също много Желае. Той не знае кое от
двете да избере.
1:23 Затова апостолът се чувства
притиснат натясно меЖду двете:
трудно му е да каЖе коя от двете въз-
моЖности е за предпочитане — да оти-
де у дома на небето или да остане на зе-
мята като апостол на Христос Исус.
Павел горещо Желае да отиде и да
бъде с Христос, което е далеч по-добре.
Ако апостолът гледаше само на своите
собствени интереси, несъмнено това би
бил изборът, който би направил.
ЗабелеЖете, че Павел не вярва в никак-
ва теория за заставането на душата. Той
вярва, че по време на смъртта христия-
нинът отива да бъде с Христос и че той
напълно съзнателно се наслаЖдава на
Господното присъствие. Колко нелепо
би прозвучала някоя от следнате репли-
ки от неговите уста: „Животът за мен
е Христос; а да заспя — придобивка."
Или: „Да умра и да заспя е далеч по-доб-
ре." В НЗ „заставането" като термин се
използва за състоянието на тялото на
вярващия по време на смъртта (1 Сол.
4:14), но то никога не се използва за със-
тоянието на неговата душа. Заспиване-
то на душата е мит.
ЗабелеЖете също, че смъртта не
трябва да се смесва с идването на Спа-
сителя. По време на смъртта ние оти-
ваме, за да бъдем с Него, а по време на
Грабването Той идва при нас.
1:24 Но за Павел е по-нуЖно да Живее
на земята още известно време заради

филипяните. Едва ли има някой, който да
не се впечатли от липсата на всякакъв
егоизъм в широкото сърце на този човек.
Павел изобщо не мисли за собствената
си изгода или удобство, а единствено за
напредъка на Христовото дело и благо-
получието на Неговите хора.
1:25 И въз основа на тая увереност —
увереността, че все още е необходим на
земята, за да наставлява, утешава и оку-
раЖава светиите, Павел знае, че няма да
умре сега. Как моЖе да знае това? Ние
вярваме, че той е Живял толкова близко
до Господа, че Светият Дух е могъл да
му предаде това знание. „Интимното
благоволение на Господа е с ония, които
Му се боят" (Пс. 25:14). Онези, които Жи-
веят, обитават в БоЖиите дълбочини и
в тихо размишление, чуват тайни, кои-
то иначе не могат да бъдат чути зара-
ди шума, блъсканицата и забързания ри-
тъм на днешния Живот. За да чуеш нещо
или някого, трябва да си близо до него.
Павел е бил близо до Господа.
С оставането си в плътта Павел ще
моЖе да спомогне за духовния напредък
на филипяните и да увеличи радостта,
която те имат чрез вярата си в Господа.
1:26 С продълЖаването на неговия Жи-
вот и слуЖение на земята филипяните
ще могат още повече да се хвалят в Гос-
пода, когато той дойде отново при тях.
МоЖем да си представим с каква голяма
радост филипяните биха посрещнали
апостола, ако той би отишъл във фили-
пи — как биха го прегръщали и целували,
как биха хвалили Господа! МоЖе би те
биха казали: „Павле, ние наистина се мо-
лихме за теб, но честно казано, никога не
очаквахме да те видим отново. Но сега
хвалим Господа, че те изпрати още вед-
нъЖ при нас!"
1:27 В този стих Павел отправя към
филипяните едно предупреждение: „Са-
мо се обхождайте достойно на Христо-
вото благовестие." Християните тряб-
ва да приличат на Христос. ГраЖданите
на небето трябва да се дърЖат достой-
но за своето граЖданство. Нашето по-

129

филишши 1,2

ßegemie трябВа да отговаря на нашето
полоЖение.
Освен увещанието за последовател-
ност апостолът отправя към филипяни-
те и един призив за постоянство. И по-
точно, той Желае — независимо дали
идва да ги види, или отсъства от тях—
да чуе за тях, че стоят твърдо в един
дух и че се борят заедно за вярата на
благовестието, т. е. християнската
Вяра. Християните имат един общ Враг.
Те не трябВа да се борят помеЖду си, а
да обединят усилията си В борбата сре-
щу Врага.
1:28 Християните също така не тряб-
Ва да се плашат от противниците на
благовестието. Безстрашието в лице-
то на преследванията има двустранно
значение. От една страна, то е доказа-
телство за гибелта на онези, които се
борят срещу Бога, а от друга — знак за
спасение на тези, които излизат храбро
срещу врага. Тук под „спасение" вероят-
но трябВа да се разбира спасението в бъ-
дещия му аспект, когато светиите ще
бъдат окончателно избавени от изпита-
нията и когато ще бъдат изкупени и те-
лата им, а не само духовете и душите
им.
1:29 филипяните трябВа да помнят,
че имат привилегията не само да вярват
в Христос, но и да страдат за Него.
Д-р Грифит ДЖон разказва един слу-
чай, когато тълпа от враЖдебно наст-
роени хора се нахвърлили върху него с кзм-
руци. Когато след малко вдигнал ръка и
попипал лицето си, д-р ДЖон видял, че ця-
лата му ръка била в кръв. И тогава „ця-
лото му същество било разтърсено от
едно изклкзчително чуВстВо на ликуВане
и радост от moßa, че бил счетен за дос-
тоен да пострада за Христовото име".
Не е ли прекрасно, че дори едно такова
уЖасно нещо като страданието е издиг-
нато толкова от християнството? И
наистина, „и най-дребното нещо, кога-
то се сВърЖе с Безкрайния Бог, започва
да свети с огъня на безсмъртието".
Кръстът облагородява и Възвишава.

1:30 Връзката меЖду този и предиш-
ния стих моЖе да се разбере по-добре, ако
добавим израза „...тъй като...":
„На вас ви е дадена и привилегията да
страдате за Христос, тъй като вие
участвате в същата борба, В която сте
видели, че участвам и аз, когато бях във
филипи, и за която сега чувате, че учас-
твам."
III. Увещание за единство, основано на
примера на Христос за смирение и
Жертвоготовност (2:1—16)
Въпреки че църквата във филипи е цър-
ква за пример в много отношения и въп-
реки че Павел не веднъЖ я е препоръчвал
горещо, В нея все пак има една опасна
скрита тенденция към съперничество
меЖду светиите. Така например меЖду
дВе от Жените — Еводия и Синтихия —
има конфликт (4:2). Добре е да помним
това, тъй като Във 2 гл. апостолът пря-
ко говори за причините за споровете
сред БоЖиите хора и начините за тяхно-
то изцеление.
2:1 Съкззът „ако" тук не изразява съм-
нение, а е начало на аргумент. В този
стих апостолът изреЖда четири ваЖни
съобраЖения, които трябва да прибли-
Жат вярващите един към друг, за да Жи-
веят в разбиране и взаимна помощ. Апос-
толът всъщност казва следното: „ Тъй
като има толкова голяма утеха 6 Хрис-
тос, тъй като Неговата лк)бов е толко-
ва убедителна, тъй като Светият Дух
ни свързва в такова чудно общение и тъй
като В християнството има толкова
неЖно милосърдие и състрадание, ние
трябва да моЖем да Живеем в хармония
един с друг."
ф. Б. Мейър описва тези четири моти-
ва, както следва:
1.	Утешението на Христос.
2.	НеЖната загриЖеност, която идва
от лкюовта.
3.	Споделянето на един и същ Дух.
4.	Човечността и състраданието.9
Ясно е, че апостолът се обръща към
филипяните с призив за единство, осно-

130

фшшпяни 2

Ван на общото им посвещение на Хрис-
тос и на общото притежание на Светия
Дух. С всичко онова, което имат 6 Хрис-
тос, частите на Неговото тяло трябва
да Живеят в единство на целта, взаим-
на обич, разбиране и съчувствие.
2:2 Ако всичко това има значение за
филипяните, тогава Павел ги моли, на
основание на тези аргументи, да напра-
вят радостта му пълна. До този мо-
мент филипяните наистина са достави-
ли на Павел много радост. Той изобщо не
отрича този факт, но сега ги моли да на-
пълнят чашата на неговата радост до-
горе. Те могат да направят това, като
имат един и същ ум и една и съща лк)бов
и като бъдат единодушни и единомис-
лени.
Дали това означава, че всички христи-
яни трябва да мислят и да действат аб-
сол1отно еднакво? БоЖието слово никъ-
де не казва това. От нас определено се
очаква да сме единомислени по основни-
те въпроси на християнската вяра, но е
явно, че по много второстепенни неща
нашите мнения ще се различават. Еднак-
востта и единството са две различни
неща. Второто спокойно моЖе да същес-
твува без първото. И макар че моЖем да
имаме различия в мненията по второс-
тепенни въпроси, ние спокойно моЖем
заради доброто на другите да пренебрег-
нем тези различия там, където не ста-
ва въпрос за нещо ваЖно.
Да имаме един и същ ум, означава да
имаме Христовия ум, да виЖдаме неща-
та така, както Той би ги виЖдал, и да
откликваме така, както Той би отклик-
вал. Да имаме една и съща лк>бов, озна-
чава да показваме към другите същата
л1обо6, която Господ е показал към нас,
независимо от цената, която трябва да
платим. Да бъдем единодушни означава
да работим заедно в хармония и разбира-
телстВо за постигане на общата цел. И
последно, да бъдем единомислени означа-
ва действията ни да бъдат толкова обе-
динени, че всички да вшкдат, че те са ръ-
ководени от ума на Христос.

2:3 Ние не трябва да правим „нищо от
партизанство или от тщеславие", тъй
като те са най-големите врагове на
единството на БоЖия народ. Партизан-
ството е Желанието да бъдеш пръв на
всяка цена. Тщеславието означава гор-
дост или стремеЖ към самоизтъкване.
Винаги, когато има хора, които са заин-
тересовани да изградят някаква партия
около себе си или преследват постигане-
то на лични интереси, има и стремеЖ
към съперничество и борба за власт. Из-
ходът от това полоЖение е даден в пос-
ледната част на стиха: „...но със смире-
номъдрие нека всеки счита другия за
по-горен от себе си." Това не означава, че
трябва да считаме престъпниците за
хора с по-висок морал от нашия, а че
трябва да Живеем за другите, а не за себе
си, като поставяме техните интереси
над нашите. Да се прочете едно такова
уВещание В БоЖието слово не е трудно,
но да се разбере какво точно означава
то, и след това да се прилоЖи на практи-
ка, никак не е лесно. Да считаме другия
за по-горен от себе си е нещо толкова
чуЖдо на човешкото мислене, че ние
изобщо не моЖем да го извършим със соб-
ствените си сили. Само когато чоВек по-
лучи сила от Светия Дух, след като Той
дойде да Живее в него, само тогава той
моЖе да счита другия за по-горен от себе
си.
2:4 Лекът на проблемите, които въз-
никват сред БоЖиите хора, е да се инте-
ресуваме повече от Живота на другите,
отколкото от собствения си Живот.
Клкзчът към този пасаЖ се съдърЖа в ду-
мата „другите". Само когато отдаваме
Живота си във всеотдайно слуЖение на
другите, само тогава ние ще моЖем да
се издигаме над обикновените егоистич-
ни стремеЖи на човека.
Отдавай себе си на другите! —
такъв да бъде твоят Ливот.
Ходи влкзбови всеотричане
и подражавай на Христос.
Чарлз Д. Мейгз

131

Филишши2

2:5 „Имайте 6 себе си същия ум, кой-
то беше и 6 Христа Исуса." Сега ПаВел
насочВа Вниманието на филипяните към
примера на Господ Исус. КакВо беше Не-
говото отношение към другите? Как се
държеше Той към тях? Гай Кинг описва
ума на Господ Исус като: (1) неегоисти-
чен; (2) пожертвувателен; (3) ум на слу-
жител. Господ Исус непрекъснато мис-
леше за другите.10
Той нямаше сълзи за Своите мъки,
но — кървава пот за моите скърби.
Чарлз X. Гейбриъл
2:6 фактът, че Христос Исус е бил 6
БоЖия образ, показва, че Той е същест-
вувал като Бог още от Вечността. ТоВа
не означава, че Той само е приличал на
Бога, а че действително е Бог В най-ис-
тинския смисъл на тази дума.
И въпреки това Господ Исус не е счел,
че трябва да държи твърдо на равенс-
твото с Бога. Тук е особено важно да
направим разлика между личностно и по-
зиционно равенство с Бога. Що се отна-
ся до Неговата Личност, Христос вина-
ги е бил, е и life бъде равен на Бога. За Него
ще бъде невъзможно да се откаже от
това. Но позиционното равенство е не-
що различно. По положение Той е бил ра-
вен на Своя Отец още през вечността и
се е наслаждавал на небесните слави. Но
Той не е счел тоВа Свое положение за не-
що, което трябва да задържи на всяка
цена. Когато цял един свят, цяло едно из-
губено чоВечество се е нуждаело от спа-
сение, Той е пожелал да отстъпи от то-
Ва Свое положение на равенство с Бога
и да се откаже от Всички небесни радос-
ти и удобства. Той не ги е счел за нещо,
на което трябва да държи вечно и при
Всички обстоятелства.
И така, Господ Исус е решил да дойде
В този свят, за да понесе противопоста-
вянето на грешниците против Себе Си.
Бог Отец никога не е бил опл1ован, бит
или разпъван. В този смисъл Отец е по-
велик от Сина — не толкова като Лич-

ност, колкото по отношение на Негово-
то положение и начин на живот. В Йоан
14:28 Исус изразява следната мисъл:
„Ако Ме лк)бехте, бихте се зарадвали
загдето отивам при Отца; защото
Отец е по-голям от Мене." С други думи,
учениците би трябвало да се зарадват,
като научат, че Той отиВа у дома на не-
бето. Докато е на земята, хората се от-
насят с Него с голяма жестокост и Го
отхвърлят. Затова Той се намира В по-
лошо положение от Своя Отец и в този
смисъл Неговият Отец е по-Велик от
Него. Но когато се Върне в небето, Той
ще бъде равен на Отец както по положе-
ние, така и като Личност.
Гифърд ни предлага следното обяс-
нение:
„И така, във втората част на стиха
(„..не счете, че трябва твърдо да дърЖи
на равенството с Бога...") не се описва
природата или същността..., а самият
начин на съществуване, както и това, че
един начин на съществуване моЖе да бъде
сменен с друг, макар и дълбоката му същ-
ност да остава непроменена. Нека да взе-
мем примера, даден от самия свети Па-
вел във2Кор. 8:9: „...че богат като бе, за
вас стана сиромах, за да се обогатите
вие чрез Неговата сиромашия." Тук и в
двата случая се говори за промяна в на-
чина на съществуване, а не в природата
на съществуване. Когато един беден човек
стане богат, неговият начин на същест-
вуване се променя, но неговата природа
като човек си остава същата. Така еис
БоЖия Син: от богат и славен начин на
съществуване, представляващ подходя-
що и достойно изявление на Неговата бо-
Жествена природа, по време на Своя чо-
вешки Живот Той е слязъл заради нас на
земята и заедно с човешката природа е
възприел и един много по-низш и по-беден
начин на съществуване."11
2:7 „...но се отказа от всичко..." Бук-
валният превод на този израз е: „...но из-
празни Себе Си от всичко..." Тук веднага
Възниква въпросът: „От какво е изпраз-
нил Господ Исус Себе Си?"

132

филипяни 2

Отговорът на този Въпрос изисква
максимално внимание от страна на
този, който отговаря. Много човешки
опити за обяснение на този израз са за-
вършвали с лишаване на Господ Исус
Христос от всички Негови боЖествени
атрибути. Има хора, които казват, че
когато Господ Исус е бил на земята, Той
вече не е имал цялото познание и цялата
сила; не е бил на всички места едновре-
менно. Според тях, когато е слязъл в све-
та като Човек, Той доброволно се е от-
казал от всички атрибути на божестве-
ността. Някои дори казват, че Той е бил
подвластен на ограниченията на всеки
човек, че е могъл да греши и че е Възприел
разпространените мнения и митове на
хората от Своето Време!
Ние сме категорично против изказва-
ния от този род. Когато е дошъл в този
свят, Господ Исус не е оставил нито
един от божествените Си атрибути.
Той е бил всезнаещ (всичко Му е било
известно).
Бил Вездесъщ (присъствал е навсякъ-
де по едно и също време).
Бил е всесилен (моЖел е всичко).
Това, от което Господ Исус се е отка-
зал, е позиционното Му равенство с Бога.
Той е предпочел да скрие славата на Бо-
зкеството в плътското тяло на Човек.
Но макар и скрита, цялата Му слава е
била В Него и В отделни случаи дори се е
изявявала, както на Планината на прео-
браЖението. На земята не е имало нито
един миг, В който Господ Исус Христос
да не е притеЖавал всички атрибути на
Бога.
Той сне от Себе Си
божественото облекло
и скри небесното
под земно покрив&ю.
Така превъплътен, показа
най-висше естество
и взе отново онова,
което никога не бе оставял.
Както вече казахме, трябва да бъдем
много внимателни, когато обясняваме

значението на израза „...но се отказа от
всичко...". Най-добрият начин да сме си-
гурни, че не грешим, е като продълЖим
да цитираме стиха по-нататък: „...но се
отказа от Всичко, като взе на Себе Си
образ на слуга и стана подобен на чове-
ците." С други думи, Той се е отказал от
всичко, като е приел върху Себе Си нещо,
което никога не е имал преди това—об-
раза на човек. Той не е отхвърлил Своя-
та боЖественост, а само мястото Си в
небето — и то временно.
Ако Исус Христос беше само един
обикновен човек, това нямаше да бъде
никакво отказване. Ние не се отказваме
от всичко, като се раЖдаме в света. Но
отказването от всичко се състои имен-
но в това, че Бог е станал Човек. Всъщ-
ност единствен Бог моЖе да направи
това.
„...като взе на Себе Си образ на слу-
га..." Въплъщението и Животът на Спа-
сителя могат да се обобщят с тези ня-
колко прекрасни думи от Йоан 13:4:
„...стана от Вечерята, слоЖи мантията
Си, взе престилка и се препаса." Кърпа-
та или престилката е символ на слугата.
Тя е била носена от робите. СлоЖена е
била и от благословения Господ Исус, за-
щото Той „не дойде да Му слуЖат, но да
слуЖи и да даде Живота Си откуп за мно-
зина" (Мат. 20:28). Но нека се върнем
отново на нашия пасаЖ и си припомним
за какво се говори В него. Сред светиите
във филипи има препирни и Павел ги уве-
щава да имат ума на Христос. Накрат-
ко аргументът е следният: ако христи-
яните Желаят да заемат полоЖение на
смирение, да слуЖат на другите и да от-
дадат Живота си в Жертва, няма да има
препирни. Хората, които са готови да
умрат за другите, обикновено не се карат
стях.
Христос е съществувал винаги, но е
дошъл в света 8 образа на човек, което
означава „като истински Човек". Човеш-
ката страна на Господ Исус е толкова
истинска, колкото и божествената Му
страна. Той е истински Бог и истински

133

филипяни 2

ЧоВек. Но каква Велика тайна е moßa!
Нито един сътворен ум не ще моЖе ня-
кога да я разбере.
2:8 Всеки отделен момент от този па-
саЖ описва Все по-големи дълбочини на
унижението на Възлкюения БоЖий Син.
Той не само е поЖелал да остави небес-
ната слава, но и се е отказал от всичко!
Приел е образа на Слуга и е станал Чо-
Век! Този стих ни казва, че Той е смирил
Себе Си! Няма дълбочина, до която Гос-
под Исус не би поЖелал да слезе, за да спа-
си нашите престъпни души. Да бъде бла-
гословено завинаги славното Му име!
Господ Исус Христос е смирил Себе
Си, като е станал послушен до смърт.
Колко е чудно това в нашите очи! Той се
е подчинил, макар това да е струвало
Собствения Му Живот. „Послушен до
смърт" означава „послушен докрай". Той
е истинският Търговец, Който е оти-
шъл и е продал Всичко, за да купи скъпо-
ценния бисер (Мат. 13:46).
„...даЖе смърт на кръст." Кръстна-
та смърт е била най-срамното смъртно
наказание. Тя би могла да се сравни със
смъртта на гилотината, на електричес-
кия стол или в газовата камера от наше
време — „запазена" само за убийци. Тази
именно смърт е била определена и за
Най-доброто Нещо от небето, когато
То е дошло в този свят. На Него не Му е
било позволено да умре нито от естест-
вена смърт в леглото, нито от катас-
трофа. Господ Исус Христос е трябва-
ло да умре със срамната смърт на кръс-
та.
2:9 Този стих показва рязка промяна.
Предишният стих описва това, което
Господ Исус е направил. Той е избрал и е
поел пътя на самоотричането. Той не е
търсел слава за Своето Име, а е смирил
Себе Си.
В този стих ние Вшкдаме kakßo Бог е
направил. Тъй като Спасителят е сми-
рил Себе Си, Бог Го е възвиса\ превисо-
ко. Тъй като Той не е потърсил име за
Себе Си, Бог Му е дал името, което е над
всяко друго име. Тъй като е паднал на ко-

лене, за да послуЖи на другите, Бог е нап-
равил така, че Всяко коляно да Му се пок-
лони.
Каква е поуката от всичко това за фи-
липяните... и за нас? Поуката е, че пъ-
тят за горе (за небето) е долу (на земя-
та). Ние не трябва да се величаем сами,
а да бъдем слуЖшпели на другите, така
че Бог да моЖе да ни Възвиси своевре-
менно.
Бог е възвисил Христос най-високо,
като Го е възкресил от мъртвите и е
отворил небесата, за да Го приеме об-
ратно и да Го слоЖи да седне отдясно на
Себе Си. И не само това — но и Му е дал
името, което е над всяко друго име.
Изследователите не са единодушни по
Въпроса какво е moßa име. Някои казват,
че това е името Исус, което съдърЖа
името на Йехова. В Исая 45:22,23 се каз-
ва, че всяко коляно ще се поклони пред
името на Йехова (или Бога).
Други смятат, че „името, което е над
всяко друго име", е просто един преносен
начин на изразяване на понятието за най-
високото място във вселената, едно по-
лоЖение на най-висше превъзходство и
господство. И двете обяснения са напъл-
но приемливи.
2:10 Бог е бил толкоВа съвършено удов-
летворен от изкупителното дело на
Христос, че е наредил всяко коляно да
Му се поклони — всяко коляно на същес-
тва в небето, на земята и под земята.
Това не означава, че всички тези същес-
тва ще бъдат спасени. Онези, които не
Му се поклонят доброволно, ще бъдат
принудени да направят това. Онези, кои-
то не се примирят с Него в деня на Него-
вата благодат, ще бъдат заставени да
Му се подчинят в деня на Неговия съд.
2:11 В Своята несравнима благодат
Господ измина пътя от слабата до Вит-
леем, до Гетсимания и до Голгота. Бог
от СВоя страна ще Го Възвиси, като Му
даде Вселенска почит и признание на Не-
говото господство. Онези, които са от-
хвърлили Неговите искове, един ден ще
признаят, че са били безумни, че са нап-

134

филипяни 2

рабили уЖасна грешка и че Исус от На-
зарет наистина е Господ на слабата.
Преди да забършим коментара Върху
този Величествен пасаЖ, който разглеж-
да Личността и делото на Господ Исус,
нека повторим още ВеднъЖ, че той бе въ-
веден във връзка с един второстепенен
проблем в църквата във филипи. Павел
не започва пасаЖа с намерение да напише
трактат за Господа. Той просто Желае
да поправи егоистичността и съперни-
чеството, които измъчват светиите.
Лекарството за това тяхно болестно
състояние е умът на Христос. Павел
търси изхода от всяка ситуация в Госпо-
да. „Дори и когато разглакда Въпроси, ко-
ито са изклЬчително деликатни, непри-
ятни и объркващи — казва Ердмън, —
апостолът е в състояние да изказке ис-
тината толкова красиво, че тя започва
да блести като скъпоценен камък, забит
в буца пръст."12
2:12 След блестящото описание на
примера на Христос апостолът вече е
готов да отправи увещанието, чиято
основа е именно този пример.
Когато е бил сред тях, филипяните Ви-
наги са му били послушни. Сега обаче, 6
неговото отсъствие, те трябва много
повече да изработват своето спасение
със страх и трепет.
Тук отново стигаме до един изключи-
телно спорен библейски пасаЖ. Нека още
от самото начало подчертаем, че в него
Павел не учи, че спасението моЖе да се
изработи чрез дела. На много места в
своите писания апостолът неколкок-
ратно заявява, че спасението не е чрез
дела, а чрез вяра в Господ Исус Христос.
Какво тогава би трябвало да означава
този стих?
1.	Той моЖе да означава, че ние трябва
да изработваме спасението, което
Бог е поставил вътре в нас. Бог ни е
дал вечния ЖиВот като подарък и ние
трябва да покаЖем това чрез Живот
на практическа святост.
2.	Под „спасението" тук апостолът
моЖе да има предвид разрешението на

проблема на филипяните. Църквата
във филипи е нападната от бацила на
съперничеството и крамолничество-
то. Апостолът вече им е предписал
лекарството. Сега те трябва да при-
лоЖат лечението на практика, като
имат ума на Христос. Така те ще из-
работят своето спасение и ще пос-
тигнат разрешение на своя проблем.
Спасението, за което се говори тук,
не е спасението на душата, а освобоЖде-
нието от примките и уловките, които
пречат на християните да вършат Бо-
Жията воля. По подобен начин то е опи-
сано и от Вайн като „настоящата опит-
ност на освобоЖдение от злото".
В НЗ спасението има много и различни
значения. Ние вече отбелязахме, че в 1:19
спасението означава осВобоЖдение от
затвора. В 1:28 то се отнася до оконча-
телното избавление на нашите тела от
самото присъствие на греха. Във всеки
отделен случай значението на спасение-
то трябва да се определя поне отчасти
от самия контекст. Ние смятаме, че в
този пасаЖ спасението означава разре-
шението на проблема, който тревоЖи
филипяните, а именно — караниците
меЖду тях.
2:13 Сега Павел им напомня, че за тях
е възмоЖно да изработват своето спа-
сение, защото Бог е, Който действа в
тях, за да го Желаят и за да го изработ-
ват според Неговото благоволение.
Това означава, че Бог е Този, Който най-
напред влага в нас Желанието да Вършим
Неговата воля, след което действа 6 нас
така, че да успеем да осъществим това
Желание и на практика.
Тук отноВо ние ставаме свидетели на
чудесното сливане на боЖественото с
човешкото. От една страна, ние сме
призовани да изработваме своето спасе-
ние, а от друга, единствено Бог моЖе да
ни даде сили да направим това. Всяка от
двете страни трябва да извърши своята
част от работата: ние — нашата, Бог
— Неговата. (Това обаче не се отнася до
прощението на греховете или до ново-

135

филшшни 2

рождението. Изкуплението е изцяло
дело на Бога. Ние трябва само да повяр-
Ваме, и Влизаме В него.)
2:14 Когато постъпваме според Него-
вото благоволение, ние трябва да пра-
вим това, без да роптаем и без да се съм-
няваме: „не как да е, а победоносно".
Обикновено роптанието и съмненията
водят до по-теЖки престъпления.
2:15 Когато се Въздържаме от оплак-
вания и препирни, ние ставаме незлоби-
6и и непорочни (искрени и чисти). Да бъ-
деш непорочен означава да не могат да
те обВинят В нищо лошо (6Ж. Дан. 6:4).
Непорочният чоВек моЖе да съгреши, но
след като напраВи тоВа, ще се извини, ще
изпоВяда греха си и ще Възстанови загу-
бите там, където е ВъзмоЖно. Тук „нез-
лобиви" означава „искрени" или „чисти".
БоЖиите деца трябва да бъдат безу-
корни „всред опако и извратено поколе-
ние". Когато Животът им е безукорен,
той ще блести като чист скъпоценен ка-
мък на фона на черната тъмнина на
този свят.
Тук Павел ги нарича „светила на све-
та". Колкото е по-тъмна нощта, тол-
кова по-ярко блести светлината. Хрис-
тияните са светила или носители на
светлина. Те не могат да създават свет-
лина, но могат да отразяват славата на
Господа. По този начин другите ще мо-
гат да виЖдат в тях Исус.
2:16 „...като явявате словото на Жи-
вота..." Ние светим като светила, но
тоВа не означава, че не трябва да свиде-
телстваме с уста. Нашето свидетелс-
тво трябва да бъде двойно — както на
нашия Живот, така и на нашите уста.
Апостолът знае, че ако филипяните
изпълнят своето предназначение, той
ще има с какво да се похвали в деня на
Христос. Той се чувства отговорен не
само да Води души към спасение, но и да
представи всеки човек съвършен в Хрис-
тос (Кол 1:28).
„Денят на Христос" означава време-
то на Неговото Второ пришествие и на
съда над слуЖението на Вярващия (1:6,

10). Ако филипяните са верни В слуЖени-
ето си за Господа, В този ден ще стане
ясно, че усилията на Павел не са били
напразни.
TV. Христосоподобният пример на Па-
вел, Тимотей и Епафродит
(2:17—30)
В предишната част Павел използва Жи-
вота на Господ Исус като най-Висш при-
мер за смиреност на ума. Но моЖе би има
хора, които биха се изкушили да каЖат:
„Да, но Той е Бог, а ние сме обикновени
смъртни човеци!" Затова сега ПаВел
даВа три примера с обикновени хора, ко-
ито са показали „ум Христов"—самият
той, Тимотей и Епафродит. Ако Хрис-
тос е слънцето, то тези трима мъЖе са
луните, които отразяват славата на
слънцето. Те са светилата, които сВе-
тят В мрака на един тъмен сВят.
2:17 За да опише слуЖението на фили-
пяните и своето собствено слуЖение,
апостолът използВа един много подхо-
дящ пример. Той описва една картина на
принасяме на възлияние, което се изли-
ва върху самата Жертва и което се из-
вършва както от logeu, така и от езич-
ници.
Тук филипяните са представени като
онези, които принасят Жертвата, а тях-
ната вяра—като самата Жертва. Въз-
лиянието е самият Павел. Той е щаст-
лив, че ще бъде принесен като мъченик,
възлияние върху Жертвата и слуЖение-
то на вярата на филипяните.
Във връзка с това Уилиямз ни предла-
га следния коментар:
„Апостолът сравнява самопоЖертву-
вателността и енергията на филипяни-
те със своята собствена сшюпоЖертву-
вателност и енергия, като увеличава
тяхната и свеЖда своята до лшнинум. И
те, и Павел дават Живота си за благовес-
тието, но той гледа на тяхното отда-
ване като на голямата Жертва, а на сво-
ето —само като на възлиянието, което
се излива върху Жертвата. Чрез това кра-
сиво сравнение апостолът описва ско-

136

филшмни 2

рошното наблюкване на своята мъчени-
ческа смърт."13
Ако moßa се случи, той ще бъде радос-
тен и ще се радва на moßa.
2:18 Подобно и филипяните трябва да
бъдат радостни и да се радват заедно
с ПаВел. Те не трябва да гледат на него-
Вото възмоЖно мъченичество като на
трагедия, а да се радват заради този сла-
Вен начин на отиване у дома.
2:19 До този момент ПаВел Вече е дал
два примера на самопоЖертвувателна
л1обов — на Господ Исус и на самия себе
си. И двамата са поЖелали да принесат
Живота си в Жертва. Сега апостолът ни
дава още два примера — на Тимотей и
Епафродит.
Павел се надява да изпрати Тимотей
във филипи съвсем скоро, за да моЖе да
се утеши, като узнае чрез него какво е
тяхното състояние.
2:20 Сред съработниците на ПаВел Ти-
мотей единствен проявява такаВа нее-
гоистична загриЖеност за духовното
състояние на филипяните. Няма друг,
когото Павел моЖе да изпрати при тях
със същата увереност. Това наистина е
много висока препоръка за един толкова
млад слуЖител като Тимотей!
2:21 Другите съработници на ПаВел са
потънали В океана на своите собствени
интереси. Те толкова са се отдали на
гриЖите на този свят, че нямат Време
за „онова, което е Исус Христово". ТоВа
не е ли едно послание и към нас с нашите
малки светове от домове, претъпкани с
хладилници, телевизори и други подобни
неща (Лука 8:14)?
2:22 Тимотей е дете на апостола ВъВ
Вярата и участва В тоВа слуЖение с ис-
тинска Вярност, филипяните познават
неговата изпитана вярност, истински-
те му достойнства и тоВа, че слуЯш на
Павел в делото на проповядването на
благовестието така, както едно дете
слуЖи на своя баща.
2:23,24 Тъй като Тимотей вече е дока-
зал себе си по този начин, Павел се надя-
ва да го изпрати при филипяните ведна-

га след като разбере какъв ще бъде резул-
татът от неговото отнасяне до цеза-
ря. Това е и значението на израза „щом
разбера какво ще стане с мен". Апосто-
лът се надява, че отговорът на молбата
му ще бъде полоЖителен и че той ще
бъде освободен, така че да моЖе да оти-
де и да види филипяните още веднъЖ.
2:25 Сега ние виЖдаме ума на Христос
у Епафродит. Не моЖем да каЖем със си-
гурност дали Епафродит е същият човек
като Епафрас в Колосяни 4:12, но знаем,
че той е Живял във филипи и че е бил из-
пратен при Павел от местното съб-
рание.
Павел говори за него като за: (1) моя
„брат"; „сьработник" и (3) „сподвшк-
ник". Първото определение говори за
обич, второто — за теЖък труд, а тре-
тото — за участие в борба. Епафродит
е човек, който моЖе да работи с други-
те, а това е нещо много основно за хрис-
тиянския Живот и слуЖение. Едно е Вяр-
ващият да работи сам и да върши всич-
ко така, както на него му харесва, и съв-
сем друго е да работи с други Вярващи, да
свири „втора цигулка", да търпи разли-
чията в характерите на отделните
християни и да потиска собствените си
Желания и мнения за сметка на общите.
Второто е много по-трудно. Добре би
било всички да бъдем съработници и
сподбшкници!
Освен всичко това виЖдаме, че Епаф-
родит е изпратен от филипяните, за да
послуЖи в нуЖдите на Павел. ТоВа е още
един ценен клк>ч към разбирането на
тази личност. ЯВно Епафродит е чоВек,
който е готов да Върши Всякаква обик-
новена и физическа работа. Днес много
от нас Желаят да Вършат само това, ко-
ето е обществено признато и приятно.
Но знаете ли колко благодарни трябва
да бъдем на тези, които вършат тихо и
незабелеЖимо редица обикновени неща,
без които не моЖем! Тук ние виЖдаме
как вършенето на тази работа е спомог-
нало за смирението на Епафродит и как
Бог го е възвисил, като е увековечил не-

137

Филипяни 2

aoßomo Вярно слуЖение ВъВ Втора глава
на Посланието към филипяните, за да
могат Всички бъдещи поколения да че-
тат за него.
2:26 И така, светиите са изпратили
Епафродит при Павел, за да му помогне.
За целта той е трябвало да измине едно
разстояние от най-малко 1000 км, в ре-
зултат на което се е разболял. Всъщ-
ност той е бил толкова болен, че е бил на
умиране. Това сигурно много го е безпо-
кояло —не толкова самата болест, кол-
кото страхът, че светиите могат да
чуят за нея и след като чуят, да се уко-
рят, че са го изпратили на такъв дълъг
път, който е поставил Живота му в
опасност. Очевидно Епафродит е човек,
чието „сърце е освободено от гршката
да мисли за себе си".
Много от християните имат неприя-
тния навик да се занимават прекалено
много със своите болести и болеЖки.
Често пъти това е израз на все по-рас-
тящи грехове в личния им Живот: само-
съЖаление, самовглъбяване и самоизтък-
ване.
2:27 Епафродит се е разболял почти до
смърт, но Бог му е показал милост. Този
пасаЖ е особено ваЖен за нас поради
светлината, която хвърля върху Въпро-
са за божественото изцеление:
1.	Първо, болестта не винаги е резул-
тат от грях. Тук виЖдаме един човек,
който се е разболял в резултат от
вярно изпълнение на своя дълг (8Ж. 30
cm.: „...понезке заради Христовото
дело той дойде близо до смърт").
2.	Второ, не винаги БоЖията воля е бол-
ният да бъде изцелен свръхестестве-
но и незабавно. ИзглеЖда, че болест-
та на Епафродит е била доста про-
дълЖителна и че възстановяването
му е било постепенно (вЖ. също така
2 Тим. 4:20; 2 Йоан. 2).
3.	И трето, изцелението е милост от
Бога, а не нещо, което моЖем да изис-
кваме от Него като наше право.
След това Павел добавя, че Бог е по-
казал милост не само към Епафродит,

но и към самия него, за да няма скръб
върху скръб. Апостолът вече има дос-
татъчно скръб поради своето затваря-
не. Ако Епафродит беше умрял, скръбта
му щеше да стане още по-голяма.
2:28 Сега, след като вече Епафродит е
напълно здрав, Павел бързал да го изпра-
ти у дома. Така филипяните ще се зарад-
ват да Видят своя възлк>бен брат отно-
во, а и Павел ще бъде по-малко тъЖен.
2:29 филипяните не само трябва да
приемат Епафродит с радост, но и да му
окаЖат почит като на скъп БоЖий чо-
век. Да работиш 6 слуЖението за Госпо-
да е голяма чест и привилегия. Светии-
те трябва да оценяват това дори кога-
то става въпрос за някого, когото те
много добре познават.
2:30 Както споменахме no-горе, бо-
лестта на Епафродит е свързана пряко
с неговата неуморна слуЖба за Христос.
Това има голяма стойност 8 очите на
Господа. По-добре да изгориш за Хрис-
тос, отколкото да изгниеш. По-добре да
умреш, като Му слуЖиш, отколкото да
бъдеш един от милионите в статисти-
ческите данни за онези, които умират
от болести или от катастрофи.
Дали изразът „да допълни липсата на
вашите услуги към мене" означава, че
филипяните са пренебрегнали Павел и че
Епафродит е направил това, което те е
трябвало да направят? ИзглеЖда малко
вероятно да е така, тъй като инициати-
вата за изпращането на Епафродит при
Павел е била тяхна.
Ние предполагаме, че „липсата на... ус-
луги" се отнася до невъзмоЖността на
филипяните да отидат при Павел и лич-
но да му помогнат поради огромното
разстояние меЖду филипи и Рим. Вмес-
то да ги порицае, апостолът просто им
казва, че Епафродит като техен предс-
тавител е направил това, което те не
са могли да направят лично.

138

филипяни 3

V. Предупреждение срещу
лъЖеучителите (3:1—3)
3:1„Впрочем, братя мои..." се превеЖда
буквално като „Що се отнася до остана-
лото, братя мои..." Апостолът има да
каЖе още много неща на своите братя В
Христос. Думата, преведена като
„впрочем", се среща и в 4:8.
В този стих апостолът увещава фили-
пяните да се радват в Господа. Христи-
яните винаги могат да намират истин-
ска радост в Господа — независимо от
обстоятелствата. „Източникът на
всяка песен на вярващия е високо горе в
небесата." Само ако нещо успее да отне-
ме на християнина Спасителя, само то-
гава моЖе да се повлияе на неговата ра-
дост — а това е невъзмоЖно. Радостта
на естествения човек се влияе от болка-
та, мъката, болестта, бедността и
трагичните събития. Но радостта на
християнина се рее високо над вълните
на естествения ЖиВот. ДоказателстВо
за това е фактът, че ПаВел пише тоВа
увещание от затвора. Ние моЖем да при-
емем съвета на човек като него без ни-
какви колебания!
Апостолът не смята, че е досадно да
им пише едно и също нещо, защото знае,
че за тях това е по-сигурно. Но какво е
онова, което Павел нарича повторение
на едно и също нещо? Дали той има пред-
вид предишното изречение, В което уве-
щава филпяните да се радват в Господа,
или следващите стихоВе, В които ги пре-
дупреЖдава да се пазят от кодейските
учители? Ние смятаме, че Павел има
предвид второто. Във 2 cm. Павел три
пъти използва думата „пазете се". За
него да повтаря тази дума не е досадно,
защото това ще послуЖи за тяхната бе-
зопасност, защото по този начин те ще
бъдат предпазени.
3:2 филипяните трябва да се пазят
от псетата,*...от злите работници и
* Този израз е пропуснат В npeßoga на Библия-
та от 1924 г. — Бел. на преВ.

от лъЖлибото обрязбане. И трите из-
раза се отнасят най-вероятно до едни и
същи хора — лъЖеучителите, които се
стремят да поставят християните под
кодейския закон и които учат, че правда-
та моЖе да се придобие чрез спазване на
закона и извършване на ритуали.
И така, най-напред тези лъЖеучители
са псета. В Библията кучетата са не-
чисти Животни. Думата обикновено се е
използвала от logeume като нарицател-
но за езичниците! В източните страни
кучетата са били бездомни същества,
които са Живеели по улиците и са отмък-
вали Всичко, което са намирали за ядене.
Тук Павел разменя ролите и използва
този термин за онези лъЖлиВи учители
logeucmu, които искат да покварят цър-
квата. Те всъщност са онези, които Жи-
веят отвън, опитвайки се да съществу-
ват чрез ритуали и церемонии. Те пред-
почитат да „обират трохите, вместо
да седят на масата ида участват в праз-
ненството".
Второ, тези лъЖеучители са зли ра-
ботници. Макар и да се представят за
истински вярващи, те влизат в христи-
янските събрания само за да разпростра-
няват своите лъЖлиВи учения. Плодове-
те от тяхната работа могат да бъдат
само зли.
И накрая, те са „поборници на обряз-
ването**". ТоВа е един саркастичен на-
чин на описване на неправилното отно-
шение на тези хора към обрязването.
Според тях Всеки човек, който иска да се
спаси, трябва да бъде обрязан. Но под
„обрязване" те имат предвид най-вече
физическото действие, без изобщо да се
интересуват от неговото духовно зна-
чение. Обрязването говори за смърт на
плътта. То означава, че човек не трябва
да позволява на Желанията на плътска-
та си природа да бъдат задоволени. И
макар че тези лъЖеучители дърЖат
много на физическия акт на обрязване-
** БукВ. „осакатяВането". — Бел. на преВ.

139

филипяни 3

mo, на практика те дават пълна воля на
плътта. В сърцето си те не признават,
че плътта е била разпъната на кръста.
Павел казва, че това са хора, които об-
рязват плътта, без да правят разлика
меЖду церемонията и нейното значение.
3:3 Не те, а ние (истинските вярващи)
сме обрязаните — казва Павел, — т. е.
не онези, които са родени от евреи (или
които наистина са обрязани), са обряза-
ните, а тези, които съзнават, че плът-
та нищо не ползва и че със собствените
си сили човек не моЖе да направи нищо,
за да спечели БоЖието одобрение. Сега
апостолът изреЖда три характеристи-
ки на истинските обрязани:
1.	Истинските обрязани се покланят на
Бога във (или чрез) Духа, т. е. тяхно-
то поклонение е истинско духовно
поклонение, а не просто изпълнение на
някакъв ритуал. При истинското пок-
лонение човек влиза в БоЖието при-
съствие чрез вяра и излива своята лк>
бов, хваление, възхищение и почит. Ду-
шевното поклонение, от друга стра-
на, се извършва в красиви сгради и спе-
циална обстановка, чрез слоЖни цере-
монии, със специални свещенически об-
лекла и редица други неща, които
имат за цел да подхранят емоциите
на човека.
2.	Поклониците на истинското обрязва-
не се хвалят със (или във) Христос
Исус. Той е единственото основание
за тяхната хвалба. Те не се гордеят с
личните си постшкения, нито с еруди-
цията си, нито с верността си към
различни тайнства.
3.	Те не уповават на плътта. Истинс-
ките обрязани не мислят, че могат да
се спасят с човешки усилия, нито че
след това могат да се опазят сами. Те
не очакват никаква помощ от адамо-
вото си естество и не се разочаро-
ват, когато наистина не я намерят!

VI. Отказването на Павел от лично-
то му наследство и постшкения
заради Христос (3:4—14)
3:4 Мисълта за самохвалството на тези
мъЖе с личните им преимущества и пос-
тшкения предизвиква у апостол Павел
усмивка. Щом те могат да се хвалят,
колко повече той би могъл да се хвали! В
следващите два стиха апостолът показ-
ва, че той също притеЖава, и то в пре-
възходна степен, онези предимства, с ко-
ито хората обикновено се хвалят. „Изг-
лежда, че Павел притеЖава всички арис-
тократични качества, които карат
мечтите на невярващите да летят и да
разпалват техните амбиции."
Във връзка с тези два стиха Арнът
казва следното: „В този пасаЖ Павел
прави инвентаризация на целият запас
от предразсъдъци, необходими за подх-
ранването на самочувствието на само-
уверения фарисей. Апостолът изпитва
удоволствие да извади наяве всичкото
„мръсно бельо" на фарисейската душа и
да го покаЖе открито на всички."
Ще забелеЖите, че Павел говори за са-
моувереност на основание на: произход
(5а cm.); традиция (56 cm.); дейност (6а
cm.) и морал (66 cm.).
3:5 И така, ето списъка на естестве-
ните и плътските предимства на Павел:
—обрязан на осмия ден: 1одеин по роЖ-
дение, а не исмаилец или togeucu прозе-
лит;
—от израилевия род: член на избрания
БоЖий народ на земята;
—	от Вениаминовото племе: племе,
което се е смятало за аристократичен
водач (Чие. 5:14) и което е дало на Израел
първия му цар;
—	евреин от евреи: принадлеЖащ към
онази част от нацията, която се дърЖи
здраво за първоначалния си език, обичаи
и традиции;
—	според закона — фарисей: фарисеи-
те продълЖават да се дърЖат за тради-
цията, докато садукеите се отказват
от учението за възкресението;
—	
140

филипяни 3

3:6—според ревностното си Желание
— гонител на църквата: опитвайки се
да унищоЖи християнската „секта", Па-
вел искрено е смятал, че слуЖи на Бога,
тъй като в нея той е виЖдал заплаха за
собствената си религия;
—според правдата на закона — непо-
рочен: това не означава, че Павел е успял
да спази закона съвършено. В Римляни
7:9, 10 той признава това. Той нарича
себе си не безгрешен, а непорочен, което
означава, че винаги, когато е нарушавал
някоя точка от закона, той е Внимавал
да принесе необходимата Жертва. С дру-
ги думи, той толкова ревностно е съб-
лЬдавал кздейските ритуали, че ги е спаз-
вал до последната буква.
Следователно моЖем да закл1очим, че
по своя произход, традиции, дейност и
лична праведност Савел от Tape е един
забелеЖителен човек.
3:7 В този стих обаче всичко това е
отречено от апостола. Тук той прави
„рекапитулация на своите печалби и раз-
ходи". На едната везна той слага изреде-
ните no-горе предимства, т. е. нещата,
които са били за него „печалба", а на дру-
гата —само едно име: Христос. И така,
в сравнение с богатството, което той е
намерил в Христос, те не струват пук-
ната пара. Той дори ги счита като загу-
ба заради Христос. Във връзка с това
Гай Кинг казва следното: „Всички финан-
сови печалби, всички материални придо-
бивки, Всички физически постиЖения,
всички интелектуални победи, Всички
морални завоевания, всички религиозни
успехи... всичко това не е нищо в сравне-
ние с Великата Придобивка."14
Докато е уповавал на тези неща, Савел
никога не е могъл да бъде спасен. След
като е бил спасен, те вече не са означа-
вали нищо за него, защото той е видял
славата на Господа, в сравнение с която
всички други слави не представляват аб-
сол!отно нищо.
3:8 Идвайки при Христос за спасение,
Павел се е отрекъл от всичко, като го е
счел за нищо, сравнявайки го с това пре-

възходно нещо — познаването на него-
Вия Господ Христос Исус. „Тоба превъз-
ходно нещо познаването" е начин да се
изрази на еврейски „превъзходното поз-
наване" или „превъзходната стойност
на познаването".
Апостолът се е отказал от Всички чо-
вешки основания за хвалба — потекло,
национална принадлежност, култура,
престиЖ, образование, религия, лични
постиЖения... Всъщност той смята
Всичко това за загуба, за да придобие
Христос.
И макар че в този и следващия стих се
използва сегашно време, Павел всъщ-
ност говори за Времето на своето обръ-
щение. За да придобие Христос, той е
трябвало да се откаЖе от всичко онова,
което се смята от човеците за особено
ценно. За да придобие Христос, той е
трябвало да каЖе „сбогом" на майчина-
та си религия, бащиното си наследство
и личните си постиЖения.
И той го е направил! Павел е скъсал на-
пълно връзките си с 1одеизма като на-
деЖда за спасение. Вследствие на това
той е загубил семейното си наследство,
бил е отречен от бившите си приятели
и е бил преследван от своите сънародни-
ци. Ставайки християнин, той буквално
е изгубил всичко.
Използването на сегашно време в 8 cm.
създава впечатлението, че ПаВел Все
още се стреми да придобие Христос.
Всъщност той вече е придобил Христос,
когато най-напред Го е признал за свой
Господ и Спасител. Но употребата на
сегашно време показва, че неговото от-
ношение си остава същото, че той все
още смята всичко друго за загуба, кога-
то го сравни с познаването на Господ
Исус. Голямото Желание на неговото
сърце е: „Христос да бъде моята придо-
бивка." Не злато, не сребро, не религиоз-
на известност, а Христос.
3:9 „...и да се намеря в Него." Тук от-
ново изречението звучи така, сякаш Па-
вел все още се опитва да се намери в
Христос. Истината е, че той гледа на-

141

филипяни 3

зад към жизненоважното решение, кое-
то е трябвало да вземе, преди да бъде
спасен. Тогава Савел е трябвало да избе-
ре или да се бори да заслужи спасението
със собствени усилия, или просто да се
довери на Христос. И той е направил
своя избор. За да се намери в Христос,
Савел се е отказал от всичко друго. В мо-
мента, в който е повярвал в Господ Исус,
той е застанал пред Бога в едно ново по-
ложение. Бог вече не го е виждал като
дете на грешния Адам, а го е виждал в
Христос — да се радва на цялото благо-
воление, на което Господ Исус се радва
пред Бог Отец.
По същия начин той е свалил мръсна-
та дреха на своята собствена правда, ко-
ято се е стремял да постигне чрез спаз-
ването на закона, и е избрал правдата
от Бога, която Той дава на всеки, който
приеме Спасителя. Начинът, по който
Павел говори тук за правдата, предпола-
га идеята за дреха или покривало. Човек
има нужда от правда, за да може да зас-
тане пред Бога и да бъде приет от Него,
но сам той не я притежава. Затова в
Своята благодат Бог дава Своята собс-
твена прабда на онези, които приемат
Неговия Син за Господ и Спасител. „Кой-
то (Бог) за нас направи грешен Онзи
(Христос), Който не е знаел грях, за да
станем ние чрез Него праведни пред
Бога" (2 Кор. 5:21).
И отново трябва да подчертаем, че в
8 и 9 cm. Павел не иска да каже, че все още
не е получил правдата от Бога. Точно об-
ратното — той я е получил в момента,
в който се е новородил по пътя за Да-
маск. Но използването на сегашно време
показва, че резултатите от това важно
събитие продължват и досега и че Павел
все още смята Христос за хиляди пъти
по-достоен от Всичко, от което се е от-
казал.
3:10 Този стих ни помага да усетим
най-върховното желание в живота на
апостола, ф. Б. Мейър го определя като
„Търсенето на Личния Христос от чо-
Вешката душа".

Най-често изследователите тълку-
ват този стих само в духовно отноше-
ние. Те смятат, че възкресението,
страданията и смъртта, за чието поз-
наване говори Павел, не трябва да се раз-
бират буквално, а no-скоро като описа-
ние на някакви духовни опитности, като
например душевни страдания, умиране-
то на себе-то, живеенето на възкресен
живот и т. н. Ние обаче предпочитаме
да тълкуваме този стих буквално. Павел
казва, че иска да живее така, както е жи-
вял Христос. Ако Исус е страдал, то и
Павел иска да страда. Ако Исус е умрял,
то и Павел иска да умре, като се отдаде
на служението за Христос дори до мъче-
ничество. Ако Исус е възкръснал от мър-
твите, то и Павел желае да направи съ-
щото. Апостолът много добре знае, че
ученикът не е по-горен от своя Учител.
Затова той желае да последва Христос
в Неговите страдания, смърт и възкре-
сение. Апостолът не смята, че всички
трябва да направят moßa, но смята, че
за него друг път няма.
„...за да позная Него..." „Да позная
Него" означава „да Го опознавам всеки
ден по такъв интимен начин, че самият
аз да приличам все повече и повече на
Христос". Апостолът желае да се Възп-
роизведе в него животът на Христос.
„...силата на Неговото възкресение..."
Силата, която възкреси Господ от мър-
твите, е представена в Библията като
най-превъзходната изява на Неговата
мощ, която вселената някога е Виждала
(Еф. 1:19,20). Изглежда, че цялото дявол-
ско войнство е било твърдо решено да
задържи тялото на Христос в гроба. Но
превъзходната Божия сила е победила
тази дяволска армия, като на третия
ден е възкресила Господ Исус. Същата
тази сила сега е предоставена на разпо-
ложение на всички вярващи (1:19), които
могат да я имат чрез вяра. Павел заяВя-
8а своето желание да употреби тази
сила в сВоя жиВот и свидетелство.
„...и общението в Неговите страда-
ния..." За да може да страда заради Хрис-

142

филипяни 3

moc, Вярващият се нуЖдае от боЖестве-
на сила. Затова именно и „силата на Не-
говото Възкресение" е спомената преди
„общението в Неговите страдания".
В Живота на Господа страданието
предшества славата. Така трябва да
бъде и в Живота на Павел. Той най-нап-
ред трябва да участва в страданията
на Господа. Апостолът знае, че негови-
те собствени страдания не притежават
и в най-малка степен изкупителна сила,
но знае също така, че не би било нормал-
но да Живее ук>тно и удобно в един свят,
който е отхвърлил, бичувал и разпънал
неговия Господ. ДЖаует ни предлага
следния коментар: „Павел не се задоволя-
ва да сподели с Господа само победата на
Елеонския хълм. Той Желае да почувства
нещо и от болката, студа и самотата на
Гетсилшнската градина."15
„...ставайки съобразен със смъртта
Му." Както Вече казахме преди малко,
това твърдение се обяснява обикновено
като Желание от страна на Павел да Жи-
вее Живота на разпънатия на кръст
Христос, да умре на практика за греха,
за себе си и за света. Но ние смятаме, че
такова едно тълкуване отнема на тек-
ста неговата истинска сила. Значението
на този текст е много по-широко. Павел
е един страстен и верен последовател на
Този, Който умря на Голготския кръст.
И не само moßa, той е свидетел на
смъртта на първия мъченик на христи-
янската църква; бил е дори съучастник в
неговото убиване! Ние смятаме, че тук
Павел иска да каЖе, че Желае да даде Жи-
вота си като Възлиятелна Жертва също
като Господ Исус и като Стефан. МоЖе
би той би се чувствал неудобно да се
срещне със Стефан в небето, пристигай-
ки там по един по-удобен път от пътя
на мъченичеството. Същото мнение е
изказано и от ДЖаует:
„Много християни се задоволяват с
отдаване, при което няма „проливане на
кръв". Те дават това, от което лесно мо-
гат да се лишат. Техните дарения са
неща, които не са tut необходими, и лиша-

ването им от тях не изисква Жизнено-
ваЖна Жертва. Те участват в Жертване-
то дотогава, докогато то не застраша-
ва техния Живот. В момента, в който
от тях се иска да дадат нещо Жизнено-
ваЖно, те изчезват. Те винаги са там, къ-
дето има показна победа, и винаги са го-
тови да дадат малко пари за външни ук-
раси като знамена и палмови клонки. Но
в момента, в който виковете „ Ура!" и
„Осанна!"се заменят от застрашителен
ропот и заплахи и пред тях се изправи
гледката на Голгота, те бързо се измък-
ват и се оттеглят на топло.
Тук обаче ние ВиЖдал1е един апостол,
който радостно очаква настъпването на
този върховен момент. Той дори е почти
недоволен от люлките капки кръв, които
пролива В слуЖението си за царството!
Готов е, ако потрябва, да пролее всичка-
та си кръв!"16
По подобен начин звучат и думите на
Хъдсън Тейлър:
„Ние наистина трябва да отдадел1 себе
си за Живота на света... Принасянето на
плод вЬгЬчва и носенето на кръст. „Ако
Житното зърно не падне в зелшта и не
умре, то си остава салютно. "Ниезнаем
как Господ Исус е дал лшого плод — не
само като е носил Своя кръст, но и като
е умрял на него. Имаме ли и ние общение
с Него именно в това?Няма двама Хрис-
тоси — един лесен Христос за безгриЖни-
те християни и един труден и страдащ
Христос за усърдните вярващи. Има
салю един Христос. Готови ли сме ние да
пребъдваме в Него и по този начин да да-
ване плод?"17
И последно, ето какво казва Коутс:
„Познанаването на Христос в слава е
върховното Желание на сърцето на Па-
вел. Това Желание никога не трябва да съ-
ществува, без да пораЖда силен копнеЖ да
достигнела Христос там, където е. Сле-
дователно сърцето, което копнее за Него,
инстинктивно се обръща към пътя, по
който Той стигна до това място на сла-
ва, и искрено Желае да Го достигне та^н
илгенно по този път. Сърцето пита:„Как

143

филипяни 3

Той достигна тази слава? Само чрез Въз-
кресение ли? Не бяха ли страданията и
смъртта преди Възкресението?" И след
това сърцето отговаря: „Нищо няма да
меудовлетвори толкова пълно, колкото
достигането на Христос в славата на
възкресението по пътя, по който Той е
стигнал дотам." Това е духът на мъчени-
ка. Павел зкелаеда извърви пътя на стра-
данието и смъртта като истински мъ-
ченик, за да достигне възкресението и
славата по същия начин като Благосло-
вения, Който е спечелил неговото сър-
це."18
3:11 Тук отново се изпраВяме пред един
проблем, свързан с тълкуването. Трябва
ли да разбираме този стих буквално или
само В духовен смисъл? В отговор на
този въпрос са били предлагани различни
обяснения, главните от които са след-
ните:
1.	Павел не е бил сигурен, че ще бъде Въз-
кресен от мъртвите, и затова напря-
га Всичките си сили, за да участВа В
него. Но тоВа egßa ли е възмоЖно! Па-
вел винаги е проповядвал, че Възкресе-
нието е по благодат, а не чрез чоВеш-
ки дела. Освен това той вече е изра-
зил своята твърда увереност, че ще
участва във възкресението (2 Кор.
5:1—8).
2.	Павел изобщо не говори за физическо
възкресение, а за Желанието си да Жи-
вее Живот на възкресение, докато е
още на земята. МоЖе би повечето
тълкуватели поддържат тоВа мне-
ние.
3.	Павел наистина говори за физическо
възкресение, но не изразява никакво
съмнение за участието си в него. Той
no-скоро казва, че не се плаши от
страданията, които моЖе да го очак-
ват по пътя към възкресението. Той
е готов да изтърпи Всякакви Жестоки
изпитания и гонения, ако те се изпра-
вят пред него, докато дойде Възкресе-
нието. Изразът „дано всякак" не из-
разява  непременно  съмнение   (вЖ.
Деян. 27:12; Рим. 1:10; 11:1), а силно Же-

лание или очакване, което не дърЖи
сметка за цената.
Ние поддържаме третото тълкува-
не. Апостолът Желае да стане съобразен
на Христос. И тъй като Христос е пос-
традал, умрял и е бил Възкресен от мър-
твите, Павел не Желае нищо друго освен
и той да премине през същото. Боя се, че
често пъти нашето лично Желание за
удобства, разкош и спокойствие ни ка-
рат да притъпим острите ръбове на ня-
кои стихове в Библията. Няма ли да бъде
по-сигурно, ако ги приемем такива, как-
вито са в буквалния им смисъл, стига
той да не противоречи на всичко оста-
нало в Библията?
Преди да преминем по-нататък, нека
да отбелеЖим, че възкресението, за кое-
то Павел говори, е Възкресение от
(сред) * мъртвите. ТоВа не е възкресение
на всички мъртви, а възкресение, при ко-
ето някои ще бъдат Възкресени, а други
ще останат В гробовете. От текстове-
те в 1 Солунци 4:13—18 и в 1 Коринтяни
15:51—57 знаем, че вярващите ще бъдат
възкресени при идването на Христос (ня-
кои по време на Грабването, а други в
края на Голямата скръб), но останалите
мъртви няма да бъдат възкресени преди
края на хилядолетното царство на Хрис-
тос на земята (ср. Откр. 20:5).
3:12 Апостолът не смята, че вече е
станал съвършен. Ставането съвър-
шен не се отнася до възкресението, за
което се говори В предишния стих, а за
процеса на все по-нарастващо съответ-
ствие с образа на Христос. Апостолът
изобщо не смята, че е възмоЖно да ста-
не безгрешен или да достигне такова
ниво на Живота, при което е невъзмоЖ-
но да се усъвършенства по-нататък. Той
много добре разбира, че „задоволството
е гробът на прогреса".
Затова той полага всички усилия, за да
моЖе целта, за която Господ Исус го е
спасил, да бъде осъществена в него.
* Според преВода на текста В НВПБКДЖ. —
— Бел. на преВ.

144

филипяни 3

Апостолът е бил спрян от Христос
Исус по пътя за Дамаск. КакВа е била
целта на тази историческа среща? Цел-
та е била от този момент нататък Па-
Вел да бъде пример на сВетия за подраЖа-
ние, така че Бог да моЖе да покаЖе чрез
него moßa, което Христос моЖе да нап-
раВи В един чоВешки ЖиВот. Той Все още
не е станал напълно съобразен на образа
на Христос. Съобразяването с образа на
Христос е процес и Павел горещо Желае
тоВа дело на БоЖията благодат да про-
дълЖаВа и да се задълбочава.
3:13 Този човек, който се е научил да
бъде доВолен от Всякакви материални
обстоятелства (4:11), никога не е goßo-
лен от своите духовни постшкения. Той
не счита, че е „уловил", или че е постиг-
нал целта, както ние бихме казали днес.
Но постигнал ли е нещо Все пак?
„...но едно прабя...": Павел е човек, кой-
то има една-единстВена цел, едно-един-
ствено намерение, един-единствен стре-
меЖ. В това той прилича на Давид, кой-
то казва: „Едно нещо съм поискал от
Господа."
Изразът „...като забравям задно-
то..." би могъл да означава не само
„...като забравям греховете си и прова-
лите си...", но и „...преимуществата, пос-
тиЖенията и успехите си...", за които
той говори малко no-горе в същата тази
глава, и дори „...духовните си победи".
„...и се простирам към предното...", а
именно към преимуществата и отговор-
ностите на християнския ЖиВот—било
то поклонение, слуЖение или лично раз-
Витие на християнски характер.
3:14 Представяйки се като участник в
състезание, Павел описва себе си като
един, който напряга всичките си сили
към постигането целта на наградата
на горното призвание от Бога в Хрис-
тос Исус.
Прицелната точка или целта е лини-
ята на финиша, която се начертаВа В
края на Всяко надбягване. Наградата е
Венецът, който се дава на победителя. В
този случай целта ще бъде краят на над-

бягването на Живота и моЖе би още по-
конкретно — Христовото съдилище.
Наградата ще бъде венецът на правда-
та, който е описан от Павел на други
места като наградата на онези, които
са се борили добре (2 Тим. 4:8).
„...на горното от Бога призвание в
Христа Исуса" означава всички цели, ко-
ито Бог е имал в Своя ум, когато ни е
спасил. То вклк>чва спасение, съобразява-
не с образа на Христос, сънаследничест-
во с Него, дом на небесата и безброй дру-
ги духовни благословения.
VII. Увещание за небесно обхоЖдане
според примера и на самия апос-
тол (3:15—21)
3:15 И така, нека онези, които са зрели,
да споделят готовността на Павел да
пострада и да умре за Христос и нека мо-
билизират всичките си усилия в постига-
нето на прилика с Господ Исус. Това е
отношението на зрелия християнин. Ня-
кои хора смятат, че то е крайно, ради-
кално и дори фанатично. Но апостолът
ясно заявява, че онези, които са зрели, ще
видят, че това е единственият прави-
лен, логичен и разумен отговор на спаси-
телното дело на Онзи, Който е пролял
кръвта на своя Живот за тях на Гол-
гота.
„...и ако мислите вие нещо другояче,
Бог ще ви открие и него." Павел разби-
ра, че не всички ще се съгласят с него и
ще приемат такава една Жертвоготов-
на философия. Но той изразява сВоята
увереност, че ако човек искрено Желае да
узнае истината, Бог ще му я открие.
Причината за днешното лекомислено и
самодоволно християнство е в това, че
ние не искаме да знаем истината и не Же-
лаем да се подчиним на изискванията на
съвършеното християнство. Бог е го-
тов да открие истината на всички, кои-
то Желаят да я следват.
3:16 След това апостолът добавя, че
меЖдувременно ние трябва да Живеем
според светлината, която Господ ни е
дал. Ние не трябва да чакаме да дойде

145

фшшпяниЗ

Времето, когато ще имаме no-пълно зна-
ние за moßa, което се изисква от нас
като християни. Докато чакаме Господ
да ни открие пълното значение на кръс-
та, ние трябва да се подчиняваме на она-
зи степен на познание на истината, коя-
то Вече сме получили.
3:17 Сега Павел се обръща към филипя-
ните с едно увещание, в което най-нап-
ред ги насърчава да бъдат негови после-
дователи или подраЖатели. Това, че
апостолът моЖе да каЖе тези думи, е
едно доказателство за примерния му Жи-
вот. Често пъти хората се шегуват,
като казват: „Прави това, което каз-
вам, но не Върши онова, което върша."
Но така ли е с Павел? Не, разбира се.
Апостолът моЖе да покаЖе своя Живот
като пример на пълно посвещение на
Христос и Неговата кауза.
Лимън Щраус ни предлага следния ко-
ментар:
„Павел смята себе си за получател на
БоЖията милост, за да люЖе да бъде
„пример" за другите вярващи. По този
начин целият му Живот след обръщение-
то е посветен на представянето пред
другите на това, което християнинът
трябва да бъде. Бог е спасил Павел, за да
моЖе да покаЖе чрез прилгера на негово-
то обръщение, че онова, което Исус Хрис-
тос е направил с него, Той ще направи и с
другите. Не е ли това и специалната цел,
която нашият Господ е имал предвид,
като е излял милостта Си върху теб и
лхен? Аз вярвали че той ни е спасил, за да
бъдел1 npiutep за всички бъдещи вярващи.
СлуЖшп ли ние като пример на онези, ко-
ито са спасени чрез Неговата благодат?
Дано да е така!"19
„...и внимавайте на тия, които се об-
хозкдат така, както имате пример в
нас." Тук Павел говори за всички вярва-
щи, които Живеят същия Живот като
него. Ние не трябва да се отнасяме към
тях с неодобрение, както правят хора-
та, описани в следващия стих, а да ги наб-
л1одаваме с Желание да следваме техни-
те стъпки.

3:18 Ако 17 cm. описва християните,
които вярващите трябва да следват, то
този пасаЖ говори за хората, които те
не трябва да следват. Апостолът не каз-
ва кои точно са тези хора. Той не посоч-
ва изрично дали това са kxjeuckume лъЖе-
учители, за които се говори във 2 cm., или
формалните християнски учители, кои-
то превръщат свободата в задълЖение
и използват благодатта като предлог,
за да съгрешават.
Павел вече е предупредил светиите
относно тези хора и сега отново ги пре-
дупреЖдава с плач. Но защо апостолът
плаче, когато произнася това решител-
но изобличение? Той плаче заради вреда-
та, която тези хора нанасят на БоЖии-
те църкви. Заради разбития Живот на
много хора. Заради укорите, които те
нанасят на Христовото име. Заради изо-
пачаването на значението на кръста. А
така също и защото истинската лкобов
плаче дори когато изобличава Враговете
на Христовия кръст, също както Гос-
под Исус плака за Ерусалим—града, кой-
то Го уби.
3:19 Краят на тези хора е вечната по-
гибел. Под „погибел" тук не трябва да
разбираме унищоЖение, а БоЖие осъЖде-
ние, което ги изпраща завинаги в огнено-
то езеро.
„Богът" на тези хора е техният ко-
рем. Всички техни действия, дори и рели-
гиозната им слуЖба, имат за цел доста-
вянето на храна (и моЖе би пиене) за за-
доволяване на техните телесни апети-
ти, ф. Б. Мейър описва този тип хора
особено сполучливо: „В къщата на тех-
ния Живот нялш място за параклис: тя
цялата е една огромна кухня."
Тяхната слава е 6 техния позор. Те се
хвалят точно с това, от което би тряб-
вало да се срамуват — със своята голо-
та и с цялото си неморално поведение.
Техният ум е отдаден на земни неща.
За тях най-ваЖното в Живота са храна-
та, облеклото, почестите, удобствата
и удоволствията. Никакви вечни истини
и небесни откровения не могат да ги от-

146

филипяни 3,4

Влекат от ровенето В боклука на този
сВят. Те се дърЖат така, сякаш ще Жи-
Веят Вечно на земята.
3:20 На Всичко moßa апостолът про-
тивопоставя небесното мислене на ис-
тинските Вярващи.
По времето на написването на това
Послание филипи е бил римска колония
(Деян. 16:12). филипяните са били римс-
ки граждани и са се наслаждавали на всич-
ки съответни привилегии и облаги. Ос-
вен това те са били подчинени и на мес-
тното управление. На фона на всичко
това апостолът напомня на вярващите,
че тяхното гразкданство е на небето.
Мофат превеЖда този текст така: „За-
щото ние сме небесна колония."
Това не означава, че християните ня-
мат и земно гражданство там, където
Живеят. Има текстове В Писанието, ко-
ито съвсем ясно казват, че ние трябва
да се подчиняваме на властите, тъй
като те са назначени от Бога (Рим.
13:1—7). И наистина, вярващите тряб-
ва да се подчиняват на властта във всич-
ки неща, които не са забранени изрично
от Господа, филипяните са длъЖни да
бъдат верни на местните управители, а
така също и на императора в Рим. И
така, вярващите носят отговорност
към земните правителства, но тяхната
главна отговорност е пред Господа В не-
бето.
Ние сме не само граЖдани на небето,
но и очакваме с нетърпение небесния
Спасител! Думата, преведена като
„очакваме", означава (на оригиналния
език на НЗ) „искрено и настойчиво очак-
ване на нещо, за което вярваме, че идва
скоро". Буквално тя означава да си пода-
деш главата навън В нетърпеливо очак-
ване да чуеш или да видиш нещо.
3:21 Когато дойде отново, Господ
Исус ще измени нашите тела. В тялото
ни само по себе си няма нищо зло или не-
честиво. Злото е В погрешните начини,
по които то се използва.

И все пак това е едно „уншкено тяло".
То остарява, по него се появяват бръч-
ки и белези, разболява се и умира. То ни
теЖи и ни ограничава.
Господ обаче ще преобрази това наше
униЖено тяло в едно славно тяло. Ние не
знаем точно какво ще бъде то, но знаем,
че няма да се Влияе от смъртта и от раз-
валата, от ограниченията на времето и
от естествените бариери. То ще бъде
едно истинско тяло, но съвършено при-
годено за условията на небето. Ще бъде
като възкресеното тяло на Господ Исус.
Това не означава, че всички ние ще изг-
леЖдаме еднакво на външен вид! След
Своето възкресение Исус е бил разпоз-
нат съвсем ясно. Без съмнение всеки от-
делен индивид ще има своя собствена фи-
зическа индивидуалност във вечността.
Също така този пасаЖ не казва, че ние
ще бъдем като Господ Исус, що се отна-
ся до боЖествените Му характеристи-
ки. Ние никога няма да имаме цялото
познание или цялата сила, нито пък ще
бъдем навсякъде по едно и също време.
Но ние ще бъдем като Господ Исус в
морално отношение. Ще бъдем завинаги
освободени от греха. Този пасаЖ не ни
дава достатъчно информация, за да за-
доволим напълно любопитството си, но
ни казва достатъчно, за да ни вдъхне уве-
реност и да насърчи нашата надеЖда.
„...по упрагкнението на силата Си да
покори и всичко на Себе Си." Преобра-
зяВането на нашите тела ще бъде извър-
шено със същата боЖествена сила, коя-
то Господ по-късно ще използва, за да по-
кори всичко на Себе Си. Господ „моЖе...
да спасява" (Евр. 7:25); „...да помага"
(Евр. 2:18); „да... пази" (Юда 24). А в този
стих научаваме, че Той мозке и да поко-
рява. „Защото Тоя Бог е наш Бог до веч-
ни векове; Той ще ни ръководи дори до
смърт" (Пс. 48:14).

147

филипяни4

VIII. Призив за хармония в отношения-
та меЖду вярващите, взаимна
помощ, радост, търпение, молит-
вен дух и дисциплина на мислене-
то (4:1—9)
4:1 Като използва за основа чудната на-
дежда, която е очертал пред очите на
Вярващите В предишния стих, сега апос-
толът се обръща към тях с едно увеща-
ние, В което ги моли да стоят твърдо в
Господа. Този стих е пълен с мили обръ-
щения към Вярващите. Най-напред Па-
вел ги нарича свои братя, и то не просто
„братя", а „възл!обени... братя". Освен
това той изразява мисълта, че копнее за
тях, т. е. желае да бъде отново с тях.
По-нататък апостолът говори за тях
като за негова радост и негов венец. Не-
съмнено той иске да каже, че те са него-
Вата радост сега и че ще бъдат негов ве-
нец пред Христовото съдилище. И пос-
ледно, той ги нарича „възлк)бени мои".
Апостолът наистина обича хората и
може би това е една от причините за го-
лямата резултатност на неговата ра-
бота за Господа.
4:2 Еводия и Синтихия са две жени от
църквата във филипи, които явно не мо-
гат да се разбират добре. Тук не са даде-
ни поВече подробности за причината на
тоВа тяхно неразбирателство (а може
би това няма и значение!).
Апостолът използва два пъти думата
„моля", за да покаже, че увещанието се
отнася в еднаква сила и до двете. Той ги
моли да бъдат „единомислени в Госпо-
да". За нас е невъзможно да бъдем един-
ни по отношение на нещата от всекид-
невния ни живот, но е напълно Възможно
да потискаме дребните си лични разли-
чия, за да можем да прославим Господа и
да съдействаме за напредъка на Негово-
то дело.
4:3 Има доста предположения по от-
ношение на това кой е искреният сът-
рудник (или другар по ярем20) на Павел,
към когото той се обръща В този стих.
Сред тях се срещат имената и на Тимо-

тей, и на Лука, но най-Вероятно става
въпрос за Епафродит. Павел го умолява
да помага на тези Жени, които са се
трудили заедно с него в благовестието.
Предполагаме, че тези две жени са имен-
но Еводия и Синтихия и че апостол Па-
вел се обръща към своя сътрудник с един
съвет, който е бил доказан от практи-
ката като много разумен. Често пъти,
когато има несъгласие между двама
души, то може да се разреши, когато
проблемът се представи пред трети чо-
век — някой, който може да погледне на
него зряло и духовно. Тук не става въпрос
за повърхностно и авоторитарно разг-
леждане на проблема, а за Вземане на ре-
шение на основание на Божието слово,
което да убеди спорещите в правотата
на този изход.
Когато тълкуваме израза „...се труди-
ха в делото на благовестието заедно с
мене", трябва да бъдем особено внима-
телни. Това в никакъв случай не може да
означава, че тези две жени са проповяд-
вали благовестието заедно с апостол
ПаВел. Има много начини, по които же-
ните могат да се трудят В делото на
благовестието — чрез оказване гостоп-
риемство на Христовите служители,
чрез посещения по домовете, чрез поуча-
ване на по-младите жени в църквата и
децата — но не чрез обществено служе-
ше или проповядване.
Друг един съработник на Павел е Кли-
мент. За него не знаем със сигурност
нищо повече. После апостолът спомена-
ва другите си съработници, чиите име-
на са в книгата на Живота. Това е един
прекрасен намек за вечното и неизрази-
мо блаженство, което съпровожда вяра-
та 6 Христос и служението за Него.
4:4 И отново Павел повтаря тук л1о-
бимото си увещание, като се обръща
към цялата църква. Тайната на това не-
гово увещание се крие в думите „в Госпо-
да". Независимо колко тежки могат да
бъдат обстоятелствата на живота, за
християнина винаги е Възможно да се
радва в Господа.

148

филипяш 4

ДЖаует споделя своя опит ß христия-
нската радост със следните думи:
„Християнската радост е едно наст-
роение, което не зависи от заобикалящи-
те ни обстоятелства. Ако тя зависеше
от тях, щеше да бъде толкова несигурна,
колкото е несигурен пламъкът на незащи-
тена свещ, запалена на открито през
ветровита нощ. В един миг той гори буй-
но и ярко, в следващия се свива до осно-
вата на фитила и едва мъЖдука или изоб-
що не гори. Но християнската радост
няма нищо общо с временните обстоя-
телства на този Живот и следователно
не е подвластна на Влиянието на отми-
наващия ден. В един момент условията
на моя Живот биха могли да изглеЖдат
като слънчев Ьнски ден, В друг — като
мрачно ноемврийско утро. Днес мога да
съм на сватба, утре — да отида на пог-
ребение. В един момент мога да спечеля
десет новопоВярвали за Господа чрезлю-
ето слуЖение, след което в продълЖение
на десетки дни да не спечеля нито един.
Да, дните са променливи като времето,
но християнската вяра остава постоян-
на. Къде се крие тайната на това славно
постоянство?
Ето къде: „Ето, Аз съм с Вас през Всич-
ките дни." Той е с нас през всичките про-
менливи дни. Той нито се променя, нито
се уморява. Той не е с мен само докато
времето е хубаво, за да ме напусне, кога-
то Врелгето стане лграчно и студено. Не
е като онези, които са мои приятели са-
мо докато сълг богат и преуспяващ и ко-
ито бързат да лхе изоставят, когато
обеднея или се проваля. Не стои до мен
само докато нося корона, за да скрие вед-
нага щом ми слоЖат трънен Венец. Той
е с лген през всичките ми дни —както ко-
гато преуспявам, така и когато скърбя;
както когато бие погребалната ксипбана,
така и когато звънят сватбените звън-
ци. „През всичките дни ": в деня на Живот
— в деня на смърт — в деня на съд. "21
4:5 В този стих Павел уВещаВа филипя-
ните да направят така, че тяхната кро-
тост да бъде позната от всички чове-

ци. Думата „кротост" моЖе да се преве-
де също така и като „снизходителност",
„търпимост", „отстъпчивост". Труд-
ността по отношение на този текст не
се съдърЖа толкова & разбирането на не-
говото значение, колкото в неговото из-
пълнение, и особено на последната му
част: „...от всички човеци".
„Господ е близо" моЖе да означава или
че Господ е тук сега, или че Неговото ид-
ване е наблшкило. И двете значения са
верни, макар че ние предпочитаме вто-
рото.
4:6 ВъзмоЖно ли е наистина христия-
нинът да не се безпокои за нищо? Да,
ВъзмоЖно е тогава, когато пребъдва В
изпълнената с вяра молитва. Останала-
та част от стиха обяснява как нашият
Живот моЖе да бъде освободен от греш-
но безпокойство. Ние трябва да предс-
тавяме всяко нещо пред Господа в мо-
литва. „Всяко нещо" означава „всичко".
Нищо не е прекалено голямо или прекале-
но малко, за да не заслуЖава вниманието
на Неговата загриЖеност и лк»бов!
Молитвата е не само действие, но и
атмосфера. Ние заставаме пред Госпо-
да В определено Време и отправяме към
Него оределени молби. Но освен това е
ВъзмоЖно да се Живее и в една апиюсфе-
ра на молитва. ВъзмоЖно е цялото нас-
троение на нашия Живот да бъде едно
молитвено настроение. МоЖе би дума-
та „молитва" в този стих обхваща ця-
лостното отношение на нашия Живот,
докато думата „молба" се отнася до
конкретните искания, които ние отпра-
вяме към Господа.
Също така нашите молби трябва да
бъдат изказани пред Бога с благодаре-
ние. Някой беше обобщил значението на
този стих, като беше казал, че ние тряб-
ва „да не се безпокоим за нищо, да се мо-
лим за всичко и да благодарим за Всяко
нещо".
4:7 Ако това отношение е характерно
за нашия Живот, БоЖият мир, който
никой ум не мозке да разбере, ще пази
сърцата ни и мислите ни в Христос

149

Филипяни4

Исус. Бозкият мир е едно усещане на сбя-
та увереност и задоволство, които из-
пълват Живота на вярващия, когато
той се облегне на Бога.
Облегнати на Йехова,
сърцата ни са напълно благословени.
Намерили в обещанието на Бога
съвършен мир,
който ги прави блаЖени.
Франсис Ридли Хавергал
И така, БоЖият мир превъзхожда
всеки ум. Хората от света изобщо не
могат да го разберат и дори християни-
те, които го притежават, откриват в
него нещо прекрасно и тайнствено. Те се
изненадват от собствената си липса на
безпокойство в еЖеднеВието, пред лице-
то на смъртта или във враЖдебни обс-
тоятелства.
Този мир пази сърцата ни и мисловния
ни Живот. Колко ни е необходим той
днес, когато целият свят боледува от
неврози, нервни сривове и душевни разс-
тройства!
4:8 Сега апостолът ни предлага един
последен съвет, свързан с мисловния ни
Живот. Библията навсякъде учи, че ние
моЖем да контролираме мислите си.
Правилно ли е тогава да издигаме пред
себе си една защитна преграда, като каз-
ваме, че сме безсилни да направим какво-
то и да било, когато умовете ни се из-
пълват с неЖелани мисли? Не, не е пра-
вилно, защото не сме безсилни. Ние наи-
стина моЖем да се отървем от неЖела-
ните мисли. Просто трябва да започнем
да мислим нещо полоЖително. Тайната
се крие в един добре познат принцип —
силата на новата, полоЖителна мисъл
изгонВа старата, отрицателна такава.
Човек не моЖе да мисли едновременно и
лоши неща, и за Господ Исус. Така че, ако
ви дойде на ум някоя лоша мисъл, вие вед-
нага трябва да се отървете от нея, като
започнете да размишлявате върху Лич-
ността и делото на Христос. Повечето
съвременни психолози и психиатри са

стигнали до същото решение на този
въпрос като апостол Павел. Те непре-
къснато изтъкват колко голяма е опас-
ността от негативното мислене.
Не са нуЖни много усилия, за да наме-
рим Господ Исус Христос в 8 cm. Всичко
онова, което е истинно, честно, правед-
но, лк)безно (или чисто), благодатно,
добродетелно и похвално се намира в
Него. Нека да разгледаме тези доброде-
тели една по една. „Истинно" означава
почтено или морално чисто. „Честно" е
онова, което е справедливо както по от-
ношение на Бога, така и по отношение на
човеците. Праведното се отнася до ви-
сокоморалния начин на Живот на един чо-
век. Лк>безното съдърЖа представата
за нещо, което предизвиква възхищение
или е приятно за гледане или размишле-
ние. Думата, преведена като „благодат-
но", би могла да се преведе и като „нещо
с добро име" или „благонадеждно". Доб-
родетелното, разбира се, е нещо, което
се слави с морално превъзходство, а пох-
валното — нещо, което заслуЖава пох-
вала.
В 7 cm. Павел уверява светиите, че Бог
ще пази техните сърца и мисли в Хрис-
тос Исус, като не пропуска да им напом-
ни, че те също носят отговорност за
това. Бог няма да пази чисти мислите на
човек, който не Желае те да бъдат пазе-
ни чисти.
4:9 И отново апостол Павел дава себе
си за пример на светия. Той увещава вяр-
ващите да правят това, което са научи-
ли от него и което са видели 6 неговия
Живот.
фактът, че това увещание следва уве-
щанието в 8 cm., е особено многозначи-
телен. Правилният начин на Живот е ре-
зултат от правилното мислене. Ако
мисленето на един човек е чисто, тога-
ва и Животът му ще бъде чист. От дру-
га страна, ако умът на един чоВек е из-
Вор на поквара, тогава моЖете да бъде-
те сигурни, че и потокът, който тече
от него, ще бъде пълен с безчестие. Ос-
вен това винаги трябва да помним, че

150

Филипяни 4

ако един човек мисли нещо зло доста-
тъчно дълго Време, най-накрая той ще го
и напраВи.
Онези, които Вярно следВат примера
на апостола, имат обещанието, че Бог
на мира ще бъде с тях. В 7 cm. се казВа,
че Бойкият мир е делът на онези, които
се молят, а тук — че Бог на мира е Дру-
гарят на тези, които Живеят сВят Жи-
Вот. Мисълта е, че общението с Бога ще
стане едно много интимно и истинно
преЖивяване за Всички, чийто Живот е
Въплъщение на истината.
IX. Благодарностите на Павел за па-
ричната помощ, която е получил
от светиите (4:10—20)
4:10 В пасаЖа от 10 до 19 cm. ПаВел го-
вори за Взаимоотношенията меЖду цър-
kßama ВъВ филипи и самия него ВъВ Връз-
ка с финансоВото му полоЖение. ЕдВа ли
моЖе да се преувеличи значението на те-
зи стихове за всички БоЖии светии, при-
зовани да преминат през Времена на ма-
териални затруднения и недоимък.
Павел е радостен, че след един дълъг
период от Време филипяните най-после
са му изпратили парична помощ за дело-
то на Господа. Той не ги обвинява за вре-
мето, през което не е получавал никак-
ва помощ, защото знае, че те са искали
да му помогнат, но не са имали благопри-
ятна Възможност за това. Мофат пре-
веЖда този текст така: „...защото то-
ва, което Ви е липсВало, не е било Жела-
ние да помогнете, а ВъзмоЖност да го
покаЖете."
4:11 В начина, по който апостолът
разглеЖда този финансов проблем, е за-
белеЖително да се видят Вниманието и
тактичността, с които той подхоЖда
към него. Павел не иска светиите да мис-
лят, че той се оплаква от недостига на
средства. Целта на апостола е да им по-
каЖе, че той не зависи от никакВи земни
обстоятелства. ПаВел се е научил... да
е доволен независимо от финасовото си
състояние. Задоволството е нещо по-ве-
лико от богатството, защото „макар и

да не произвеЖда богатство, то пости-
га същия резултат като него, като про-
гонва Желанието за него".
„Да дърЖиш главата си Високо изпра-
вена, когато стомахът ти е празен; да
гледаш открито, когато в дЖоба ти
няма пукната пара; да вървиш с щастли-
во сърце, когато не си получил заплата;
и да се радваш в Бога, когато всички на-
около са безверници — това е наистина
една благословена тайна." (Избрано)
4:12 Павел знае как да Живее в оскъд-
ност — без да има и най-необходимите
' неща — и знае също как да Жибее в изо-
билие, т. е. да има повече, отколкото му
е необходимо в момента. Навсякъде и
във всичко той е научил тайната и да
е сит, и да е гладен, и да е в изобилие, и
да е в оскъдност. Как апостолът е нау-
чил това? Просто като е уверен, че
всичко е по БоЖията Воля. Той знае, че
където и да бъде или В каквито и обсто-
ятелства да се намира, той е там, защо-
то Бог е наредил така. Ако е гладен, то
е защото Бог иска той да бъде гладен.
Ако е сит, то е, защото неговият Гос-
под е определил това. Като Верен пода-
ник, който предано слуЖи на сВоя Цар,
апостолът моЖе да каЖе: „Да бъде как-
то Ти искаш, Татко, защото така Ти се
е Видяло угодно."
4:13 На това място апостолът доба-
вя следните думи, които са се оказали за-
гадка за много хора: „За всичко имам
сила чрез Онзи, Който ме подкрепя."
Буквално ли трябва да приемаме тези
думи? Дали наистина апостолът смята,
че няма абсолкзтно нищо, което той не
моЖе да направи? Отговорът е след-
ният. Когато апостол Павел казва, че
има сила за всичко, той има предвид
всичко, което е по БоЖията воля. Той е
научил, че когато Бог заповядва нещо,
Той дава и силата, за да го извършим.
Знае, че Бог никога няма да го призове да
направи нещо, без да му даде и необходи-
мата благодат за това. Под „всичко"
тук най-вероятно трябва да разбираме

151

филипяни 4

не толкова Велики подбизи, колкото го-
леми лишения и понасяне на трудности.
4:14 Но Въпреки Всичко ПаВел Желае
филипяните да знаят, че са направили
добре, като са взели участие В неговата
скръб. Под „участие" Вероятно трябва
да се разбират парите, които те са му
изпратили, докато е бил В затвора.
4:15 В миналото филипяните са се от-
личили особено много в благодатта на
даването. По време на ранното слуЖе-
ние на Павел, когато той е излязъл от
Македония, нито една църква не е вляз-
ла във връзка с него и не му е помогнала
финансово освен тази на филипяните.
Наистина е забелеЖително да се Види
начинът, по който тези незначителни
на глед подробности са записани в без-
ценното БоЖие слово, за да останат за-
винаги. С това Словото иска да ни нау-
чи, че когато даваме на Господния слуЖи-
тел, Всъщност даваме на Господа. Гос-
под се интересува от всяка подробност.
Той запомня всяко малко нещо, което е
направено като за Него, и Го ВъзнаграЖ-
дава с добра мярка, натъпкана, стърсе-
на и препълнена.
4:16 Дори и когато апостолът е бил в
Солун, филипяните са му изпращали по-
мощ за неговите нуЖди един и два пъти.
Очевидно тези вярващи се стояли тол-
кова близко до Господа, че Той е могъл да
ги насочва дори и в тяхното даване. Све-
тият Дух е влоЖил В техните сърца то-
вара на гриЖата за апостол Павел и те
са отговорили на призива, като са му из-
пратили помощ един и два пъти, т. е.
два пъти. Когато си спомним колко кра-
тък е бил престоят на Павел В Солун,
ВиЖдаме, че тяхната помощ е била наи-
стина значителна.
4:17 Този стих ни помага да видим още
по-ясно какъв неегоистичен човек е апос-
тол Павел. Той много повече се радва на
техния плод, отколкото на техния пода-
рък. Много повече копнее за плода, кой-
то се умноЖава за сметка на филипяни-
те, отколкото да получи финансова по-
мощ от тях. И наистина, когато се да-

ват пари за Господа, става точно така.
Всички пари „се записват" в „счетовод-
ните книги" на Господа и ще бъдат въз-
върнати стократно в един бъдещ ден.
Всичко, което ние имаме, принадлеЖи
на Господа. ЗатоВа, когато даваме нещо
за Него, ние Всъщност Му даваме това,
което така и така Му принадлеЖи.
Християните, които спорят дали да да-
ват или да не дават десятък, всъщност
показват едно голямо неразбиране. Дава-
нето на десятък (една десета част) от
доходите е било дадено като заповед на
израилтяните, Живеещи под закона,
като минималното количество, което
те са били длъЖни да gaßam. Във века на
благодатта ние не трябва да се питаме
„Колко трябва да дам за Господа?", а
„Колко смея да задърЖа за себе си?"
Християнинът трябва да Желае да Жи-
вее пестеливо и Жертвоготовно, за да
моЖе да дава Все по-голяма част от сво-
ите доходи за делото на Господа, така
че да няма хора, които погиват, защото
не са чули Христовото благовестие.
4:18 Когато Павел казВа „...получих
всичко и имам изобилно", той няма пред-
вид „...всичко... без изклк>чение", а „всич-
ко... от което имахнуАда". За нас, които
ЖиВеем В консуматорското общество
на двадесети Век, е странно да чуем, че
един Господен слуЖител не проси пари, а
точно обратното — казВа, че има дос-
татъчно и дори изобилно. Безкрайните
християнски кампании за събиране на
средства в наши дни представляват
мерзост в очите на Бога и опозоряват
Христовото име. Те са напълно излиш-
ни. Хъдсън Тейлър каза веднъЖ: „ Когато
БоЖията работа се върши по БоЖията
Воля, никога няма да й липсват БоЖиите
средства." Бедата днес е там, че ние не
правим разлика меЖду работата за Бога
и работата на Бога. Напълно е възмоЖ-
но човек да работи нещо, което се нари-
ча християнско слуЖение и което моЖе
изобщо да не бъде по БоЖията воля. Там,
където има изобилие от пари, Винаги съ-
ществува много голяма опасност от за-

152

Филипини 4

почване на мероприятия, които не носят
печата на боЖестВеното одобрение.
Нека още веднъЖ цитираме Хъдсън Тей-
лър: „Това, от което трябва да се стра-
хуваме, не са недостатъчните средства,
а средствата, придобити по нечестен
начин."
Дарението, изпратено от филипяните
с л1обоВ и донесено на ПаВел от Епафро-
дит, е описано като „благоуханна ми-
ризма, Жертва приятна, благоугодна на
Бога". Има само още едно място, къде-
то тези думи се използват, и то за да
опишат Самия Христос (Еф. 5:2). ПаВел
дава много Висока оценка на Жертвого-
тоВната помощ от филипяните, като
описва какво означава тя за Бога. Тя се
издига като благоуханна Жертва към
Него, която е не само приятна, но и бла-
гоугодна.
ВъВ връзка с това ДЖаует ни предла-
га следния коментар:
„Колко огромни могат да бъдат пос-
ледствията от едно внимание, което из-
глежда дребно на вид! Ние сме си лшсли-
ли, че помагаме на един бедняк, а всъщ-
ност сме разговаряли с един Цар! Предс-
тавяли сме си, че благоуханието на наша-
та жертва е изпълнило въздуха само на
съседския дом, а ето че е проникнало в ця-
лата вселена. Предполагали слге, че сме
показали загриженост само към един Па-
вел, а откриваме, че сме служили на него-
вия Спасител и Господ. "22
4:19 ТоВа е моЖе би най-обичаният и
най-известният стих в цялата глава.
Обърнете Внимание, че това обещание
идва непосредствено след едно описание
на Вярно настойничество. С други думи,
тъй като филипяните са дали от своите
материални средства на Бога — дотол-
кова, че дори прехраната им е била заст-
рашена —то Бог ще снабди всяка тяхна
нуЖда. Колко е лесно да се извади този
стих от контекста и да се използва
като удобна възглавничка от онези хрис-
тияни, които с готовност харчат ог-
ромни пари за себе си и рядко мислят за
БоЖието дело: „Няма страшно. Какво-

то и да става, Бог ще снабди всяка ваша
нуЖда."
И макар да е вярно, че Бог наистина
снабдява нуЖдите на СВоите хора, moßa
обещание се отнася с особена сила за оне-
зи, чието участие 8 даването за Хрис-
тос е Вярно и всеотдайно. Те наистина
никога няма да изпитат нуЖда.
Не един път е било подчертавано, че
Бог снабдява нуЖдите на Своите хора не
от Своите богатства, а според Своите
богатства в слава в Христос Исус. Ако
един милионер даде на някое дете един
долар, той ще дава от СВоите богатс-
тва. Но ако даде сто хиляди долара за
нещо, което наистина си заслуЖава, той
ще дава според СВоите богатства. Начи-
нът, по който Бог снабдява нашите нуЖ-
ди, е според Неговите богатства в сла-
ва в Христос Исус! Има ли нещо по-голя-
мо от тях!
Уилиямз нарича 19 cm. „получаване на
чек от банката на вярата":
„...моят Бог..." — името на Банкера
„...ще снабди..." — обещанието за изп-
лащане на чека
„...всяка ваша нузкда..." — стойност-
та на чека
„...според Своето богатство..." — ка-
питалът на банката
„...в слава..." — адресът на банката
„...в Христос Исус"—подписът върху
чека, без който той няма стойност.23
4:20 Мисълта за изобилната БоЖия
гриЖа пораЖда в апостола Желание да
възхвали Бога, което той не моЖе да
сдърЖи. Това е подходящ начин за изразя-
ване на благодарността на всяко БоЖие
дете, което всеки ден изпитва милости-
вата БоЖия загриЖеност — не само В
снабдяването на материалните му нуЖ-
ди, но и в даването на ръководство, В по-
магането срещу изкушенията и В съЖи-
Вяването на западащия му молитвен Жи-
вот.
X. Заключителни поздрави (4:21—23)
4:21 Когато си представя как Вярващи-
те седят заедно и слушат написаното

153

Филипяни 4

от него Писмо, ПаВел не моЖе да не поз-
драви всеки светия в Христос Исус и да
не изпрати поздрави от братята, кои-
то са с него.
4:22 Споменаването на императорс-
кия дом ни принуждава да изпитваме
към този стих особена обич, макар и пър-
воначално да сме били готови да се разг-
неВим. Кои са тези хора от дома на Не-
рон, за които става въпрос тук? МоЖе
би това са само някои войници, които е
трябвало да пазят апостол Павел и ко-
ито са били спасени чрез негово слуЖе-
ние? МоЖе би са роби или свободни хора,
които са работели в двореца? Или този
израз вкл1очва някои магистрати от
римското правителство? Сега не мо-
Жем да каЖем със сигурност кои са тези
хора, но моЖем да каЖем, че този стих е
една прекрасна ил1острация на истина-
та, че и християните като гущерите
могат да се промъкват навсякъде —
дори и в царските палати (Пр. 30:28)!
Благовестието не познава граници. То
моЖе да проникне и през най-здраВите
стени. МоЖе да хване корени точно сред

онези, които се стремят да го изкоре-
нят. Да, истина е, че и портите на ада
няма да надделеят на църквата на Исус
Христос!
4:23 Павел завършва Посланието със
своите характерни поздрави. Благодат-
та блестеше на първата страница на
това Писмо и сега я намираме да блести
и на последната. От изобилието на чо-
вешкото сърце говори устата. Сърцето
на Павел изобилства с най-великото
нещо през всички векове—БоЖията бла-
годат чрез Христос, и затова никак не е
чудно, че тази скъпоценна истина изти-
ча през всяка „пора" на неговия Живот.
Пол Рийс ни предлага следното заклкоче-
ние:
„Току-що най-Великият от човеците е
написал своето най-топло Писмо. Зада-
чата на лЬбовта е приклЪчена. Денят е
завършил. Веригата Виси на ръката на
апостола. Войникът стои и го пази. Но
нищо! Духът на Павел е свободен! Умът
му е чист! И сърцето му свети!
На следващата сутрин Епафродит
тръгва за филипи!"24

154

филипяни — Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(Въведение)   Н.   A.   A.   Kennedy,
Philippians,   The  Expositor's   Greek
Testament, 111:407.
2)	(1:1) J. H. Jowett, The High Calling, p. 2.
3)	(1:7) W. E. Vine, The Epistles to the
Philippians and Colossians, p. 23.
4)	(1:10) Когато проследим етимоло-
гията на думата, преВедена като
„искрени" (eilikrines), ще Видим, че
тя е означавала „несмесен" или
„слънцеустойчив". Второто значе-
ние е много близко до значението на
английската дума „sincere" (букВ.
„без Восък"). Когато един добросъ-
вестен скулптор извайВа статуя
от бял мрамор и намери някаква
тъмна Жилка в нея, той ще направи
всичко възмоЖно, за да издяла камъ-
ка така, че да не остане и следа от
нея. Недобросъвестният скулптор
моЖе да покрие Жилката, като из-
маЖе мястото с Восък, но когато
статуята се изнесе навън, слънце-
то ще стопи Восъка и нечестието
на скулптора ще стане явно.
5)	(1:11)  Lehman  Strauss,  Devotional
studies in Philippians, p. 63.
6)	(1:13) T. W. Drary, The Prison Ministry
of St. Paul, p. 22.
7)	(1:20) Guy King, Joy Way, p. 33.

8)	(1:21) Jowett, Calling, p. 34.
9)	(2:1)    F.    B.    Meyer,    Devotional
Commentary on Philippians, pp. 77—79.
10)	(2:5) King, Joy Way, p. 51.
11)	(2:6) Е. Н. Gifford, The Incarnation,
pp.44,45.
12)	(2:11) Charles R. Erdman, няма други
данни.
13)	(2:17) George Williams, The Student's
Commentary on the Holy Scriptures, p.
931.
14)	(3:7) King, Joy Way, p. 81.
15)	(3:10) Jowett, Calling, p. 217.
16)	(3:10)/Ш.,рр.81,82.
17)	(3:10) Hudson Taylor, quoted by Mrs
Howard Taylor in Behind the Ranges, p.
170.
18)	(3:10)     C.    A.     Coates,     further
documenatation unavailable.
19)	(3:17) Strauss, Philippians, p. 202.
20)	(4:3) „Другар no ярем" (на гръцки
една дума — su(n)zugos) моЖе да
бъде и собствено име (Sunzugus).
Макар и да не се среща никъде дру-
гаде, тази дума спокойно моЖе да
означава име, и то име на роб.
21)	(4:4) Jowett, Day by Day, pp. 169—171.
22)	(4:18)/Щр.225.
23)	(4:19) Williams, Student's Commentary,
p. 934.
24)	(4:23) Paul Rees, The Adequate Man, p.
127.
8)	
155

филштяни — Библиография

Библиография
Erdman, С. R.,
Tfie Epistle of Paul to the Philippians,
Philadelphia: Westminster Press, 1928.
Gifford, Е. Н.,
The Incarnation: A Study of the Philippians,
London: Hodder & Stoughton, 1897.
Jowett, J. H.,
The High Calling.,
London: Andrew Melrose, 1909.
Kelly, William,
Lectures on Philippians and Colossians,
London: G. Morrish, n. d.
Kennedy, H. A. A.,
„Philippians," The Expositor's Greek
Testament, Vol. Ill,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1961.

King, Guy H.,
Joy Way,
London: Marshall, Morgan & Scott, 1954.
Meyer, F. B.,
Devotional Commentary on Philippians,
Grand Rapids: Kregel Publications, 1979.
Rees, Paul,
Tfie Adequate Man,
Westwood, N. J.: Fleming H. Revell Co.
1959.
Strauss, Lehman,
Devotional studies in Philippians. Neptune,
N. J.: Loizeaux Bros. Publishers, 1959.
Vine, W. E.,
The Epistles to the Philippians and
Colossians,
London: Oliphants, 1955.

156

Посланието на апостол Пабел към колосяните
„Да навлезеш в това Послание, да размишляваш върху неговите боговдъховени
мисли, облечени в боговдъхновен език, да позволиш на светлината и силата на тези
мисли да изпълнят душата ти и да моделират ^кивота ти, означава да се обогатиш
както за времето, така и за вечността."
Р. Ленски

Въведение
I.	Уникално място в канона
Повечето от Писмата на Павел са били
адресирани до събрания 6 големи или ваЖ-
ни градове: Рим, Коринт, Ефес, филипи.
Колос е град, който бил вшкдал и по-доб-
ри дни. Събранието в Колос не е било осо-
бено известно дори и по времето на ран-
ната църковна история. Въщност, ако
не беше това боговдъхновено Послание
до колосяните, днес Колос щеше да бъде
само едно име, познато на студентите
по древна история.
Но макар че градът, където е било из-
пратено това Писмо, не е бил особено
ваЖен, самото Писмо е много ваЖно.
Заедно с Йоан 1 и Евреи 1, Колосяни 1
представлява най-прекрасното описание
на абсолютната боЖественост на на-
шия Господ Исус Христос. Спокойно мо-
Жем да каЖем, че високата оценка на не-
говата стойност наистина не е преуве-
личена, тъй като в доктринално отно-
шение то има фундаментално значение
за цялото християнско учение.
Писмото също така съдърЖа богати
наставления върху християнските взаи-
моотношения, култовата религия и
християнския Живот.
II.	Авторство
Полозкителните свидетелства за ав-
торството на Павел за това Послание
са толкова убедителни, че до деветнаде-
сети век няма доказателства за никакви

съмнения в това отношение. Особено
силни са външните свидетелства. Сред
онези, които цитират това Писмо, спо-
менавайки често и името на Павел като
негов автор, са Игнатий, Юстин Мар-
тир, Теофил от Антиохия, Тертулиан и
Ориген. Както Маркионският канон,
така и Мураторианският канон приема,
че Посланието до колосяните е автен-
тично Павлово Писмо.
Вътрешните свидетелства вклктват
простия факт, че авторът на Послани-
ето три пъти споменава името си (1:1,
23; 4:18). Самото съдърЖание на Писмо-
то е в унисон с тези споменавания. Начи-
нът на излоЖение на учението, последва-
но от едно увещание за дълг, е също ти-
пичен за апостола. Но моЖе би най-убе-
дителното доказателство за автен-
тичността на това Писмо е силната му
връзка с Посланието до филимон, за ко-
ето няма съмнения, че е написано от Па-
вел. Петима от мъЖете, чиито имена се
споменават в Посланието до филимон,
се срещат и в Посланието до колосяни-
те. Дори и такъв критик като Ренан е
бил убеден от сходствата на това Пос-
лание с Писмото до филимон, а той е
имал съмнения относно неговото автор-
ство.
Аргуметите против авторството на
Павел се позовават на речниковия със-
тав, учението за Христос и явните асо-
циации с гностицизма. Във връзка с реч-
никовия състав на Колосяни трябва да
каЖем, че в него наистина се използват
нови думи на мястото на лкзбими Павло-
ви думи. Самън, един консервативен бри-

157

Колосяни

тански изследовател от миналия Век, се
противопоставя много умело на този
аргумент, като казВа: „Не мога да се съг-
лася с предполоЖение, което казва, че чо-
век, който пише ново съчинение, не тряб-
ва да използва думи, които не е използвал
в предишните си съчинения, от страх да
не загуби своята идентичност.и1 Що се
отнася до христологията на Колосяни,
определено трябва да каЖем, че тя съв-
пада с тази на филипяни и Йоан, и само
онези, които Желаят да изкарат божес-
твеността на Христос развитие от
езичеството, появило се през Втори Век,
могат да имат проблеми В това отно-
шение.
Колкото до гностицизма, ще използва-
ме мнението на либералния шотландски
изследовател Мофат, който смята, че
ранният етап на гностицизма, предста-
вен в Колосяни, е могъл спокойно да съ-
ществува и през първи век.2
Следователно моЖем да каЖем, че aß-
торстВото на Павел Върху Посланието
към колосяните почива на твърда ос-
нова.
III. Датиране
Като едно от „Затворническите Посла-
ния" Колосяни е могло да бъде написано
по време на двегодишния престой на
апостола в затвора в Кесария (Деян.
23:23; 24:27). Но тъй като там Павел
(един толкова признателен християнин)
е Живял В дома на благовестителя Фи-
лип, изглеЖда невероятно, че е пропуснал
да спомене неговото име в това Писмо.
Има предположения, че апостолът е бил
известно време и в затвора в Ефес, но
това изглеЖда още по-невероятно.
Предпочитанията на изследователите
за времето на написването на това Пос-
лание клонят към средата на пърВото
затваряне на Павел в Рим — около 60 г.
сл. Хр. (Деян. 28:30,31).
За щастие както винаги, така и сега,
разбирането на тази книга не зависи от
цялостното познаване на обстоятелст-
вата, при които тя е била написана.

IV. Историческа обстановка и тема
Колос е бил град в провинция фригия —
област, позната под името Мала Азия.
Той се е намирал на десет мили източно
от Лаодикия и на тринадесет мили Юго-
източно от Иерапол (вЖ. 4:13). Отстоял
е също така на около сто мили източно
от Ефес, В началото на един проход В
планинската Верига Кадмиан (тясна дол-
чинка с дълЖина дванадесет мили) —
една от спирките на Военния маршрут
от Ефрат към западния сВят. Колос се
е намирал на река Ликос, която тече на
запад и скоро след като излезе от Лаоди-
кия, се Влива В река Меандър. На това
място потокът, който идва от топли-
те извори на Иерапол, се съединява със
студената река от Колос и затова Вода-
та при Лаодикия е хладка. Иерапол е бил
както балнеоложки, така и религиозен
център, докато Лаодикия е била столи-
цата на долината. Колос е бил по-голям
град преди новозаВетното Време. Пред-
полага се, че името му произхоЖда от ду-
мата „colossus", сВързана с фантастич-
ните форми на варовиковите образу-
вания.
Ние не знаем кога за пръВ път благо-
вестието е стигнало до Колос, но знаем,
че когато ПаВел е писал това Писмо,
той Все още не се е бил срещал с Вярващи-
те от този град (2:1). Обиковено се смя-
та, че този, който е занесъл най-напред
благата вест за спасението В Колос, е
Епафрас (1:7). Много хора вярват, че той
е повярвал чрез Павел по време на двего-
дишния престой на апостола В Ефес.
Фригия е била област В проконсулска
Азия, а ние знаем, че Павел е бил Във Фри-
гия (Деян. 16:6; 18:23), без обаче да е бил
В Колос (2:1).
Знаем също така от самото Писмо, че
едно лъЖеучение, което по-късно стаВа
известно в зрялата си форма като гнос-
тицизъм, е започнало да заплашва църк-
вата В Колос. Гностиците са се гордее-
ли със своите знания (гр. gnosis). Те са
твърдели, че притеЖават по-превъзход-

158

Колосяни

ни знания от апостолите, и са се опит-
вали да създадат Впечатлението, че чо-
век не моЖе да бъде истински щастлив,
ако не е въведен в по-дълбоките тайни на
техния култ.
Някои от гностиците са отричали ис-
тината за човешката природа на Хрис-
тос. Според тях „Христос" бил някакво
боЖествено влияние, което било дошло
от Бога и било слязло върху Човека Исус
по време на Неговото кръщение. Освен
това те са проповядвали, че Христос
бил напуснал Исус точно преди Негово-
то разпъване. В резултат на това —
казвали те — Исус бил умрял, докато
Христос не бил умрял.
Някои разклонения на гностицизма са
учели, че меЖду Бога и материята има-
ло духовни същества, намиращи се на
различни нива. Те са възприели това мне-
ние като опит да обяснят произхода на
злото. А. Т. Робъртсън дава следното
пояснение:
„Размишленията на гностиците зася-
гат в самата си същност произхода на
Вселената и съществуването на злото.
Те приемат, че Бог е добър, но че въпреки
това злото съществува. Според тяхна-
та теория злото е присъщо на материя-
та. И тъй като един добър Бог не би мо-
гъл да сътвори зла материя, те измис-
лят съществуването на йерархия от
еманации, еони, духове и ангели, които за-
емат различни нива меЖду Бога и мате-
рията. Според тази идея първият еон е
произлязъл от Бога, вторият —от пър-
вия и т. н., докато се е появил един еон,
който е достатъчно отдалечен от Бога,
така че Бог да не бъде замърсен от създа-
ването на зла материя и едновременно с
това достатъчно близък, за да моЛе да
свърши тази работа. "3
Някои от гностиците, които са вяр-
вали, че греховността е присъща на тя-
лото, са се отдавали на аскетизъм —
система от действия, характеризираща
се с лишения, отказ от удобства и дори
самонаказване, като опит за достигане
на no-висше състояние. Други са отива-

ли В противоположната крайност, като
са се отдавали на плътски удоволствия,
казвайки, че тялото няма значение и че
то не оказва никакво влияние върху ду-
ховния Живот на човека!
ИзглеЖда, че в събранието в Колос е
имало следи и от две други заблуди: ан-
тиномианизъм и 1одеизъм. Антиномиа-
низмът е бил учение, според което човек,
който Живее под благодат, не трябва да
се самоконтролира, но е свободен да даде
пълна воля на телесните си Желания и
страсти. Старозаветният 1одеизъм пък
се е изродил в система от формални це-
ремонии, с които човек се е надявал да
достигне праведност пред Бога.
Заблудите, съществували в Колос, се
срещат и в наши дни. Гностицизмът съ-
ществува под различни форми В христи-
янската наука, мормонизма, свидетели-
те на Йехова, обединителната църква и
други култови системи. Антиномианиз-
мът е характерен за всички, които каз-
ват, че тъй като сме под благодат, мо-
Жем да Живеем както ни се иска. Първо-
начално 1одеизмът е бил дадено от Бога
откровение, чиито форми и ритуали са
имали за цел да внушават духовни исти-
ни по един образен начин, както това се
виЖда от Посланието към евреите и от
други места в НЗ. Постепенно обаче
той се е превърнал в една система, коя-
то отдава по-голямо значение на сами-
те форми, отколкото на тяхното съ-
дърЖание, пренебрегвайки по този начин
духовното им значение. Той има своето
съответствие в многото религиозни
системи, които проповядват, че човек
моЖе да заслуЖи БоЖието благоволение
чрез своите собствени дела, пренебрег-
вайки или отричайки грешното си състо-
яние и необходимост от спасение единс-
твено чрез Бога.
В Посланието към колосяните апос-
тол Павел се противопоставя много
умело на всички тези заблуди, като по-
казва славата на личността и делото на
нашия Господ Исус Христос.

159

Колосяни 1

Toßa Послание показва удивителна
прилика с Писмото на Павел до ефесяни-
те, без обаче да се повтаря. Посланието
към ефесяните вшкда вярващите като
едни, които са слоЖени да седят заедно с
Христос в небесни места, а Посланието
към колосяните описва вярващите на зе-
мята, докато Христос, тяхната просла-
вена Глава, е в небесата. Ударението в
Ефесяни пада на факта, че вярващият е
в Христос, докато Колосяни наблягат
върху истината, че Христос е във вярва-
щия, че Той е неговата славна надеЖда.
Схема на изложението
I.    Докрината за превъзходството на
Христос (1 и 2 гл.)
A.	Поздрав (1:1,2)
Б.   Благодарението и молитвата на Па-
вел за вярващите (1:3—14)
B.	Славата на Христос като Глава на
църквата (1:15—23)
Г.   СлуЖението, което е поверено на
Павел (1:24—29)
Д.   Пълнотата на Христос, сравнена с
опасността от философия, законни-
чество, мистицизъм и аскетизъм
(2:1—23)

В Ефесяни вниманието е насочено към
църквата като „Тялото" на Христос,
пълнотата на Този, Който изпълва всич-
ко във всички (Еф. 1:23) — оттук и уда-
рението върху единството на Христо-
вото тяло. В Колосяни 1 се набляга осо-
бено силно върху истината за Христос
като Глава на църквата и необходи-
мостта да се дърЖим здраво за Нея
(2:18,19), като Му се подчиняваме. Чети-
ридесет и четири от 155-те стиха в
Ефесяни са подобни на стихове, които се
намират и в Колосяни.
II. Дългът на вярващия към превъзход-
ния Христос (3 и 4 гл.)
A.	Новият Живот на вярващия: събли-
чането на стария и обличането на
новия човек (3:1—17)
Б. Подходящото поведение за членове-
те на християнското домочадие
(3:18—4:1)
B.	Молитвеният Живот на вярващия
за членовете на християнското до-
мочадие (4:2—6)
Г.   Поглед към някои от съработници-
те на Павел (4:7—14)
Д.   Поздрави и наставления (4:15—18)

Коментар
I.   Докрината за превъзходството на
Христос (1 и 2 гл.)
А. Поздрав (1:1,2)
1:1 В дните, когато е бил писан НЗ, е
било нещо обичайно да се започне едно
писмо с името на автора. Затова и Па-
вел започва това Писмо с думите: „с Бо-
укията воля апостол Исус Христов".
Апостолът е бил човек, специално изпра-
тен от Господ Исус като вестител. За
да бъде потвърдено посланието, което
са проповядвали, апостолите са получа-

вали власт да извършват чудеса (2 Кор.
12:12). В НЗ четем също така, че в опре-
делени случаи, когато апостолите са по-
лагали ръцете си върху вярващите, е бил
даден Светият Дух (Деян. 8:15—20;
19:6). Днес в света няма апостоли в този
смисъл на думата и е безмислено хората
да казват, че са наследници на първите
дванадесет апостоли. Текстът в Ефеся-
ни 2:20 се разбира от много хора като
указание, че делото на онези, които са
притеЖавали дарбите на апостоли и
пророци, е засягало главно основаването
на църквата, за разлика от дарбите на
благовестители, пастори и учители (Еф.
4:11), които продълЖават да действат
и в тази диспенсация.

160

Колосяни 1

Проследявайки произхода на своето
апостолстВо, Павел заявява, че то му е
било дадено с Бозкията боля (вЖ. също
Деян. 9:15; Гал. 1:1). То не е занятие, ко-
ето той е избрал сам за себе си или за ко-
ето е бил обучен от човеци. Нито е
пост, на който е бил назначен по човеш-
ка запоВед. НегоВото апостолстВо не е
„от човеци" (като източник), нито
„чрез човеци" (като начин на получава-
не). Точно обратното, той изпълнява ця-
лото свое слуЖение със сериозното съз-
нание, че Самият Бог го е избрал за апос-
тол.
По времето, когато Павел пише това
Писмо, заедно с него е и брат Тимотей.
Обърнете внимание на отношението на
Павел към Тимотей — че в него няма ни-
какви официалности. Както Павел, така
и Тимотей са братя в Христос; в техни-
те отношения няма и намек за някакВа
йерархия, за различни рангове на църков-
ни слуЖители с помпозни титли и отли-
чително облекло.
1:2 Писмото е адресирано „до сбети-
те и верни братя 6 Христа, които са в
Колос". Това са две от лкзбимите обръ-
щения, с които в НЗ се назовават всич-
ки християни. Те са свети, защото са
отделени от света за Бога, в резултат
на което водят свят Живот. Обръщени-
ето „верни братя" показва, че те са
деца на един общ Баща чрез вяра в Гос-
под Исус Христос, т. е. че те са вярва-
щи братя и сестри. На други места в НЗ
християните са наречени също така
„ученици" и „вярващи".
Изразът „6 Христа" говори за тяхно-
то духовно полоЖение. В момента на спа-
сението Бог поставя християните в
Христос, като ги приема във Възлюбе-
ния Си. От този момент нататък те
вече имат Неговия Живот и Неговото
естество. Бог вече не ги виЖда като
деца на Адам или като паднали човеци, а
ги виЖда В цялата приемлиВост на СВоя
Собствен Син. Изразът „6 Христа" съ-
дърЖа идеята за интимност, приемане и
сигурност в много по-голяма степен, от-

колкото който и да било човешки ум
моЖе да я разбере. Географското место-
полоЖение на тези вярващи е указано в
израза „които са 6 Колоса". Наистина е
съмнително дали някога щяхме да чуем
за този град, ако в него не беше пропо-
вядвано благовестието и ако нямаше
спасени души.
Сега Павел се обръща към светиите с
лкюимия си поздрав: „Благодат и мир на
вас от Бога, нашия Отец, и Господа
Исуса Христа." Едва ли има други две
думи, които да могат да изразят по-доб-
ре благословенията на християнството,
от думите „благодат и мир". „Благо-
дат" е често срещан гръцки поздрав, а
„мир" — обичаен еврейски поздрав. И
гърците, и евреите са се поздравявали с
тези думи при среща или при раздяла. Па-
вел обединява двете думи в един поздрав,
в резултат на което извисява тяхното
значение и начина им на употреба. Благо-
датта представя Бога като Един, Кой-
то се смилява над грешното и загубено
човечество в л1обов и неЖно снизхоЖде-
ние. Мирът обобщава всичко онова, ко-
ето идва В ЖиВота на един човек, който
приеме БоЖията благодат като пода-
рък. Р. ДЖ. Литъл ни предлага следното
описание на този поздрав: „Благодатта
MOike да означава лтого неща. Тя прили-
ча на един празен чек. Мирът е част от
наследството на християнина и ние не
трябва да позволим на дявола да ни го
отнеме." Редът на думите също е мно-
гозначителен: най-напред благодатта, а
след това — мирът. Ако Бог не се беше
отнесъл към нас най-напред с лк>бов и
милост, ние все още щяхме да бъдем в
греховете си. Но тъй като Той е поел
инициативата и е изпратил Сина Си да
умре за нас, сега ние моЖем да имаме мир
с Бога, мир с човеците и БоЖия мир в ду-
шите си. Но дори и след всичко казано до-
тук ние чувстваме колко е невъзмоЖно
да определим достатъчно добре значе-
нието на тези две велики думи.

161

Колосяни 1

Б. Благодарението и молитвата на
Павел за вярващите (1:3—14)
1:3 След като е поздравил светиите В
Колос с думи, които стават нещо като
пароли В християнството, апостолът
сега прави нещо, което също така е мно-
го характерно за него — пада на колене,
за да благодари на Бога и да Му се помо-
ли. ИзглеЖда, че апостолът винаги за-
почва своята молитва с възхвала на Гос-
пода, което е добър пример за подраЖа-
ние и от нас. Неговата молитва е отп-
равена към Бога и Отца на нашия Гос-
под Исус Христос. Молитвата е неизра-
зимата привилегия да бъдем приети от
Суверенния Господар на вселената. Тук
естествено се налага следният въпрос:
„Как смее един обикновен човек да зас-
тане в угасяващото присъствие на без-
крайно великия Бог?" Отговорът се на-
мира в същия този текст. Славният и
величествен Бог на вселената е и Отец
на нашия Господ Исус Христос. По този
начин Този, Който е безкрайно високо, е
станал безкрайно близко. И тъй като
ние, вярващите в Христос, споделяме
Неговия Живот, то Бог е и наш Отец
(Йоан 20:17). Ние моЖем да се прибли-
Жим до Него чрез Христос. Сам по себе
си изразът „като се молим винаги за
вас" не изглеЖда особено забелеЖителен,
но когато си спомним, че той описва ин-
тереса на Павел към хора, които апос-
толът никога не е срещал, ще видим, че
той не е толкова незабелеЖителен. Мно-
го често ние се затрудняваме да споме-
нем имената на нашите собствени род-
нини и приятели пред трона на благо-
датта, а помислете си само какъв тряб-
ва да е бил молитвеният списък на Па-
вел! Той се е молил не само за онези, кои-
то е познавал, но и за християни в отда-
лечени места, които е знаел само по име-
на, казани му от други хора. Неуморният
молитвен Живот на Павел наистина ни
помага да го опознаем по-добре.
1:4 Павел вече е чул за вярата на коло-
сяните в Христос Исус и за лк)бовта им

към всички светии. Най-напред апосто-
лът споменава вярата им в Христос
Исус. Това е мястото, където и ние
трябва винаги да започваме. В съвремен-
ния свят има много религиозни хора, ко-
ито непрекъснато говорят за своята
лкзбов към другите. Но ако поговорите
малко с тях, ще видите, че те нямат ни-
каква вяра в Господ Исус. Такава една
лк)бов е празна и безсмислена. От друга
страна пък, има хора, които на думи
имат вяра в Христос, но вие напразно
ще търсите доказателства за лк)бов в
техния Живот. Павел би се усъмнил в ис-
тинността и на тяхната вяра. Трябва
да има истинска вяра в Спасителя и тази
вяра трябва да бъде доказана чрез Живот
на л!обов към Бога и нашите блиЖни.
Павел говори за вярата, която е 6
Христос Исус. Това е много ваЖно. Гос-
под Исус Христос винаги се преставя в
Писанието като единствения Обект на
вярата. Например човек моЖе да има не-
ограничена вяра в една банка, но тази
вяра ще му свърши работа само дотога-
ва, докогато банката не фалира. Вярата
сама по себе си не ни осигурява запазва-
нето на парите, ако банката не се ръко-
води правилно. Така е и в духовния Жи-
вот. Вярата сама по себе си не е доста-
тъчна. Тя трябва да има за свой обект
Господ Исус Христос. И тъй като Той
никога няма да фалира, никой, който упо-
вава на Него, няма никога да бъде разоча-
рован.
Фактът, че Павел е чул за тяхната
вяра и за тяхната лк)бов, показва, че ко-
лосяните не са били тайни вярващи. НЗ
не предлага ообено насърчение за онези,
които Желаят да Живеят като тайни
ученици. Според учението на БоЖието
Слово, ако един човек наистина е приел
Спасителя, той неизбеЖно изповядва
Христос пред хората.
Л1обовта на колосяните е към всички-
те светии. Тя не е нито ограничена,
нито сектантска. Тези християни не
обичат само хората от своето местно
събрание, а се отнасят с топлина и изо-

162

Колосяни 1

билна лк)боВ към Всички, които са истин-
ски Вярващи. Това трябва да ни поучи и
нас, така че нашата л1обов да не бъде
тесногръда или ограничена само към вяр-
ващите от нашето местно събрание или
към мисионерите от нашата собствена
страна. Ние трябва да разпознаваме ов-
цете на Христос навсякъде, където ги
срещаме, и да показваме обичта си към
тях винаги, когато е възмоЖно.
1:5 Връзката меЖду този стих и пред-
ходния пасаЖ не е съвсем ясна. Трудно е
да се каЖе дали той е свързан с 3 cm.:
„Благодарим... по причина на онова, за
което се надяваме, което се пази за бас
6 небесата", или с втората половина на
4 cm.: „...л1обовта ви към всички светии,
по причина на онова, за което се надя-
ваме, което се пази за вас в небесата".
И двете тълкувания са верни. Апосто-
лът би могъл да благодари не само за
тяхната вяра и за тяхната лк>бов, но и
за бъдещото наследство, което един ден
ще бъде тяхно. От друга страна, също
така е вярно, че вярата в Христос Исус
и л!обовта към всички светии се упраЖ-
няват предвид това, което ни очаква в
бъдеще. И в двата случая виЖдаме, че
тук Павел изброява трите основни доб-
родетели на християнския Живот: вяра,
лкобов и надеЖда. Тези три добродетели
са споменати също и в 1 Коринтяни 13:13
и в 1 Солунци 1:3; 5:8. Лайтфут казва
така: „Вярата почива Върху миналото,
лкзбовта действа в настоящето, а на-
деЖдата гледа към бъдещето. "4
В този стих надеЖдата не означава
състояние на чакане или нетърпеливо
очакване на нещо, а се отнася no-скоро до
БоЖието обещание за нас. То е изпълне-
нието на нашето спасение, т. е. момен-
тът, в който ние ще бъдем занесени в не-
бето и ще влезем във вечното си наслед-
ство. Колосяните са слушали вече за
тази надеЖда по-рано — моЖе би кога-
то Епафрас им е проповядвал благовес-
тието. Словото, което те са чули, е
описано като „истинското слово на бла-
говестието" или „словото на истината

на благовестието". Тук благовестието
е представено като послание на истинс-
ката блага вест. МоЖе би, когато е пи-
сал тези думи, Павел си е мислел за лъж-
ливите учения на гностиците. Някой
беше определил истината като онова,
което Бог казва за нещо (Йоан 17:17).
Благовестието е истинно, защото е Бо-
Жие слово.
1:6 Истината на благовестието е
дошла до колосяните така, както и в це-
лия тогавашен свят. Това не трябва да
се разбира в абсолк>тен смисъл. То не
моЖе да означава, че всеки човек в света
вече е чул благовестието, но би могло да
означава, че хора от всеки народ са чули
благата вест за спасението (Деян. 2). Би
могло също така да означава, че благо-
вестието е предназначено за всички хора
и че то се разпространява във всички
страни без ограничения. Освен това тук
Павел описва и неизбеЖните резултати,
до които то води. В Колос, както и Във
всички други части на света, където се
проповядва благовестието, „то принася
плод и расте"5. Това е казано, за да се
подчертае свръхестествената природа
на благовестието. В природата обикно-
вено растението не моЖе едновременно
да дава плод и да расте. Често пъти то
трябва да се подкастри, за да моЖе да
даде плод, защото ако се остави да рас-
те неограничено, ще нарасне само на кло-
ни и на листа, а не на плод. Но благовес-
тието прави и двете неща едновремен-
но. То не само принася плод чрез спасени-
ето на души и изграЖдането на светии-
те, но се и разпространява от град на
град и от страна на страна.
Точно такъв е и резултатът от бла-
говестието в Живота на колосяните от
деня, когато са чули и познали БоЖия-
та благодат в истина. Освен че то е до-
вело до количествено нарастване на цър-
квата в Колос, то е дало плод и в Живо-
та на вярващите като духовен растеЖ.
ИзглеЖда, че през първи век евангели-
ето е вървяло с много големи стъпки,
достигайки Европа, Азия и Африка, като

163

Колосяни 1

е показало много по-голям напредък, от-
колкото повечето хора са могли да пред-
положат. И въпреки това нямаме осно-
вание да мислим, че то е достигнало до
всички краища на земята. Тук БоЖията
благодат се използва като едно прекрас-
но описание на посланието на благовес-
тието. Нима има по-добър начин за из-
разяване на благата вест от чудната ис-
тина за БоЖията благодат, излята изо-
билно върху виновните човеци, заслуЖа-
ващи БоЖия гняв!
1:7 Апостолът изрично казва, че вяр-
ващите са чули посланието на благовес-
тието и са го познали лично в своя Жи-
вот от Епафрас. Павел препоръчва
Епафрас като свой възлЗобен съработ-
ник и верен Христов слуЖител за тях. В
тези думи няма и следа от язвителност
или завист. Апостолът не завиЖда ни
най-малко, когато друг проповедник по-
лучава похвала. Всъщност той пръв бър-
за да изкаЖе полоЖителна оценка за ра-
ботата на другите Господни слуЖители.
1:8 Именно от Епафрас и самият Па-
вел е чул за лк>бо6та на колосяните 6
Духа. Това не е една обикновена човешка
обич, а истинка лк)бов към Господа и към
Неговия народ, създадена от обитава-
щия в нас Дух на Бога. Това е и единст-
веното споменаване на Светия Дух в
Посланието към колосяните.
1:9 След като е изказал своето благо-
дарение, Павел сега отправя към Бога
една застъпническа молитва за светии-
те. Ние вече споменахме колко широк е
диапазонът на молитвените интереси
на апостола, но нека още веднъЖ подчер-
таем, че неговите молби винаги съот-
ветстват на нуЖдите на БоЖиите хора
от дадено място. Той не се моли изобщо,
а конкретно. Тук той отправя към Бога
четири отделни молби относно колося-
ните: (1) за духовно проникновение; (2) за
достойна обхода; (3) за изобилна сила (4)
и за благодарствен дух.
В неговите молби няма нищо посредс-
твено или скъперническо. Това се Вшкда
особено ясно в 9,10 и 11 cm. от употре-

бата на такива думи като „пълна", „вся-
ко" и „всичко": (1) „пълна духовна мъд-
рост и проумяване" (9 cm.); (2) „да Му
угаЖдате във всичко" (10 cm.); (3) „вся-
ко добро дело" (10 cm.); (4) „пълна сила"
(Пет.); (5) „за да издърЖите и дълготър-
пите всичко" (11 cm.).
„Затова" е дума, която свързва този
стих с предходния пасаЖ. Тя означава
„заради новините, донесени от Епафрас"
(4,7 и 8 cm.). От мига, в който е чул но-
вините за тези скъпи светии от Колос и
за тяхната вяра, лк)бов и надеЖда, апос-
толът е започнал редовно да се моли за
тях. Най-напред той се е молил те да бъ-
дат изпълнени с познанието на БоЖия-
та воля чрез пълна мъдрост и духовно
разбиране. Молил се е те да не бъдат за-
доволени с прехваленото „знание" на
гностиците, а да влязат в пълното поз-
нание на БоЖията воля за техния Жи-
вот, така както тя е изявена в Негово-
то слово. Това познание не е нито свет-
ско, нито плътско; то се характеризира
с духовна мъдрост и духовно разбиране
— мъдрост да прилагат това познание
по възмоЖно най-добрия начин и разби-
ране да виЖдат това, което съвпада с
БоЖията воля, и онова, което й проти-
воречи.
1:10 МеЖду 10 и 9 cm. има една много
ваЖна връзка. Защо апостол Павел иска
колосяните да се изпълнят с познанието
на БоЖията воля? Дали за да станат го-
леми проповедници или известни учите-
ли? Или за да привличат големи тълпи
от лични последователи, както правят
гностиците? Не, не затова. Истинско-
то предназначение на духовната мъд-
рост и проумяване е да помагат на хрис-
тияните да се обхоЖдат достойно за
Господа и да Му бъдат във всичко угод-
ни. Тук имаме един много ваЖен урок за
водителството. Бог не ни открива во-
лята Си, за да задоволява нашето лк>бо-
питство. Нито пък има за цел да подх-
ранва личните ни амбиции или гордост.
Той ни показва волята Си за нашия Жи-

164

Колосяни 1

Bom, за да моЖем ga My угаЖдаме ВъВ
Всичко, което Вършим.
„...като принасяте плод Във всяко
добро дело..." ТоВа е едно добро напомня-
не, че макар и чоВек да не се спасяВа чрез
добри дела, той съвсем определено се
спасяВа за добри дела. Понякога, когато
подчертаваме пълната нищоЖност на
добрите дела за спасението на душите,
има опасност да създадем погрешната
представа, че християните не вярВат В
добрите дела. Едва ли има нещо, което
моЖе да бъде по-далеч от истината! От
текста В Ефесяни 2:10 научаваме, че ние
„сме Негово творение, създадени в Хрис-
та Исуса за добри дела". Нека също така
да припомним и онова, което Павел пише
на Тит: „Вярно е това слово. И Желая да
настояваш Върху това, с цел ония, които
са повярвали в Бога, да се упраЖняват
старателно в добри дела" (Тит 3:8).
Павел иска колосяните не само да при-
насят плод във всяко добро дело, но и да
растат в познаването на Бога. Как ста-
ва това? Най-напред то става чрез упо-
рито изучаване на БоЖието слоВо. Освен
това то става и чрез послушание на Бо-
Жиите поучения и вярно слуЖение. (Пос-
ледното е моЖе би основната идея в
този пасаЖ.) Когато вършим всичко
това, ние навлизаме все по-дълбоко в
познаването на Господа. „Тогава ще поз-
наем, когато следваме да познаваме Гос-
пода" (Ос. 6:3, ПБКДЖ).
Ако обърнете внимание на думите в 1
гл., засягащи познанието, ще видите, че
при всяка нова употреба има определено
развитие на мисълта. В 6 cm. се казва, че
те са познали БоЖията благодат. В 9 cm.
— че те трябва да се изпълнят с позна-
нието на Неговата воля. А в 10-и — че
трябва да растат в познаването на
Бога. Бихме могли да каЖем, че първото
познание се отнася до спасението, вто-
рото — до изучаването на Писанието, а
третото — до слуЖението и християн-
ския Живот. Здравото учение трябва да
води до здраво поведение, което намира
израз в послушно слуЖение.

1:11 Третата молба на апостола е
свързана с Желанието му светиите да
бъдат укрепени с пълна сила, според Не-
говото славно могъщество. (Обърнете
внимание на нарастващата прогресив-
ност на молбата: изпълнени (9 cm.), пло-
довити (10 cm.), укрепени (11 cm.).) Хрис-
тиянският Живот не моЖе да бъде Жи-
вян с обикновена човешка енергия. Той се
нуЖдае от свръхестествена сила. Зато-
ва Павел Желае вярващите да познаят
силата на възкръсналия БоЖий Син, и то
според Неговата славна мощ. Той не се
моли те да познаят тази сила от Него-
вата славна мощ, а се моли те да я поз-
наят според Неговата славна мощ. А Не-
говата славна мощ е безгранична. Такъв
е и обхватът на молитвата на Павел.
Пийк казва така: „ Освен че снабдяването
със сила е правопропорционално на нуЖ-
дата на получателя, то е и според Божес-
твените запаси. "6
Защо Павел иска християните да имат
тази сила? Дали за да излизат и да извър-
шват впечатляващи чудеса, или за да
възкресяват от мъртвите, да изцеля-
ват болни и да изгонват демони? И още
веднъЖ отговорът е: „Не, не затова."
Тази сила е необходима на БоЖието де-
те, за да моЖе да издърЖи и да дълго-
търпи всичко с радост. Тук е нуЖно осо-
бено внимание! В някои части от хрис-
тиянския свят днес се поставя особено
ударение върху така наречените чудеса
като говорене на езици, изцеляване на
болни и други подобни сензации. Но във
века, в който ние Живеем, има едно чудо,
което е по-велико от всички тези чуде-
са: БоЖието дете, което страда търпе-
ливо и благодари на Бога за изпитание-
то, което Той му е изпратил!
В 1 Коринтяни 13:4 Търпението в
страданията се свързва с милостта, а
тук—с радостта. Ние страдаме, защо-
то не моЖем да не участваме В стенани-
ето на цялото творение. За да се чувст-
ваш радостен вътре в себе си и милос-
тив към другите, ти имаш нуЖда от Бо-
Жията сила. Когато постигнеш това,

165

Колосяни 1

знай, че си постигнал християнска побе-
да. Разликата меЖду издръжливостта
и дълготърпението е определена като
разлика меЖду издърЖане на нещо без оп-
лакване и на издърЯсане на нещо без от-
мъщение. БоЖията благодат е постиг-
нала една от най-Великите Си цели 8 Жи-
Вота на Вярващия, когато той стане
способен да страда търпеливо ида хВали
Бога и по време на най-Жесстоки изпи-
тания!
1:12 Изразът „като благодарите" се
отнася до колосяните, а не до Павел. Па-
вел се моли за това колосяните не само
да бъдат укрепени с пълна сила, но и да
имат дух на признателност, така че ни-
кога да не пропуснат да изразят своята
благодарност към Отец, Който ги е
направил способни да участват в нас-
ледството на светиите в светлината.
Като синове на Адам ние не сме били спо-
собни да се наслаЖдаваме на небесните
слави. Всъщност, ако по някакъв начин
на небето моЖеха да бъдат заведени нес-
пасени хора, те нямаше да могат да му
се наслаЖдават, а щяха да се чувстват
изкл1очително нещастни. Възприемане-
то на небето изисква способност за
това. Дори и като вярващи в Гопод Исус
ние не сме годни за небето сами по себе
си. Единственото основание за слава, ко-
ето имаме, се намира В Личността на
Господ Исус Христос:
Аз нямам никакви заслуги и не позна-
вам моя правда,
Признавам Неговото дело и уповавам
в милостта Му.
Така ще бъде и когато отида горе на
небето —
в земята на Елшнуил, където прекрас-
на славата Му свети.
Ан Рос Казън
Когато Бог спаси някого, Той Веднага
го прави годен за небето. Тази годност е
Христос. Нищо друго не моЖе да бъде до-
бавено към нея—дори и най-дългият Жи-
вот на послушание и слуЖение тук, на зе-

мята, не моЖе да направи човека по-го-
ден за небето, отколкото е бил направен
годен в деня, когато е бил спасен. Наше-
то основание за слава се намира в кръв-
та на Христос. Нашето наследство на-
истина е в светлината и е „запазено на
небесата", но докато сме още на земята,
ние, вярващите, имаме Светия Дух като
„залог на нашето наследство". Затова
моЖем да се хвалим с това, което ни
очаква, докато се наслаЖдаваме още сега
на първите плодове на Духа.
1:13 Като ни е направил способни „...да
участваме в наследството на светиите
в светлината", Бог ни е избавил от
властта на тъмнината и ни е преселил
в царството на Своя възлк)бен Син (ср.
1 Йоан. 2:11). Това моЖе да се илюстри-
ра с преЖивяването на израилтяните
при излизането им от Египет, описано в
Изход. Преди това израилтяните са Жи-
веели в египетската земя и са стенели
под гнета на надзирателите. Чрез една
чудна боЖествена намеса Бог ги е осво-
бодил от това уЖасно робство и ги е пре-
вел през пустинята до обетованата
земя. Подобно на тях и ние като грешни-
ци сме били под робството на Сатана,
но чрез Христос сме били избавени от
неговите връзки и сега сме поданици на
Христовото царство. Царството на
Сатана е царство на тъмнината. В него
няма светлина, топлина и радост. А цар-
ството на Христос е царство на лк>бов-
та, в което има и светлина, и топлина,
и радост.
Царството на Христос е представе-
но в Библията от няколко различни
страни. Когато беше на земята за пър-
ви път, Христос предлоЖи на народа на
Израел едно буквално царство. Евреите
поискаха да бъдат освободени от римс-
ките поробители, но не поискаха да се по-
каят от греховете си. Христос моЖеше
да царува само над хора, които бяха в
правилни духовни отношения с Него. Ко-
гато разбраха това, те отхвърлиха своя
Цар и Го разпънаха. След това Господ
Исус се върна отново в небето и сега

166

Колосяни 1

царството съществува на земята в
скрит вид (Матей 13). ТоВа означава, че
то не е видимо. Царят отсъства. Но
Всички онези, които приемат Господ
Исус Христос през настоящата епоха,
Го признават за свой законен Владетел
и по този начин стават поданици на Не-
говото царство. В един бъдещ ден Гос-
под Исус ще се върне на земята, ще уста-
нови царството Си със столица Еруса-
лим и ще управлява в продължение на хи-
ляда години. В края на този период Хрис-
тос ще слоЖи всички врагове под крака-
та Си и ще предаде царството на Бог
Отец. Така ще бъде въведено вечното
царство, което ще продълЖи през цяла-
та вечност.
1:14 След като е обрисувал пред очите
ни картината на царството на БоЖия
възл1обен Син, Павел сега се впуска в един
от най-величествените пасаЖи в цялото
БоЖие Слово за личността и делото на
Господ Исус. Трудно е да се каЖе дали
апостолът е свършил своята молитва,
или тя продълЖава и в стиховете, които
сега започваме да изучаваме. Но това не
е от голямо значение, защото дори и
тези cmuxoße да не са чиста молитва, те
със сигурност са чисто поклонение.
Щурц ни обръща Внимание на факта, че
„в този удивителен текст, който възви-
сява Исус Христос повече от всеки друг
пасаЖ, Неговото име не се появява нито
веднъЖ под никаква форма". И макар че
в известен смисъл това наистина е забе-
леЖително, то не трябва да ни учудва.
Защото кой друг, ако не нашият благос-
ловен Спасител, моЖе да отговаря на
описанието, което ни се дава тук? Паса-
Жът ни напомня за въпроса на Мария към
градинаря: „Господине, ако ти си Го из-
несъл, каЖи ми къде си Го полоЖил, и аз
ще Го вдигна" (Йоан 20:15). Тя не назова-
ва никакво име, защото В този момент
В нейния ум има само едно Име.
И така, най-напред Христос ни е пред-
ставен като Един, В Когото ние имаме
„изкуплението7..., прошението на грехо-
вете". Изкуплението е онзи акт, чрез

който ние сме били изкупени от робския
пазар на греха. Господ Исус, така да се
каЖе, е слоЖил върху нас един „етикет с
цена". И каква е тази цена? Всъщност
Той е казал така: „Аз ги оценявам толко-
ва високо, че съм готов да пролея кръв-
та Си, за да ги купя." И така, след като
за нас е платена такава висока цена, на
нас, вярващите, трябва да е ясно, че вече
не принадлеЖим на себе си, защото сме
купени. И че не трябва да Живеем Живо-
та си така, както на нас ни харесва. Бор-
дън от Йеил казВа, че ако ние Вземем
сВоя ЖиВот и направим с него това, кое-
то на нас ни харесва, ние всъщност взе-
маме нещо, което не ни принадлеЖи, и
следователно сме крадци!
Господ Исус не само ни е изкупил, но ни
е дал и прощение на греховете. Това оз-
начава, че Бог е заличил дълга, който гре-
ховете ни са натрупали. Господ Исус
Христос е платил наказанието на кръс-
та и то няма нуЖда да бъде плащано от-
ново. Сметката е уредена и приклкзчена
и Бог не само ни е простил, но и е отда-
лечил греховете ни толкова далече, кол-
кото далече отстои изтокът от запада
(Пс. 103:12).
В. Слабата на Христос като Глава на
църквата (1:15—23)
1:15 Следващите четиринадесет стиха
ни предлагат едно Величествено описа-
ние на Господ Исус и по-точно на: (1)
Връзката Му с Бога (15 cm.); (2) връзка-
та Му с творението (16 и 17 cm.) и (3)
връзката Му с църквата (18 cm.).
И така, най-напред Господ Исус е пред-
ставен като „образ на невидимия Бог".
Терминът „образ" има най-малко две
значения. Най-напред той съдърЖа идея-
та, че Господ Исус ни е направил способ-
ни да виЖдаме какъв е Бог. Бог е Дух и
следователно е невидим. Но В лицето на
Христос Бог е направил Себе Си Видим
за очите на смъртните човеци. В този
смисъл Господ Исус е „образ на невиди-
мия Бог". Всеки, който е видял Него, е
видял и Отца (ВЖ. Йоан 14:9). Но терми-

167

Колосяни 1

нът „образ" съдържа също така и идея-
та за „представител". Първоначално
Бог е поставил на земята Адам, за да
представлява Неговите интереси, но
Адам не е успял да направи това. Затова
Бог е изпратил В света като Свой пред-
ставител Единородния Си Син, Който е
трябвало да представлява Неговите ин-
тереси и да изяви лк>бовта, която Бог
има В сърцето Си към човеците. В този
смисъл Господ Исус е образ на Бога. Съ-
щата дума — „образ" — се използва и в
3:10, където се казва, че вярващите са
образ на Христос.
Христос е също така „първороден
преди всяко създание" или „първород-
ният на всяко създание". Какво означа-
ва това? Някои лъжеучители предпола-
гат, че това означава, че Самият Господ
Исус е сътворено същество, че Той е
първата личност, която Господ някога
е създал. Част от тях отиват толкова
далеко, че твърдят, че Той е най-велико-
то създание, което някога е излязло от
Божията ръка. Но едва ли има нещо, ко-
ето да се противопоставя повече на уче-
нието на Божието слоВо от това твър-
дение.
В Библията терминът „първороден"
може да има най-малко три значения. В
Лука 2:7, където се описва как Мария е
родила първия си Син, този термин е из-
ползван В буквалния си смисъл. Там дума-
та „първороден" означава, че Господ
Исус е бил първото Дете, което Мария
е родила. В Изход 4:22 същата тази дума
се използва в преносен смисъл: „Израил
Ми е Син, първородният Ми." В този
стих никъде не се гоВори за физическо
раждане. Господ използВа тази дума, за
да покаже особеното място, което изра-
елският народ заема В Неговите плано-
ве и намерения. И последно, В Псалм 89:27
думата „първороден" се използва, за да
изрази идеята за превъзходство, върхо-
венство или изключителност. Там Бог
казВа, че ще постави Давид „В положение
на първороден, no-горе от земните ца-
ре". Давид е бил последният син на Есей

по плът, но Бог е решил да го постави В
едно положение на превъзходство, върхо-
венство и господство.
Не е ли това и идеята, която се съдър-
Жа В израза в Колосяни 1:15 „първороден
преди всяко създание"? Господ Исус
Христос е изклкочителният Божий Син.
В определен смисъл всички вярващи са
Божии синове, но Господ Исус Христос
е Божий Син по един уникален начин. Той
е съществувал още преди да е било създа-
дено цялото творение и заема едно поло-
жение на върховенство, превъзходство и
господство. Изразът „първороден пре-
ди цялото създание" няма нищо общо с
разкдането. Той просто означава, че Гос-
под Исус Христос е Божий Син чрез една
вечна връзка с Бога. ТоВа е титла, коя-
то изразява превъзходство по положе-
ние, а не взаимозависимост във времето.
1:16 Лъжеучителите използват 15 cm.
(и особено превода на ПБКДж), за да про-
повядват, че Господ Исус е сътворено
същество. Обикновено лъжата може да
се опровергае чрез същия библейски
текст, който използват и култовите
учители. Такъв е и случаят тук. 16 cm.
казва съвсем ясно, че Господ Исус не е
творение, а Самият Творец. От този
стих ние научаваме, че всичко—т. е. не-
щата В цялата вселена — е било не само
създадено В Него (или от Него)*, но и чрез
Него и за Него. Всеки един от тези пред-
лози има различно значение. Най-напред
ВиЖдаме, че всичко е било създадено в
Него. ТоВа означава, че властта за сът-
ворението е била в Неговото Същество.
После научаваме, че всичко е било създа-
дено чрез Него. Този израз описва Гопод
Исус като Деятеля на творението. Той
е бил Личността и Божеството, чрез
Което е бил извършен този творчеки
акт. И накрая разбираме, че всичко е
било създадено за Него.** Той е Този, за
* Тук преводът на предлога В текста на Биб-
лията от 1924 г. не е съВсем точен. — Бел. на
npeß.
** Този текст е пропуснат В преВода на Биб-
лията от 1924 г. — Бел. на npeß.

168

Колосяни 1

Когото е било сътворено всичко, Той е
целта на творението.
Тук Павел подробно изброява всичко,
което е било сътворено чрез Христос—
както това, което е на небесата, така
и онова, което е на земята. Това твър-
дение не оставя място за никакви пред-
положения, че макар и Христос да е съз-
дал някои неща, Самият Той първоначал-
но е бил създаден.
Освен това апостолът казва, че тво-
рението на Господа вклк>чва както ви-
димото, така и невидимото. Думата
„видимото" няма нуЖда от обяснение,
но Павел много добре съзнава, че когато
казва „невидимото", той несъмнено ще
раздразни нашето лк>бопитство. Зато-
ва апостолът решава да спре за малко и
да изброи онези неща, които той има
предвид под „невидимото". И така, под
„невидимото" апостол Павел има пред-
вид престоли, господства, началства и
власти. Ние смятаме, че тези термини
описват ангелските същества, макар и
да не сме в състояние да различим отдел-
ните нива в йерархията на тези интели-
гентни същества.
Според учението на гностиците меЖ-
ду Бога и материята съществуват раз-
лични класи и нива от духовни същества,
като Христос принадлежи към една от
тях. В наши дни различни спиритисти
твърдят, че Исус Христос е усъвършен-
стван дух от шестата сфера. Свидете-
лите на Йехова проповядват, че преди да
дойде в света, нашият Господ е бил един
сътворен ангел и по-точно архангел Ми-
хаил! Тук Павел решително опровергава
тази абсурдни твърдения, като казва по
ВъзмоЖно най-ясен начин, че Господ Исус
Христос е Създателят на ангелите, че
Той всъщност е създателят на всички
същества — както видими, така и неви-
дими.
1:17 „Той е преди всичко и всичко чрез
Него се сплотява." Павел не казва „Той
е бил преди всичко", а казва „Той е преди
всичко." В Библията сегашното време
често пъти се използва, за да изрази иде-

ята за едно състояние, в което няма вре-
ме, където се намира БоЖеството. Така
например Господ Исус казва: „Преди да
се е родил Авраам, Аз съм" (Йоан 8:58).
Господ Исус не само е съществувал,
преди да е имало каквото и да било тво-
рение, но „и всичко чрез Него се сплотя-
ва". Това означава, че Той е Крепителят
на вселената и Източникът на безкрай-
ното й двиЖение. Той управлява звезди-
те, слънцето и луната. Дори и когато е
бил тук, на земята, Той е бил Този, Кой-
то е управлявал законите, по които е
функционирала вселената.
1:18 Господството на Господ Исус
вкл1очва не само естествената вселена,
но се разпростира и върху духовното
царство. Той е „глава на тялото, тоест
на църквата". По време на настоящата
диспенсация всички вярващи в Господ
Исус Христос образуват „Христовото
тяло" или „църквата". Също както чо-
вешкото тяло е средството, чрез което
човекът изразява себе си, така и Тялото
на Христос е средството, което Го
представлява на земята и чрез което
Той е избрал да изяви Себе Си на света.
И Той е главата на това тяло. Терми-
нът „главата" изразява идеята за води-
телство, управление и контрол. Господ
Исус Христос заема „първенството във
всичко" в църквата.
Той е началото. Под това ние разбира-
ме, че Той е Началото на новото творе-
ние (вЖ. Откр. 3:14), Източникът на ду-
ховния Живот. Това се ВиЖда още по-ясно
в израза „първороден от мъртвите".
Тук отново трябва много да внимаваме,
когато тълкуваме значението на този
израз. Той не означава, че Господ Исус е
бил първият, който е възкръснал от
мъртвите. Както в Стария, така и в
Новия Завет има записани случаи на въз-
кресени хора, но Господ Исус е Първият,
Който е възкръснал от мъртвите, за да
не умира повече — Първият, Който е
възкръснал с прославено тяло и като
Глава на едно ново творение. Неговото
възкресение е уникално и гарантира, че

169

Колосяни 1

Всички, които Вярват В Него, също ще
Възкръснат. То Го утвърЖдава като
Един, Който има първенство 6 духовно-
то царство.
Алфред Мей обяснява това много добре:
„Христос не люЛе да бъде Втори никъ-
де. Той е „първородният на всяко творе-
ние", защото Той е създал всичко (Кол.
1:15, 16). Той също така е първородният
и от мъртвите като Глава на едно изку-
пено небесно семейство. По този начин и
сътворението, и изкуплението Му отда-
ват първенството—както заради това
Кой е Той, така и заради онова, което е
направил, „за да има първенство въввсич-
ко ". Той е пръв навсякъде. "8
Следователно Господ Исус има двойно
превъзходство — най-напред В творени-
ето, а след това и в църквата. Бог е на-
редил така, че ТОЙ да има превъзходс-
тво във всичко. Това е един добър отго-
вор за Всички онези съвременници на Па-
вел (и наши съвременници), които ограб-
ват Христос от Неговата боЖестве-
ност и Го превръщат В едно сътворено
същество, пък било то и много извисено!
Добре е Всеки от нас, когато прочете
израза „за да има първенство във всич-
ко", да се запита: „Има ли Той първенс-
тво и В моя Живот?"
1:19 Дарби превеЖда 19 cm. така: „За-
щото в Него благоволи да обитава цяла-
та пълнота на БоЖеството." Според
традицията на ПБКДЖ този текст зву-
чи така, сякаш В някакъв определен мо-
мент Отец (думата е написана в курсив,
което означава, че в гръцкия текст я
няма) е благоволил да направи така, че
цялата пълнота да обитава в Сина. Ис-
тинското значение обаче е, че пълнота-
та на БоЖестВото Винаги е обитавала В
Христос.
Еретиците гностици са проповядвали,
че Христос бил някакво „средно полоЖе-
ние" меЖду човеците и Бога, нещо като
необходима връзка във Веригата и че
меЖду Него и Бога било имало и по-доб-
ри Връзки. „ПродълЖете да Вървите след
Него — казвали те — и ще стигнете до

пълнотата." „Да, но това не е вярно" —
казВа Павел. „Христос Сам по Себе Си е
съвършената пълнота!"
В Хритос обитава цялата пълнота.
Тук думата „обитава" означава „Живея
постоянно"9, а не просто „присъствам
временно".
1:2019 cm. е сВъзан с 20 cm., както след-
ва: защото Отец благоволи чрез Него
(Христос) да примири всичко със Себе
Си... като въдвори мир чрез кръвта,
пролята на Неговия кръст. С други
думи, според благоволението на БоЖес-
твото В Христос обитава не само съ-
вършената пълнота (19 cm.), но и Той
трябва да примири всичко със Себе Си.
В тази глава се говори за две примире-
ния: (1) примирението на нещата (20
cm.) и (2) примирението на хората (21
cm.). Първото все още предстои, докато
второто вече е станало за онези, които
са повярвали в Христос.
Примирението
„Прилшрявалг" означава „възстановявам
правилното взаимоотношение или ниво"
или „Въдворявам мир там, където преди
това е имало ВраЖда". Библията никъде
не говори за Бога като за Един, Който
има нуЖда да се примиряВа с човека, а Ви-
наги за човека, който има нуЖда да се
примири с Бога. Плътският ум враЖду-
ва против Бога (Рим. 8:7) и поради това
човекът има нуЖда от примирение.
След влизането на греха В този свят
човекът се отчуЖдава от Бога и Възпри-
ема едно отношение на ВраЖдебност
към Него. Затова той има нуЖда да бъде
примирен.
Но грехът е засегнах не само човешкия
род, а и цялото творение.
1. Част от ангелите вече са били съгре-
шили (В някакъв момент в миналото).
(В БоЖието слово обаче никъде не се
казва, че тези ангели ще бъдат няко-
га примирени. Те са дърЖани „под мрак
въВ Вечни връзки за съда на великия

170

Колосяни 1

ден" (Юда 6 cm.). В ЙоВ 4:18 Елифаз за-
ябяВа, че Бог намира недостатък и В
ангелите Си.
2.	Влизането на греха е засегнало и жи-
Вотинския сВят: „Защото със силен
копнеж творението очаква разкрива-
нето на Божиите синоВе. Понеже
тВорението беше подчинено на пре-
ходността... . Понеже знаем, че цяло-
то творение заедно стене и страда в
родилни мъки и досега" (Рим. 8:19—
22).* фактът, че и животните стра-
дат от болести, болки и смърт, е до-
казателство за това, че те не са ос-
вободени от проклятието на греха.
3.	След съгрешаването на Адам земята
също е била прокълната от Бога
(Бит. 3:17). Това се вижда от наличи-
ето на плевели, тръни и бодили, кои-
то растат на нея.
4.	В Книгата Йов Валдад казва, че дори
и звездите не са чисти пред очите на
Бога (Йов 25:5), толкова явно грехът
е засегнал и звездния сВят.
5.	Текстът 6 Евреи 9:23 ни показва, че е
било необходимо и самите небесни
неща да бъдат очиствани. Ние не
знаем цялостния смисъл на тези думи,
но можем да предположим, че те озна-
чават, че и небесните неща са били ос-
квернени от присъствието на Сата-
на, който има достъп до Бога като
клеветник на братята (ЙоВ 1:6, 7;
Откр. 12:10). Някои смятат, че този
текст говори за мястото, където
обитава Бог; други — че се отнася за
звездните небеса. Според второто
предположение звездните небеса са
мястото, където Сатана има достъп
до Бога. Във всеки случай всички са
единодушни, че Божият престол със
сигурност не е осквернен от греха.
Една от целите на смъртта на Хрис-
тос е да направи Възможно примирение-
то на човеците и нещата с Бога. За да
може да направи това, Христос е тряб-
вало да премахне причината за вражда-
* Цитатът е Взет от ПРИНЗВ — Бел. npeß.

та u отчуждението. И Той я е премах-
нал, като е разрешил окончателно въп-
роса с греха така, че Бог да бъде напълно
удовлетворен.
Обхватът на примирението е указан В
Колосяни 1: (1) Всички, които Вярват в
Господ Исус Христос, са вече примире-
ни с Бога (21 cm.). Макар че примирител-
ното дело на Христос е достатъчно за
цялото човечество, то е валидно само за
онези, които го приемат лично за себе си.
(2) Най-накрая всичко ще бъде примире-
но — Всичко, което е на земята, и всич-
ко, което е на небето (20 cm.). Това се
отнася както до животинското творе-
ние, така и до неживите неща, които са
били осквернени от греха. То обаче не се
отнася до Сатана, до другите паднали
ангели и до невярващите хора. Тяхната
вечна съдба е описана съвсем ясно в Биб-
лията.
За примирението не се казва, че се раз-
простира върху „всичко, което е под зе-
мята". Между примиряването и покоря-
ването има разлика. Второто е описано
във филипяни 2:10: „...така щото в Ису-
совото име да се поклони всяко коляно
от небесните и земните, и подземните
същества." Най-накрая Всички сътворе-
ни същества — дори и падналите ангели
—ще бъдат принудени да се поклонят на
Господ Исус. Това обаче не означава, че
те ще бъдат примирени. Ние дебело под-
чертаваме този факт, защото текс-
тът в Колосяни 1:20 е бил използван за
проповядване на лъжливата доктрина за
универсалното спасение, а именно че най-
накрая и самият Сатана, и падналите ан-
гели, и невярващите хора ще бъдат при-
мирени с Бога. Пасажът, който ние изу-
чаваме, ограничава обхвата на примире-
нието посредством израза „земните и
небесните". В него не са Вклкзчени „под-
земните" неща.
1:21 Павел напомня на колосяните, че
примирението в техния случай е вече
един свършен факт. Преди обръщението
си колосяните са били езичници — греш-

171

Колосяни 1

ници, отчузкдени от Бога и НегоВи бра-
гобе 6 ума си заради своите зли дела (Еф.
4:17,18). Те са имали отчаяна нуЖда от
примирение и Господ Исус Христос, В
несравнимата Си благодат, е поел ини-
циативата В Свои ръце.
1:22 Той ги е примирил 6 тялото на Не-
говата плът чрез смъртта. Не чрез
Своя Живот, а чрез Своята смърт. Из-
разът „плътското Му тяло" означава
просто че Господ Исус е извършил при-
мирението, като е умрял на кръста В ис-
тинско човешко тяло (а не като духов-
но същество, както са твърдели гности-
ците). Сравнете Евреи 2:14—16, където
за въплъщението на Христос се казва, че
е било необходимо, за да стане възмож-
но изкуплението. Твърденията на гнос-
тиците отричат тази истина.
Удивителният резултат от това
примирение е описан В думите: „да ßu
представи пред Себе Си свети, непороч-
ни и безупречни". Каква чудна благодат!
Благодат, която освобоЖдава безбоЖни-
те грешници от злия им Живот в мина-
лото и ги пренася в едно такова благос-
ловено царство!
Ердмън е изразил това много добре:
„Христос е Богът, Който е близо, Който
обича, Който чува, Който съЖалява и
Който спасява. "10
Цялостният резултат от делото на
Христовото примирение по отношение
на Неговите хора ще бъде видян В един
бъдещ ден, когато ние ще бъдем предс-
тавени на Бог Отец без грях, без петно
и без никакво обвинение срещу нас, и ко-
гато, като едни, които се покланят, с
радост ще признаем Христос като един-
ствения, Който е достоен за поклонение
(Откр. 5).
1:23 Сега апостол Павел започва един
от онези пасаЖи, които започват с
„ако"11 и които са се оказали изключи-
телно трудни за разбиране за много Бо-
Жии деца. На пръв поглед стихът като
че ли казва, че запазването на нашето
спасение зависи от устояването ни във
вярата. Но ако това е така, как моЖе

то да съответства на други пасаЖи в
БоЖието слово, като например Йоан
10:28, 29, където се казва, че нито една
Христова овца няма да погине?
Отговаряйки на този въпрос, бихме ис-
кали да заявим още в самото начало, че
вечната сигурност на вярващия е една
благословена истина, която е заявена
съвсем ясно на страниците на НЗ. Но по-
добно на този стих, Писанието също
така казва, че истинската вяра винаги
притеЖава качеството да бъде посто-
янна и че онзи, който наистина е бил ро-
ден от Бога, ще остане верен докрай. Ус-
тояването е доказателството за ис-
тинността на вярата. Разбира се, вина-
ги съществува опасността от падане,
но християнинът пада само за да стане
отново (Пр. 24:16). Той не изоставя вя-
рата.
За много от тези пасаЖи, които започ-
ват с „ако", моЖе да се каЖе, че БоЖият
Дух е сметнал за необходимо да ги вклкь
чи в БоЖието слово, за да накара всички
изповядащи името на Христос да прове-
рят истинността на своята Вяра. Не ис-
каме да каЖем нищо повече, което моЖе
да притъпи остротата на тези пасаЖи.
Както някой беше казал: „Тези „ако"-та
в Библията са сериозни предупреждения
за онези, които само на думи изповядват
вяра В Христос и слуЖат като здравос-
ловни проверки на вярата на Всяка душа."
Придъм предлага следния коментар
върху тези предизвикателни стихове:
„След вншштелно изучаване на Слово-
то читателят ще открие, че Духът има
навик да придруЖава най-пълните и най-
абсолЬтните твърдения за благодатта
с предупреЖдения, които подсказват на-
личието наунищоЖителна липса на вяра
у някои, които се наричат вярващи... Пре-
дупреЖдения, които звучат грубо в уши-
те на неискрената изповед, се приемат с
Желание като лекарство от благочести-
вата душа. ...Целта на всички тези поу-
чения (като това, което имаме тук) е да
насърчат вярата и да осъдят предвари-
телно онези безразсъдни и самоуверени

172

Колосяни 1

„християни", които вярват само на
думи."12
Имайки, без съмнение, npegßug глаВно
гностиците, апостолът убещаВа коло-
сяните да не се помръдват от надеЖда-
та, която придружава благовестието
или която се Вдъхновява от благовести-
ето, и да отанат основани и твърди
във вярата, която са научили от Епа-
фрас.
И отново Павел говори за благовести-
ето като за нещо, „което е било пропо-
вядвано на всяка твар (или „В цялото
творение") под небесата". Благовести-
ето отива до цялото творение, но то
Все още не е достигнало буквално до Вся-
ко създание. Павел използва довода със
световното проповядване на благовес-
тието като доказателство за неговата
истинност. Той виЖда в това доказа-
телство, че то е пригодимо за нуЖдите
на човечеството от който и да било
край на земята. Този стих не означава, че
още по времето на Павел всеки човек в
света вече е чул благовестието. Пропо-
вядването на благовестието не е свър-
шен факт, а процес, който все още про-
дължава. Този стих също така моЖе да
означава, че благовестието е стигнало
до целия библейски свят, т. е. до среди-
земноморската област.
Павел нарича себе си „слуЖител" на
благовестието, използвайки една латин-
ска дума, която просто означава „слуга".
В нея няма нищо, което да говори за офи-
циален пост. Тя съдърЖа не толкова иде-
ята за пост, колкото идеята за скром-
но слуЖение.
Г.  СлуЖението, което е поверено на
Павел (1:24—29)
1:24 В последните шест стиха на 1 гл. се
описва слуЖението на Павел. Първото
нещо, което научаваме за него, е, че то е
едно слуЖение, което е съпроводено от
страдания. Пишейки от затвора, Павел
казва, че сега се радва в страданията си
за светиите или заради светиите. Като
слуЖител на Господ Исус Христос ПаВел

е призован да изтърпи неописуеми труд-
ности, гонения и скърби. За него всичко
това е привилегия—привилегията да до-
пълва недостига на скърбите на Хрис-
тос. Какво иска да каЖе апостолът с
това? Преди всичко той не иска да каЖе,
че допълва нещо, което не достига на из-
купителните страдания на Господ Исус
Христос на кръста. Тези страдания са
понесени от Него веднъЖ завинаги и
нито един човек не моЖе никога да учас-
тва В тях. Но има едно отношение, в ко-
ето Господ Исус все още страда. Кога-
то Савел от Tape е бил повален на земя-
та по пътя за Дамаск, той е чул глас от
небето, който му е казал: „Савле, СаВле,
защо Ме гониш?" СаВел не е гонил съзна-
телно Господа — гонил е само христия-
ните. Но той е научил, че когато гони
християните, той всъщност гони тех-
ния Спасител. Главата в небето чувст-
ва страданията на Своето Тяло на зе-
мята.
Следователно апостол ПаВел гледа на
всички страдания, които християните
трябва да изтърпят заради Христос,
като на част от страданията на Самия
Христос, които Той все още търпи. Това
са всички страдания, които те изтърпя-
ват заради правдата, заради Него (но-
сейки Неговото укоряване) и заради бла-
говестието.
Но „скърбите на Христос" се отна-
сят не само до страданията заради
Христос. Те вклк>чват и същия вид стра-
дания, които Спасителят е изтърпял,
когато е бил тук на земята, макар и в
много по-слаба степен.
Скърбите, изтърпени от апостола в
неговата плът, са заради Христовото
тяло, тоест заради църквата. Страда-
нията на неспасените са в известен сми-
съл безсмислени. В тях няма никакво дос-
тойнство. Те са само един npußkyc на мъ-
ките В ада, които те ще понасят вечно.
Но при християнските страдания не е
така. Когато християните страдат за-
ради Христос, Христос в един съвсем

173

Колосяни 1

действителен смисъл страда заедно с
тях.
1:25 „...на която аз станах служи-
тел..." ПаВел Вече използва този израз
веднъЖ В края на 2 стих. Сега той го из-
ползва втори път. Значението на двете
употреби обаче не е еднакВо. СлуЖение-
то на апостола има gße страни: първата
е, че той е получил поръчението да про-
повядВа благовестието (2 cm.), a втора-
та — че е изпратен да разгласява чудна-
та истина за църквата (25 cm.). Този
факт съдърЖа добър урок за всеки ис-
тински служител на Христос. От нас не
се очаква просто да доведем хората при
Христос чрез благовестието, след кое-
то да ги оставим да се справят както
могат. Не, от нас се очаква да насочва-
ме евангелизаторските си усилия към ос-
новаването на местни новозаветни цър-
кви, В които новоповярвалите ще могат
да бъдат изградени В тяхната най-сВята
Вяра, Включително и 6 истината за цър-
квата. Господ иска Неговите бебета да
бъдат насочени към „детски кухни", къ-
дето да бъдат нахранени и да могат да
растат духовно.
И така, в Колосяни ние имаме: (1) двус-
транното превъзходство на Христос;
(2) двете функции на примирително дело
на Христос и (3) дВете страни на слуЖе-
нието на Павел. Тук, в 25 cm., когато каз-
ва „на която аз станах слуЖител", Па-
вел има предвид своето слуЖение на цър-
квата, а не на благовестието. Това ста-
ва ясно от следващия израз: „по БоЖия-
та наредба (или „според БоЖието нас-
тойническво"), която ми бе бъзлоЖена
заради бас". Настойникът е човек, кой-
то се гриЖи за интересите или имущес-
твото на друг човек. ПаВел е настойник
В смисъл, че той трябВа да се гршки за
великата истина за църквата, поверена
му по такъв специален начин. И макар че
тайната за Христовото Тяло не е отк-
рита единствено на него, все пак той е
избран като един, който трябва да зане-
се тази скъпоценна истина на езичници-
те. Тя съдърЖа както истината за уни-

калното полоЖение на църквата по от-
ношение на Христос и диспенсациите,
така и истините за нейната конститу-
ция, отличителна надеЖда и съдба, и
много други, свързани с нейния ЖиВот и
ред, които Бог е дал на ПаВел и на други-
те апостоли.
Когато апостолът казва „която ми
бе бъзлоЖена заради вас", той мисли за
колосяните като за вярващи, които са
били биВши езичници. Апостол Петър е
бил изпратен да проповядва на еврейския
народ, докато на ПаВел е било поверено
подобно слуЖение сред езичниците.
Един от най-трудните пасаЖи в тази
глава е изразът „да проповядвам напъл-
но (или „да изпълня")* словото на Бога".
Какво точно иска да каЖе Павел с това?
Преди всичко той не иска да каЖе, че из-
пълва словото на Бога, като пише пос-
ледната книга към него. Доколкото ни е
известно, последната книга на НЗ по
време на написване е Откровението на
Исус Христос, написано от Йоан. Тога-
ва в какъв смисъл Павел казва, че изпъл-
нява или допълва БоЖието слово?
Първо „да изпълня" моЖе да означава
„да проглася напълно", „да известя".
Това означава, че ПаВел е изявил напълно
БоЖиите слова. На второ място бихме
могли да предполоЖим, че този израз оз-
начава, че Павел изпълнява напълно Бо-
Жието слово в доктринално отношение.
Великата истина за тайната на църква-
та образува най-горния камък от пост-
ройката на ноВозаветното откровение.
На практика с нея завършва цикълът от
теми, разработени в НЗ. Книгите, кои-
то са написани след Посланията на Па-
вел, не съдърЖат никакви особени тайни
на Вярата, които не могат да се наме-
рят и В писанията на апостол ПаВел. В
един съвсем действителен смисъл отк-
ровенията, засягащи тайната на църква-
та, изпълват БоЖието слово. Нищо, при-
бавено по-късно, не е нова истина в този
смисъл.
* Според текста на НПБКДЖ и други прево-
ди на Библията. — Бел. на преВ.

174

Колосяни 1

1:26 Тук cmaßa ясно, че допълването на
БоЖието слово от ПаВел е свързано с
тайната, а именно с „тайната, която
е била скрита за векове и поколения, а
сега се откри на Неговите светии". В
ноВозаВетния смисъл на тази дума тай-
ната е истина, която не е била изявена
преди това, но която сега се изявява на
човешките синове чрез апостолите и
пророците на НЗ. Това е една истина, до
която човек никога не би могъл да дос-
тигне с помощта на своя собствен ум
или интелект, а която Бог милостиво е
благоволил да му извести.
Този стих е един от многото стихове
в НЗ, който ни показва, че истината за
църквата не е била известна по време на
СЗ. Тя е била скрита от векове и от по-
коления (Еф. 3:2—13; Рим. 16:25—27).
Следователно не е правилно да се казва,
че църквата е започнала с Адам или с Ав-
раам. Началото на църквата е полоЖено
В деня на Петдесетница, а истината за
църквата е била изявена от апостолите.
Църквата в НЗ не е същото общество
като Израел в СЗ. Тя е нещо, което не е
съществувало никога преди това.
Израел е започнал да съществува, ко-
гато Бог е призовал Аврам от Ур Хал-
дейски, оставяйки останалите народи в
техните грехове и идолопоклонство. Бог
е направил народ от Авраамовото семе,
който се различава от всички други на-
роди и е отделен от тях. Църквата е
точно обратното на това: тя е едно
обединение на вярващи от всички раси и
националности в едно Тяло, отделено
морално и духовно от всички останали.
Това, че църкВата не е продължение на
Израел, се вшкда от няколко символа,
един от които е символът със „смокиня-
та", който Павел използва в Римляни 11,
за да покаЖе, че като цяло израелският
народ запазва своята самоличност, ма-
кар че отделният евреин, който повярва
в Христос, моЖе да стане част от цър-
квата (Кол. 3:10,11).
1:27 Истината за тази тайна моЖе да
се обобщи както следва: (1) Църквата е

Христовото Тяло. Всички истински вяр-
ващи са части на Тялото и са определе-
ни да участват в славата на Христос
във Вечността. (2) Господ Исус е Глава-
та на Тялото, Която му дава Живот,
храна и наставления. (3) За да станат
части на Тялото (или на църквата), ев-
реите нямат никакви предимства, нито
пък езичниците са в неблагоприятно по-
лоЖение. Както евреите, така и езични-
ците стават части на Тялото чрез вяра
и образуват един нов човек (Еф. 2:15; 3:6).
Това, че езичниците могат да бъдат спа-
сени, не е било скрита истина В СЗ. Скри-
та истина е било това, че повярвалите
езичници ще бъдат съвместно части на
Христовото Тяло, че ще участват заед-
но с Него в славата и че ще царуват зае-
дно с Него.
Конкретната страна на тайната, ко-
ято Павел подчертава в 27 cm., е това,
че Господ Исус иска да Живее в сърцето
на езичника: Христос във* вас, надежда-
та на славата. Тези думи са казани на ко-
лосяните, които също са езичници, ф. Б.
Мейър изразява чувствата си със следно-
то Възклицателно изречение: „фактът,
че Христос обитава в сърцето на едно
Авраалюво дете, е проява на едно чудно
снизхоЖение, но фактът, че Той се Все^гя-
ва в сърцето на един езичник, е нещо наи-
стина невероятно!" И Все пак точно за
това става въпрос в тази тайна — „че
езичниците са сънаследници, като със-
тавляват едно тяло, и са съпричастни-
ци на Неговото обещание в Христа Ису-
са" (Еф. 3:6). За да подчертае ваЖност-
та на тази истина, апостолът не казва
просто „тази тайна" или „славата на
тази тайна", а казва „богатствата на
славата на тази тайна". Той наслагва
думи върху думи, за да впечатли своите
слушатели чрез факта, че това е една
славна тайна, която заслуЖаВа тяхното
най-голямо внимание и която е „Христос
във вас, надеЖдата на славата". Оби-
* ТоВа е правилният превод на предлога. —
Бел. на прев.

175

Колосяни 1, 2

шаващият В него Христос е надеЖдата
на славата на Вярващия. Ние нямаме ни-
kakßo друго основание за небето освен
Самия Спасител, фактът, че Той оби-
тава в нас, ни помага да имаме такава
увереност за небето, както като че ли
сме вече там.
1:28 Изразът „Него ние възгласябаме"
е особено ваЖен. Местоимението „Него"
замества, разбира се, името на Господ
Исус Христос (27 cm.). Всъщност тук
Павел казва, че възгласява или проповяд-
ва една Личност. Той не губи времето си
с политика или философия, а насочва
всички свои усилия към Самия Господ
Исус, тъй като добре разбира, че христи-
янството е Христос, „...като съветва-
ме всеки човек и поучаваме всеки човек
с пълна мъдрост, за да представим все-
ки човек съвършен в Христа". Тук Пи-
санието ни дава възмоЖност да поглед-
нем още по-дълбоко 8 слуЖението на въз-
лк)бения ни апостол. Павел предупрежда-
ва неспасените за уЖасния гняв, който
иде, и поучава светиите на Великите ис-
тини на християнската Вяра.
Освен това тук особено ясно личи уда-
рението, което апостолът поставя вър-
ху работата след повярването. Павел
чувства истинска отговорност към оне-
зи, които той е насочил към Спасителя.
Той не е удовлетворен само да Вшкда спа-
сени души, които след това да оставя
сами. Той иска да представи всеки човек
съвършен в Христос. Апостолът ни се
представя като свещеник, който прина-
ся Жертви на Бога. Жертвите тук са хо-
рата. В какВо състояние ги принася той
на Бога? Като слаби и безпомощни бебе-
та В Христос ли? Не, той ги принася
като зрели, пораснали и възрастни хрис-
тияни. Той иска те да бъдат добре осно-
вани В истината. Ние носим ли подобна
отговорност за хората, които сме дове-
ли до Христос?
1:29 Това е целта, за която се труди не
само апостол Павел, но и другите апос-
толи. Но той добре съзнава, че не прави
moßa със собствени сили, а според Него-

вата сила, която мощно действа в него.
С други думи, Павел разбира, че моЖе да
слуЖи на Господа само благодарение на
силата, която получава от Него. Той
много добре съзнава факта, че Господ
мощно действа в него, когато той оти-
ва от място на място, за да основава
църкви и да храни БоЖиите овце.
Преводът на Филипс на 28 и 29 cm. би
могъл да ни помогне да разберем този
текст по-добре:
„Именно затова ние възвестяваме
Христос. Ние предупреждаваме всеки,
когото срещнем, и поучаваме всеки, ко-
гото моЖем, на всичко, което знаем за
Него, така че, ако е възмоЖно, да дове-
дем Всеки човек до пълна зрялост в Хрис-
тос. ЗатоВа и аз се трудя през цялото
Време с всичката сила, която ми дава
Бог."
Д. Пълнотата на Христос, сравнена с
опасността от философия,
законничество, мистицизъм и
аскетизъм (2:1—23)
2:1 Този стих е тясно свързан с послед-
ните gßa стиха от 1 глава. Там апостол
Павел описва своите усилия — чрез поу-
чаване и проповядване — да представи
всеки вярващ в пълна зрялост в Христос.
Тук неговите трудове са от по-друго ес-
тество. Сега той говори за тях като за
голяма борба В молитвата. И тук тази
голяма борба е за онези, които той нико-
га не е срещал лично. Още от първия път,
когато е чул за колосяните, апостолът
се е молил както за тях, така и за онези,
които са В Лаодикия, така и за други
християни, които не са го ВиЖдали лично
(ВЖ. Откр. 3:14—19, където се описва
тъЖното състояние на църквата там
по-късно).
Cm. 1 е утешение за всички, които не
са привилегировани да работят в общес-
твено слуЖение. Той ни казва, че не тряб-
ва да бъдем ограничени и да правим само
това, което моЖем да правим в присъс-
твието на хора. Ние моЖем да слуЖим на
Господа и когато стоим на колене в уеди-

176

Колосяни 2

нение В стаята си. А ако слуЖението ни
е общестбено, трябва да знаем, че него-
Вата резултатност заВиси до голяма
степен от личното ни Време с Бога.
2:2 Този стих ни показВа kakßo е конк-
ретното съдърЖание на молитвата на
Павел. Първата молба на Павел относ-
но колосяните е „да се утешат сърцата
им". Колосяните са заплашени от учени-
ето на гностиците. Затова „да се уте-
шат" тук означава „да се утвърдят" или
„да се укрепят".
Втората молба на апостола е колося-
ните „да бъдат свързани заедно в л1о-
бов". Ако светиите Живеят В щастливо
и изпълнено с л1обов общение един с друг,
те ще представляват една здрава отб-
рана срещу нападенията на врага. И ос-
вен това, ако сърцата им горят от л1о-
бов към Христос, Той ще им покаЖе и по-
дълбоките истини на християнската
вяра. Добре известен принцип от Библи-
ята е, че Господ открива тайните Си на
онези, които са близо до Него. Така нап-
ример Йоан е апостолът, който се е об-
лягал на гърдите на Исус, и съвсем не е
случайно това, че той е и този, на кого-
то е било дадено великото откровение
на Исус Христос.
По-нататък Павел се моли колосяни-
те да получат „всяко обогатяване със
съвършено проумяване". Колкото пове-
че те навлизат в разбирането на хрис-
тиянската Вяра, толкова по-убедени ще
бъдат в нейната истинност. Колкото
християните са по-твърдо основани въВ
Вярата, толкова по-малка ще бъде опас-
ността да бъдат повлияни от лъЖливи-
те учения на деня.
В НЗ изразът „съвършено проумява-
не" се използва три пъти в смисъл на: (1)
пълна увереност на Вярата или пълно
упоВание 6 БоЖието слоВо, което е Не-
говото свидетелство за нас (Евр. 10:22);
(2)	пълна увереност на разбирането: ние
знаем и затова сме уверени (Кол. 2:2) и
(3)	пълна увереност панадеЖдата: ние се
борим с увереност, защото знаем изхода
(Евр. 6:11).

Кулминационната точка в молитва-
та на Павел се съдърЖа В думите „да
познаят тайната БоЖия, сиреч Хрис-
та".
Kakßo има предвид Павел, когато каз-
ва, че те могат да познаят тайната на
Бога, тоест Христос? Тук апостолът
все още говори за истината за църквата
— Христос като Главата на Тялото и
всички вярващи като Негови части. Но
конкретната страна на тайната, която
апостолът има предвид, е първенство-
то на Христос. Павел горещо иска све-
тиите да признават тази истина. Той
знае, че ако светиите съзнават величие-
то на своята Глава, те няма да се пов-
лияят нито от гностицизма, нито от
каквито и да било други култове, които
ги заплашват.
Павел иска светиите да използват
Христос, да употребят Неговите запа-
си, да прибягват до Него при всяка спеш-
на необходимост. Той Желае да Види, че
Христос — както казва Алфред Мейс:
„...е във всеки един от Своите хора, че
на тях не им липсва нито един елемент
от Неговата божественост и от Него-
вите безкрайни, неизразими и неизмери-
ми запаси, така чеда нямат нуЖда да из-
лизат от Него, за да търсят каквото и
да било. „За тях Бог е поЖелал да изяви
какви са БОГАТСТВАТА на славата на
ТАЗИ ТАЙНА сред езичниците: ХРИС-
ТОС ВЪВ ВАС, надеЖдата на славата"
(Кол. 1:27). Истината за това, позната
в сила, е най-сигурното и най-силно про-
тивосредство срещу лаодикийската гор-
дост, рационалистическатарелигия, об-
зетите от демони медиуми-спиритисти
и всички други видове на противопоста-
вяне или фалшификация."13
2:3 В Христос са скрити всичките
съкровища на мъдростта и на знание-
то. Гностиците са се хвалели, че прите-
Жавали знания, които надминавали всич-
ко, което се намира на страниците на
боЖестВеното откровение. Тяхната
мъдрост е била нещо като допълнение на
Христос или на християнството. Но

177

Колосяни 2

myk ПаВел казва, че „всичките съкрови-
ща на премъдростта и на знанието" са
скрити ß Христос, Който е Главата.
СледоВателно няма нуЖда Вярващите да
търсят нещо изВън тоВа, което е напи-
сано В Библията. Съкровищата В Хрис-
тос са скрити от невярващите и дори и
Вярващите трябва да познават Христос
много интимно, за да навлязат в тях.
„Христос е във Вярващия като Глава,
център и запас. С огромните запаси на
Своите неизследими богатства, с изклЬ-
чителното богатство на Своето безк-
райно величие, с това, че Той е Бог, с Всич-
ко, което е извършил В творението и из-
куплението, със Своите лични, морални и
официални слави Христос измества ця-
лата армия от професори, писатели, ме-
диуми, критици и всички други, които са
се наредили срещу Него." (Избрано)
Този стих съдърЖа много повече, от-
колкото ни изглежда на пръв поглед. Ця-
лото знание се намира В Христос. Той е
Въплъщението на истината. Тай е казал:
„Аз съм пътят и истината, и Живо-
тът." Нищо, което е истинно, не моЖе
да Влезе В конфликт с Неговите думи или
Неговите дела. Често пъти разликата
меЖду знание и мъдрост е била обясня-
Вана по следния начин: знанието е разби-
рането на истината, докато мъдрост-
та е способността да прилагаш онази ис-
тина, която си научил.
2:4 След като цялата истина и знание
са 6 Христос, християните не трябва да
се поддават на измамата на убедител-
ните думи на култовите лъЖеучители.
Когато един човек не притеЖава исти-
ната, той се стреми да привлече после-
дователи чрез красиво представяне на
своето послание. Точно това правят ви-
наги и еретиците. Те спорят, като из-
ползват аргументи, които се основават
на вероятността, и изграЖдат система
от учения на базата на предполоЖения.
От друга страна, когато човек пропо-
вядва БоЖията истина, той няма нуЖда
от такива „подпорки" като красноречие
или красиви аргументи. Истината сама

по себе си е най-добрият аргумент и, по-
добно на лъв, се защитава сама.
2:5 Този стих ни показва колко дълбо-
ко апостол Павел съзнава проблемите и
опасностите, които стоят пред колося-
ните. Той представя себе си като военен
офицер, който стои пред строения бата-
льон, преди да започне да го проверява.
Думите „уредба" (или „ред") и „постоя-
нство" (или „твърдост") са военни тер-
мини. Първата описва начина на подреЖ-
дане на една военна единица, а втората
съдърЖа идеята за здрава връзка, която
съществува меЖду отделните елементи
на тази единица. Павел се радва да види
(макар и не тялом, а духом) как колося-
ните стоят твърдо основани в БоЖие-
то слово.
2:6 Сега той ги насърчава да продъл-
Жат да вървят по същия начин, по който
първоначално са започнали да вървят,
т. е. във Вярата. „И тъй, както сте
приели Христа Исуса, Господа, така и
се обхождайте в Него." Ударението тук
изглеЖда че пада върху думата „Госпо-
да". С други думи, те са признали, че В
Господа има Всичко 8 достатъчна сте-
пен. Той е напълно достатъчен не само
за спасението, но и за целия техен хрис-
тиянски Живот. Сега Павел увещава све-
тиите да продълЖат да признават гос-
подството на Христос. Те не трябва да
блуЖдаят настрани от Него, като при-
емат човешки поучения, независимо кол-
ко убедително зВучат те. Думата „об-
хоЖдайте се" се използва много често за
християнския Живот. Тя изразява идея-
та за действие и развитие. ЧоВек не
моЖе да ходи и едновременно с това да
стои на същото място. Така е и в хрис-
тиянския Живот: ние или вървим напред,
или се Връщаме назад.
2:7 Най-напред Павел използва един из-
раз от селското стопанство, а след
това — от строителството. Думата
„вкоренени" се отнася до това, което е
станало по време на нашето обръщение
— Господ Исус Христос е почвата, а ние
сме растенията, които с корените си из-

178

Колосяни2

Вличат Всички хранителни ВещестВа от
Него. Тази картина ни показ Ва също
така колко е ваЖна дълбочината, до ко-
ято корените са пораснали В почВата,
така че когато задухат насрещните
Ветрове, да не бъдем помръднати от
мястото си (Мат. 13:5, 20, 21).
След това ПаВел прибягва към едно
сравнение от областта на строителст-
вото: „назидавани (или „изграждани") 6
Него". Според това сравнение Господ
Исус е основата, а ние биваме изграгкда-
ни върху Него—Скалата на всички веко-
ве (Лука 6:47—49). Ние сме вкоренени
ВеднъЖ завинаги, но се изграАдаме неп-
рекъснато.
Освен moßa ние биваме „...утвърЖда-
бани във вярата си..." Думата „утвър-
ждавани" би могла да се преведе и като
„основавани". Идеята е, че това е един
процес, който продълЖава непрекъснато
през целия християнски Живот. Колося-
ните са били научени на основите на
християнството от Епафрас. Когато
те продълЖат да Вървят по християнс-
кия път, тези скъпоценни истини ще бъ-
дат непрекъснато потвърждавани В
техните сърца и Живот. Като противо-
вес на това текстът във 2 Петрово 2:9
показва, че ако те не успеят да напред-
ват в духовния си Живот, ще преЖивеят
съмнения и загуба на радостта си и бла-
гословението на евангелието.
Павел завършва това описание с думи-
те: „...изобилстващи в нея с благодаре-
ние." Апостолът не Желае християните
да бъдат студени хора, отдадени само на
доктрините, а иска сърцата им да бъдат
завладени от чудните истини на благо-
вестието, за да могат да изоблистват в
хВаление и благодарение към Господа.
Благодарението за благословенията на
християнството е едно чудесно проти-
восредство срещу отровата на лъЖливи-
те учения.
Артър Уей ни предлага следния превод
на 7 cm.: „Бъдете вкоренени като дърве-
та, изграЖдайте се непрекъснато като
сгради с Неговото присъствие около

себе си и оставайте непоклатими във ва-
шата вяра (защото до това води ваше-
то обучение), като изобилствате с бла-
годарение."
2:8 Сега вече Павел е готов да разгле-
да по-конкретно заблудите, които зап-
лашват Вярващите В ликийската доли-
на, в която е разполоЖен и град Колос.
„Внимавайте да ви не заплени някой с
философията си и с празна измама." Лъ-
Жеучителите се стремят да ограбят от
хората това, което е истинско и ценно,
като не им предлагат нищо съществено
в замяна, „философия" означава букВал-
но „л1обоВ към мъдростта", философи-
ята сама по себе си не е зло, но тя става
зло, когато хората започнат да търсят
мъдрост вън от Господ Исус Христос.
Тук това понятие се използва, за да изра-
зи опитите на човека да открие чрез соб-
стВения си интелект и изследване онези
неща, които могат да бъдат познати
само чрез боЖествено откровение (1
Кор. 2:14). философията също така е
зло, когато възвишава човешкия разум
над Бога и се покланя повече на творени-
ето, отколкото на Твореца. Тя е харак-
терна за либералните мислители В наши
дни с техния прехвален интелектуали-
зъм и рационализъм. Празната измама
се отнася до лъЖлиВите и суетни учения
на онези, които твърдят, че могат да
предлоЖат тайни истини само на избран
кръг от хора. Всъщност това е една го-
ляма лъЖа. Но те събират последовате-
ли, като подхранват човешкото лкобо-
питство и ласкаят тяхната суетност,
правейки ги членове на едно „избрано об-
щество".
философията и празната измама, ко-
ито Павел разобличава, са „по човешко
предание, по първоначалните учения на
света, а не по Христос". Тук под „човеш-
ко предание" трябва да се разбират ре-
лигиозните учения, които са били измис-
лени от хора и които нямат основание в
Библията. (Преданието е установен
обичай, който е започнал като нещо, ко-
ето е било удобно на хората или е под-

179

Колосяни 2

хоЖдало на някакбо обстоятелство.)
Първоначалните учения (или принципи)
на сбета се отнасят до еврейските ри-
туали, церемонии и наредби, чрез които
хората са се надявали да спечелят БоЖи-
ето благоволение.
„Мойсеевият закон е изпълнил своята
слуЖба като образ на идващите неща.
Той е бил „началното училище", което е
трябвало да подготви сърцето на чове-
ка за идването на Христос. Връщането
към него сега означава „танцуване според
свирката на лъЖеучителите", които са
скроили заговор да използват една отми-
нала система, за да отхвърлят БоЖия
Син." (Всекидневни белеЖки на Библейс-
кото друЖестВо)
ПаВел би Желал колосяните да изпит-
ват всяко учение, като проВеряВат дали
то отгоВаря, или не отговаря на поуче-
нията на Христос Тук отново преводът
на Филипс на този стих би могъл да ни
бъде от помощ: „Внимавайте никой да
не развали Вашата вяра чрез интелекту-
ализъм или празноглави глупости. Таки-
ва неща се основават на човешки предс-
тави за природата на света и пренебрег-
ват Христос!"
2:9 Прекрасно е да се види как апостол
ПаВел непрекъснато насочва читатели-
те си към Личността на Христос. Тук
той ни предлага един от най-ВъзВишени-
те и недвусмислени стихове в Библията,
който говори за божествеността на
Господ Исус Христос. „Защото 6 Него
обитава телесно всичката пълнота на
БоЖеството." Обърнете внимание на
съзнателното натрупване на доказател-
ства за истината, че Христос е Бог.
Най-напред този текст съдърЖа едно
твърдение за Неговата боЖественост:
„Защото В Него обитаВа... телесно... Бо-
Жестбото." След това той ни обръща
внимание върху това, което някой беше
нарекъл „обхвата на боЖестВеността":
„Защото В Него обитаВа телесно... пъл-
нотата на БоЖестВото." И най-накрая,
той подчертава „абсолЬтната цялост
на божествеността": „Защото В Него

обитава телесно всичката пълнота на
БоЖеството." (Това твърдение е и един
добър отгоВор на Всички форми на гнос-
тицизма, които отричат боЖестве-
ността на Господ Исус, като Христия-
нска наука, Свидетели на Йехова, Обеди-
нителната църкВа, теософското общес-
тВо, христоделфианизма и др.)
Според Винсент: „ Този стих съдърЖа
две ясно различими твърдения: (1) това,
че пълнотата на БоЖеството вечно оби-
тава в Христос...; (2) и това, че пълнота-
та на БоЖеството обитава в Него...
като Един, Който има човешко тяло. "14
Много от култовете, споменати по-
горе, казват, че в Исус била обитавала
някаква степен на божествеността. Но
този стих заявява, че В Исус, В Неговото
чоВешко естестВо обитава всичката
пълнота на БоЖеството. Аргументът
е ясен—ако в личността на Господ Исус
Христос има такава пълнота, защо да се
задоволяваме с учения, които Го обиЖ-
дат или пренебрегват?
2:10 И тук апостолът продълЖаВа да
се опитва да впечатли читателите си с
пълната достатъчност на Господ Исус
Христос и със съвършеното полоЖение,
което ние имаме в Него. Това, че исти-
ната, изявена в 10 cm., непосредствено
следва истината, изявена В 9 cm., е чуден
израз на БоЖията благодат. В Христос
обитаВа телесно всичката пълнота на
БоЖеството и вярващият също има
пълнота в Него. Това, разбира се, не оз-
начава, че и ВъВ Вярващия обитава всич-
ката пълнота на БоЖеството. Господ
Исус е Единственият, за Когото това е
било Вярно или ще бъде вярно някога.
Този стих всъщност ни казва, че в Хрис-
тос Вярващият има всичко необходимо
за Живота и благочестието. СпърдЖън
дава едно много добро определение за на-
шата пълнота. Той казва, че ние сме съ-
вършени (1) без помощта на еврейските
церемонии, (2) без помощта на филосо-
фията, (3) без измислиците на суеверие-
то и (4) без никакви човешки заслуги.

180

Колосяни 2

Този, В Когото ние имаме пълнота, е
„глава на всяко началство и власт".
Гностиците са обръщали голямо Внима-
ние на темата за ангелите. За това
също стаВа Въпрос малко по-нататък В
тази глаВа. Но Христос е глаВа на Всич-
ки ангелски същества и би било много
глупаво да се занимаваме с ангелите, ко-
гато моЖем да имаме за обект на наша-
та обич Самия Създател на ангелите и
да се наслаЖдаваме на общението с Него.
2:11 Обрязването е типичен еврейски
ритуал. То представлява малка хирурги-
ческа операция, която води до срязване
на част от плътта — краекоЖието на
мъЖа. В духовно отношение то символи-
зира смъртта на плътта, или отхвърля-
нето на злото, покварено и непоправимо
естество на човека. За нещастие еврейс-
кият народ е пренебрегвал духовното
значение на тази церемония. Опитвайки
се да спечели БоЖието благоволение с це-
ремонии и добри дела, той всъщност каз-
ва, че в човешката плът има нещо, кое-
то моЖе да угоди на Бога. Нищо не моЖе
да бъде по-далеч от истината.
В стиха, който разглеЖдаме, не се го-
вори за физическото, а за духовното об-
рязване, което се отнася за всеки, кой-
то вярва и уповава в Господ Исус. Това
става ясно от израза „обрязване не от
ръка извършено". Текстът всъщност
иска да ни покаЖе, че всеки вярващ е об-
рязан с обрязване, което е от Христос
Обрязването от Христос е свързано с
Неговата смърт на кръста на Голгота.
Тук идеята е, че когато Господ Исус е
умрял, вярващият също е умрял. Той е
умрял за греха (Рим. 6:11), за закона, за
себе-то (Гал. 2:20) и за света (Гал. 6:14).
(Това обрязване е било направено без
ръце В смисъл, че човешките ръце нямат
дял в него като заслуга: то не моЖе нито
да се заслуЖи, нито да се спечели. То е Бо-
Жие дело.) По този начин човекът е съб-
лякъл плътското тяло на греха. С други
думи, когато един човек бъде спасен, той
се свързва с Христос в Неговата смърт
и отхвърля всяка надеЖда да спечели или

да заслуЖи спасението си с плътски
усилия. Семкоъл Ридаут казва така:
„ Смъртта на нашия Господ не само е от-
нела плода на греха, но е осъдила и отст-
ранила и самите корени, които са го ро-
дили. "
2:12 След като приклктва темата за
обрязването, Павел се обръща към те-
мата за кръщението. Също както об-
рязването символизира смъртта на
плътта, така и кръщението олицетво-
рява погребването на стария човек. И
така, тук четем, че вярващите са били:
„...погребани с Него в кръщението, в ко-
ето бидохте и възкресени с Него чрез
вяра в действието на Бога, Който Го
възкреси от мъртвите." Поучението,
което съдърЖа този текст, е, че ние не
само сме умрели с Христос, но сме били
и погребани с Него. Това е изобразено в
нашето кръщение. Всъщност то е ста-
нало по време на нашето обръщение, но
ние го изповядаме открито пред всички,
когато влизаме ВъВ Водите на кръщени-
ето. Кръщението е един Вид погребване
—погребване на всичко онова, което сме
били като деца на Адам. В кръщението
ние признаваме, че нищо в нас самите не
моЖе никога да угоди на Бога и че зато-
ва ние завинаги отмахваме плътта от
БоЖиите очи. Но кръщението не е само
погребване. Ние сме били не само разпъ-
нати с Христос и погребани с Него, но
сме и възкръснали с Него, за да вървим в
ноВ Живот. Всичко това става по Време
на обръщението. СтаВа чрез Вяра 8
действието на Бога, Който е възкресил
Христос от мъртвите.
2:13 Сега апостол ПаВел показва kakßo
е прилоЖението на Всичко това за коло-
сяните. Преди обръщението си те са
били мъртви в своите прегрешения,
т. е. поради своите грехове колосяните
са били духовно мъртви спрямо Бога.
Това не означава, че техните духове са
били мъртви, а че в техните духове не е
имало никакъв стремеЖ към Бога и
нищо, което да моЖе да спечели БоЖие-
то благоволение. Те са били мъртви не

181

Колосяни 2

само 6 греховете си, но и В необрязване-
то на плътта си. В НЗ често пъти нео-
брязването се използва като описание
на езичниците. Колосяните са били езич-
ници. Те не са били членове на БоЖия зе-
мен народ — евреите. Следователно те
са били В едно полоЖение на отчуЖде-
ност от Бога и са давали пълна воля на
плътта с нейните грешни страсти. Но
когато са чули евангелието и са повярва-
ли в Господ Исус Христос, те са били сь-
Жибени с Христос и Всички техни прес-
тъпления са били простени. На практи-
ка това означава промяна на цялостния
им начин на Живот. Тяхната история
като грешници е завършила и те са ста-
нали нови създания в Христос Исус. Ко-
лосяните Вече Живеят на онази страна
на пропастта, на която е Възкресение-
то. Затова те трябва да каЖат „сбо-
гом" на всичко, което е било характер-
но за тях, когато са ходели по плът.
2:14 Павел продълЖаВа да описВа резул-
татите от делото на Христос. Чрез
moßa дело Той е изличил написаното ß
постановленията на закона, което е
било против нас, и го е отстранил отс-
ред нас, като го е приковал на кръста.
Написаното в постановленията, което
е било против нас, е законът. В известен
смисъл десетте БоЖии заповеди са про-
тив нас: те ни осъЖдат за това, че не ги
спазваме съвършено. Но тук апостол
Павел има предвид не само десетте Бо-
Жии заповеди, а също така и церемониа-
лния закон, който е бил даден на Израел.
В този закон е имало Всякакви заповеди,
свързани с пазенето на свети дни, хране-
нето и други религиозни ритуали. Всич-
ки те са били част от предписанията на
еврейската религия, които са сочели към
идването на Господ Исус. Били са сенки
на Неговата личност и на Неговото
дело. В СВоята смърт на кръста Господ
Исус е отстранил всичко това, като го
е приковал на кръста и го е обявил за не-
действително, така както се обявява за
недействителен документът за дадения
заем, след като се изплати дългът. Как-

то казва Мейър: „ Чрез смъртта на Хрис-
тос на кръста законът, който е осъЖдал
човека, е загубил своята наказателна
сила, тъй като Христос чрез Своята
смърт е изтърпял проклятието на зако-
на вместо човека и е поставил край на за-
кона."15 Уилиям Кели обобщава Всичко
това много сбито: „Законът не е мър-
тъв, но ние сме умрели за него."
Много е вероятно тук Павел да има
предВид един древен обичай, според кой-
то изплащането на някакъв дълг се е
удостоверявало с писмен документ, кой-
то се е заковавал на публично място,
така че всички да видят, че заемодате-
лят вече няма никакви претенции към
длъЖника.
2:15 Чрез Своята смърт на кръста и
последвалото я Възкресение и Възнесение
Господ Исус също така е завок>вал побе-
да срещу злите сили, като ги е излоЖил
открито на показ и е възтържеству-
вал над тях. Ние смятаме, че тук ста-
ва въпрос за победата, описана в Ефеся-
ни 4, където за Господ Исус се казва, че е
пленил плен. Неговата смърт, погребе-
ние, възкресение и Възнесение са една
слаВна победа над цялото войнство на
ада и на Сатана. Минавайки през атмос-
ферата по обратния Си път към небето,
Господ Исус е минал през самото царс-
тво на княза на въздушните сили.
МоЖе би този стих носи специална
утеха на онези, които са били обърнати
от демонизма и които все още се стра-
хуват от злите духове. Те трябва да зна-
ят, че няма защо да се страхуват, щом
са в Христос, защото Той е разоръЖил
началствата и властите.
2:16 И още ВеднъЖ апостол Павел Же-
лае да ни даде прилоЖението на това, ко-
ето току-що е казал. Нека да го обоб-
щим. Колосяните са умрели за всички
усилия да угодят на Бога чрез плътта. Те
не само са умрели, но и са били погребани
заедно с Христос и са били възкресени с
Него за нов Живот. Това означава, че ко-
лосяните трябва да са приклкочили зави-
наги с учители от рода на кздеистите и

182

Колосяни 2

гностиците, които се onumßam ga ги
Върнат обратно към оноВа, за което те
Вече са умрели. „И така, никой да не ви
осъЖда за това, което ядете или което
пиете, или за нещо относно някой праз-
ник или новомесечие, или събота." Всич-
ки човешки религии налагат на хората
ярема на съблюдаването на обреди, пра-
вила, наредби и религиозни календари.
Тези религиозни календари обикновено
Вклкзчват еЖегодно пазене на някакви пе-
риоди от Време (свети дни), празници В
месеца (новолуния) или отделни дни В
седмицата (съботния ден). Изразът „и
така, никой да не ви осьзкда" означава,
че нито един християнин не моЖе да бъде
справедливо осъден от другите, ако яде
например свинско месо или не спазва ня-
какви религиозни празници или свети дни.
Някои култове, като например спири-
тизма, задълбават привържениците си
да се въздърЖат от ядене на месо. Веко-
ве наред римокатолическата църква е
изисквала от своите членове да не ядат
месо в петък. Много църкви проповяд-
ват въздърЖание от определни видове
храни по време на пости. Други, като
например мормоните, казват, че човек
не моЖе да има добро полоЖение, ако пие
кафе или чай. Трети пък, като адвентис-
тите от седмия ден, смятат, че човек
трябва да спазВа съботния ден, за да уго-
ди на Бога. Християнинът обаче не е
длъЖен да спазва никакви подобни прави-
ла или постановления. (За повече подроб-
ности по темите за закона, съботния
ден и законничеството виЖте екскурси-
те Върху Матей 5:18, 12:8 и Галатяни
6:18.)
2:17 Еврейските религиозни наредби са
„сянка на онова, което ще дойде, а тя-
лото е Христово". Те са били постано-
вени в СЗ като един предварителен об-
раз на бъдещето. Така например събота-
та е била дадена като преобраз на почив-
ката, която ще бъде дял на Всички, кои-
то повярват в Господ Исус Христос.
Сега, след идването на Господ Исус,
трябВа ли хората да продълЖаВат да се

занимават със сенки? ТоВа е същото
като да отделиш цялото си внимание на
картината, вместо на худоЖника, който
я е нарисувал.
2:18 Трудно е да се каЖе какво е точ-
ното значение на този стих, тъй като
ние не сме напълно запознати с онова, ко-
ето са учели гностиците. МоЖе би той
означава, че тези хора са се представяли
за толкова смирени, че не са смеели да
отидат при Бога направо. МоЖе би те са
учели, че приближаването към Бога ста-
ва посредством ангели, и Вместо да се
покланят на Господа, са се покланяли на
ангели като израз на едно мнимо смире-
ние. Подобно нещо се случва и в днешния
свят. Има членове на римокатолическа-
та църква, които казват, че не могат да
мислят или да се молят директно на
Бога или на Господ Исус и затова изди-
гат лозунга: „Чрез Мария към Исус!"
МоЖе би точно това е едно лъЖливо
смирение от тяхна страна и поклонение
пред едно творение. Християните не
трябва да позволяват на никой да им от-
неме наградата чрез такива небиблейс-
ки практики. Словото казва съвсем ясно,
че има само един Посредник меЖду Бога
и човека — Човекът Христос Исус (1
Тим. 2:5).
На moßa място апостол ПаВел упот-
ребява не съвсем ясния израз: „като над-
нича в неща, които не е16 видял." Гнос-
тиците са твърдели, че познават някак-
ви дълбоки, скрити тайни, В които човек
трябВа да бъде специално Въведен, за да
моЖе да ги научи. МоЖе би тези тайни са
Вклк>чВали и така наречените Видения.
Предполагаемите Видения са ваЖен еле-
мент и от съвремените ереси като мор-
монизма, спиритизма, католицизма и
други. Онези, които са членове на Вът-
решния кръг, се чувстват особено горди
със своето тайно знание. Заради тях Па-
вел добавя и следното описание: „...и нап-
разно се надува с плътския си ум." Тези
хора се отнасят към другите с чувство
на превъзходство и създават Впечатле-
нието, че човек моЖе да бъде щастлив

183

Колосяни 2

само ако навлезе В техните дълбоки тай-
ни. Нека да спрем за малко тук и да ка-
жем, че голяма част от Всичко тоВа е ха-
рактерно и за съвременните тайни
братства. Християнинът, който ходи В
общение с Господа, не може да има нито
Време, нито симпатии към такива орга-
низации.
Важното, което трябва да отбеле-
жим в този стих, е, че различните рели-
гиозни практики на тези хора са основа-
ни на тяхната собствена воля. Те не Вър-
шат всичко тоВа на основание на Библи-
ята и не действат В подчинение на Хрис-
тос. Те се надуват напразно с плътския
си ум, защото Вършат тоВа, което на
самите тях им харесва—независимо от
Господа, демонстрирайки смирено и ре-
лигиозно поведение.
2:19 „...а не дърЖи Главата..." Тук за
Господ Исус се говори като за Главата
на Тялото. „Да държиш Главата", озна-
чава да живееш със съзнанието, че Хрис-
тос е Главата, като задоволяваш всич-
ки свои нужди от Неговите неизтощими
запаси и правиш всичко за Негова слава.
То също така означава да гледаш към
Господа В Неговата слава за подкрепа и
водителство и да бъдеш В общение с
Него. ТоВа се вижда по-нататък от из-
речението, което следва: „...от Когото
цялото тяло, снабдявано и сплотено
чрез ставите и Жилите си, расте с на-
растване, дадено от Бога." Различните
части на човешкото тяло са свързани
със стави и Жили, а самото тяло е свър-
зано с главата. Тялото се ръководи и на-
сочВа от главата. Това е и идеята на
апостол Павел тук. Частите на Хрис-
товото Тяло на земята трябва да нами-
рат цялостното си удовлетворение и
пълнота В Него, а не да се заблуждават
в убедителните аргументи на тези лъ-
Жеучители.
Здравото дърЖене за Главата под-
чертава необходимостта от ежеминут-
ната зависимост от Господа. Помощ-
та, която сме получили вчера, няма да ни
бъде дадена автоматично и днес. Не мо-

жем да мелим Жито с вода, която вече е
минала през язовирната стена. Освен
това там, където християните се дър-
Жат за Главата, се получава в резултат
спонтанно действие, което съответст-
ва на поведението на другите части на
Тялото.
2:20 В контекста на този пасаЖ изра-
зът „първоначалните учения на света"
има значението на различни ритуали и
обреди. Така например ритуалите в СЗ
са първоначални учения на света в сми-
съл, че те са проповядвали елементарни-
те принципи или азбуката на религията
(Гал. 4:9—11). МоЖе би тук Павел мисли
също така и за ритуалите и обредите на
гностицизма и другите религии и по-кон-
кретно за ритуалите и обредите на ас-
кетизма, който произлиза от 1одеизма,
след като 1одеизмът загубва полоЖение-
то си пред Бога, или от гностицизма, или
от някой друг култ, който никога не е
имал никакво полоЖение пред Бога. Сега
Павел пита колосяните защо В тях все
още има Желание да се подчиняват на
такива постановления, след като вече
са умрели с Христос, защото да правят
това, означава да забравят, че са скъса-
ли връзките си със света. МоЖе би някои
биха си задали следния въпрос: „Ако хрис-
тиянинът е мъртъв за Всякакви поста-
новления, защо той все още участва в
кръщението и Господната вечеря?" Най-
очеВидният отговор е, че той участва в
тези два ритуала, защото те са били
постановени за християнската църква в
НЗ. Но той не гледа на тях като на
„средства, чрез които моЖе да получи
благодат" и които го правят по-годен за
небето, нито като на начин за спечелва-
не на някакви заслуги пред Бога. Те пред-
ставляват просто действия на подчине-
ние на Господа, които символизират съ-
ответно отъЖдествяВането на Вярва-
щия с Христос и ВъзпоменаВането на
Христос В Неговата смърт. Те са не
толкова закони, които трябва да се спаз-
ват, колкото привилегии, на които хрис-
тияните се радват.

184

Колосяни 2

2:21 Този стих моЖе да се разбере по-
добре, ако преди това добавим „като". С
други думи, В 20 cm. ПаВел казВа: „Тога-
Ва защо, като че ли Живеете ß cßema, се
подчинявате на постановления като:
„Не докосвай", „не хбащай"; „не вкус-
вай"? Странно наистина, но някои хора
проповядват, че тук ПаВел заповядва на
колосяните да не докосват, да не Вкус-
ват и да не пипат разни неща, което е
точно обратното на смисъла на пасаЖа.
Трябва да споменем, че някои автори-
тетни изследователи като Уилиям
Кели смятат, че заповедните изречения
В този стих трябва да бъдат подредени,
както следва: „Не пипай; нито вкусвай;
нито дори докосвай." Този начин на под-
реждане показва една растяща строгост
в практикуването на аскетизма.
2:22 Значението на този пасаЖ става
още по-ясно в 22 стих. Тук ние научаваме,
че това са забрани, измислени от човеци-
те, защото са „по човешки заповеди и
учения". Това ли е същността на истин-
ската религия — да се отдаваш на спаз-
ването на правила за ядене и пиене вмес-
то на ЖиВия Христос?
Уеймаут предлага следния npeßog на
пасаЖа от 20 до 22 стих:
„Ако сте умрели с Христос и сте избя-
гали от първичните представи за света,
защо тогава, като че ли Животът Ви Все
още принадлеЖи на cßema, се подчинява-
те на такива наредби като „Не пипай
тоВа!"; „Не Вкусвай онова!"; „Не докос-
вай третото!", отнасящи се до неща,
всички от които са предназначени да бъ-
дат използвани и да погинат, според
обикновени човешки заповеди и учения?"
2:23 Всички тези практики на човеш-
ката религия имат вид на мъдрост в
произволно (или сВоеволно) богослуже-
ние и смирение и в нещадене на тялото.
Своеволното богослужение означава, че
тези хора възприемат някаква форма на
поклонение според техните собствени
представи за добро, а не според БоЖието

слово. Те имат вид на религиозни хора, но
не са истински християни. Ние вече обяс-
нихме kakßo означава лъЖливото смире-
ние — когато хората се преструват на
прекалено скромни, за да отидат напра-
во при Бога, и използват ангели като пос-
редници. Нещаденето на тялото вклкзч-
ва различни аскетични практики. Това е
едно вярване, според което човек моЖе
да достигне no-Висше състояние на свя-
тост чрез самоотричане и самоизмъчва-
не. То е характерно за хиндуизма и за дру-
ги мистични източни религии.
Каква е стойността на Всички тези
практики? МоЖе би тя е изразена най-
добре В заключителната част на стиха:
„...не струват нищо в борбата против
угаЖдането на плътта." Всички тези
практики са много привлекателни на
външен вид, но не успяват да направят
нищо против угаЖдането на плътта.
(Дори и добронамерената въздържаност
се оказва безсилна да постигне тази цел.)
Всяка лъЖлива система е напълно неспо-
собна да направи човека по-добър. Макар
и да създаВа Впечатлението, че В плът-
та има нещо, което моЖе да заслуЖи Бо-
Жието благоволение, тя е безпомощна да
обуздае страстите и Желанията на
плътта. Християнското отношение е,
че ние сме умрели за плътта с всички
нейни Желания и страсти и отсега ната-
тък Живеем за слава на Бога. Ние правим
това не от страх от наказание, а от лк>-
бов към Този, Който е дал Себе Си за нас.
А. Т. Робъртсън изразява това много
добре: „ЛЬбовта е онова, което ни прави
истински свободни, за да Вършим добро.
Лобовта улеснява този избор. ЛЬбовта
разхубавява лицето на дълга. ЛЬбовта ус-
лаЖда следването на Христа. ЛЬбовта
действа така, че слуЖението на доброто
да бъде свобода."

185

Колосяни 3

II. Дългът на вярващия към
превъзходния Христос (3 и 4 гл.)
А. Новият Живот на вярващия:
събличането на стария и
обличането на новия човек
(3:1-17)
3:1 И така, ако сте възкресени заедно с
Христос, търсете това, което е горе,
където Христос седи отдясно на Бога.
Ськззът „ако" В началото на този стих
не изразява съмнение от страна на апос-
тол ПаВел. ТоВа е така нареченото
„ако" на аргумента, което би могло да се
преведе и като „тъй като": „И така,
тъй като сте били Възкресени заедно с
Христос..."
Както споменахме ВъВ 2 гл., на ВярВа-
щия се гледа като на един, който е умрял
с Христос, бил е погребан с Него и е Въз-
кръснал заедно с Него отсред мъртвите.
Духовното значение на Всичко тоВа е, че
ние сме казали „сбогом" на предишния си
начин на ЖиВот и сме започнали един съ-
вършено ноВ начин на ЖиВот — Живота
на Възкресения Господ Исус Христос. И
тъй като сме възкресени заедно с Хрис-
тос, ние трябва да търсим това, което
е горе. Ние сме Все още на земята, но
трябва да Възпитаваме у себе си небес-
ни навици.
3:2 Мирогледът на християнина не
трябва да е свързан със земята. Той
трябва да Вшкда нещата не така както
изглеждат, а според тоВа дали имат зна-
чение за Бога и за вечността. Според
Винсент глаголът „търсете" В 1 cm.
обозначава практическия стремете, до-
като „мислете" от 2 cm. описва вът-
решния импулс и предразположение. Съ-
щата дума е използвана и във филипяни
3:19*: „които даВат ума си на земните
неща." А. Т. Робършсън казва следното:
„Кръстеният Живот означава, че хрис-
тиянинът търси небето и мисли небесно.
Неговите крака са на земята, но главата
* Но е преведена на български като „дават".
— Бел. на преВ.

му е сред звездите. Той Живее като граЖ-
данин на небето тук на земята. "17
По Време на Втората световна Война
млад християнин ентусиазирано съоб-
щил на един зрял слуЖител на Христос:
„Разбрах, че нашите бомбардировачи са
атакували градовете на врага тази
нощ." По-възрастният ВярВащ отгоВо-
рил: „Не знаех, че БоЖията църква има
бомбардировачи." Очевидно той Възпри-
емал нещата от небесна гледна точка и
не изпитвал никакво удоволствие от
унищожението на Жени и деца.
ф. Б. Хоул ни предлага следното ясно
обяснение на нашето полоЖение:
„Противоположното на отъЖестВяне-
то ни с Христос В Неговата смърт е
отъЖдествяването ни с Него в Негово-
то възкресение. Резултатът от първо-
то е отделянето ни от човешкия свят,
човешката религия и човешката мъд-
рост. Резултатът от Второто е свър-
зването ни с БоЖия свят и с всичко, ко-
ето е там. Първите четири стиха на 3
гл. ни разкриват блаЖенството, в кое-
то сме въведени." 18
3:3 Когато Павел казва, че вярващите
са умрели, той има пред Вид тяхното по-
лоЖение, а не тяхното поведение. Зара-
ди нашето отъЖдествяВане с Христос
6 Неговата смърт Бог иска от нас да се
смятаме за умрели заедно с Него. Наши-
те собствени сърца са Винаги готови да
се усъмнят в този факт, защото ние се
чувстваме толкова Живи за греха и изку-
шението. Но чудното нещо е, че когато
чрез вяра ние смятаме себе си за умрели
с Христос, това става една нравствена
реалност в нашия Живот. Ако ние Жи-
веем като умрели за греха, тогава Живо-
тът ни става все повече и повече съоб-
разен на Живота на Господ Исус Хрис-
тос. Разбира се, ние никога няма да дос-
тигнем съвършенство в този Живот, но
това е един процес, който трябва да ха-
рактеризира всеки вярващ.
Ние сме не само умрели, но и нашият
Живот е скрит с Христос в Бога. Неща-
та, които засягат и интересуват eßem-

186

Колосяни 3

ския човек, се намират на планетата, на
която и ние Живеем. Но нещата, които
най-много интересуват ВярВащия, се съ-
държат В личността на Господ Исус
Христос. Неговата съдба и нашата съд-
ба са неделими. Мисълта на апостол Па-
вел е, че тъй като нашият Живот е
скрит с Христос 6 Бога, ние не трябва
да се занимаваме с малоВаЖните неща
от този свят и особено с религиозния
свят около нас.
Но изразът „Животът ви е скрит с
Христа 6 Бога" е свързан с още една ми-
съл. Светът не виЖда нашия духовен Жи-
вот. Той не ни разбира. За него е стран-
но това, че ние не Живеем като остана-
лите хора. Той не разбира нашите мисли,
подбуди и постъпки. Също както се каз-
ва за Светия Дух, че светът нито Го
виЖда, нито Го познава, така е и с нашия
духовен Живот: той „е скрит с Христа
6 Бога". Текстът в 1 Йоан. 3:1 ни казва:
„Затова светът не познава нас, защото
Него не позна." Истинското отделяне
от света се крие в това, че светът не
разбира и дори погрешно разбира вярва-
щия.
3:4 Сега, като една кулминация В опи-
санието на полоЖението на Вярващия В
Христос, апостолът насочва нашето
внимание към Второто идване на Хрис-
тос. „Когато Христос, нашият Живот,
се яви, тогава и вие ще се явите с Него
в слава." Понастоящем ние сме въкресе-
ни заедно с Христос и се наслаЖдаваме
на един Живот, който хората нито виЖ-
дат, нито разбират. Но иде ден, когато
Господ Господ Исус ще се върне за Свои-
те светии. И тогава ние ще се явим с
Него в слава. Тогава хората ще ни разбе-
рат и ще осъзнаят защо поведението ни
е било такова.
3:5 В 3 cm. се казва, че ние сме умрели.
Сега, в 5 cm., се казва, че ние трябва да
умъртвяваме земните си части. Тези
дВа стиха представляват една съвсем
ясна илкютрация на разликата меЖду по-
лоЖението и състоянието на вярващия.
По полоЖение вярващият е умрял за све-

та, но по състояние той трябва да се
смята за мъртъв за греха, като умърт-
вява частите си, които са на земята.
Нашето полоЖение е онова, което сме в
Христос, а състоянието ни е това, кое-
то сме сами по себе си. Нашето полоЖе-
ние е подаръкът от Бога чрез вяра В Гос-
под Исус Христос, а състоянието ни е
отговорът на тази БоЖия благодат.
Нека да отбелеЖим също така и раз-
ликата меЖду закона и благодатта. Бог
не казва: „Ако ЖиВеете лишен от грях
Живот, Аз ще 8и дам полоЖение на
смърт с Христос." Това би било закон.
Нашето полоЖение би зависело от собс-
твените ни усилия, а едва ли е необходи-
мо да казваме, че тогава никой никога
няма да спечели makoßa едно полоЖение.
Вместо това Бог казва: „На всички, ко-
ито вярват в Господ Исус, Аз подарявам
полоЖение на благоразположение В Мои-
те очи. Отсега нататък вървете и Жи-
вейте Живот, който съответства на
това възвишено призвание!" Ето това е
благодат!
Когато апостолът казва, че трябва да
умъртвяваме земните си части, той не
иска да каЖе, че ние буквално трябва да
унищоЖаваме някои от частите на на-
шето физическо тяло! Този израз има
преносен смисъл и се обяснява по-ната-
тък. Под „части" трябва да разбираме
различни форми на страст и омраза, ко-
ито апостолът изброява.
Обикновено думата „блудство" се из-
ползва със значението на незаконни сек-
суални отношения или разврат, особено
меЖду неЖенени хора (Мат. 15:19; Мар-
ко 7:21). Понякога значението й е по-ши-
роко и се превеЖда като сексуална немо-
ралност. Нечистотата е свързана с ос-
кверняване на мисълта, речта или дейс-
твията. Тя говори no-скоро за морална
мръсотия, отколкото за физическо из-
цапване. Страстта е силно и необузда-
но поЖелаване. Злата пощяВка (или зло-
то Желание) говори за силно и често
пъти непреодолимо влечение. Сребролк>-
бието като цяло означава ненаситност

187

Колосяни 3

или Желание да имаш Все повече и пове-
че, но тук то моЖе да е свързано по-кон-
кретно и с едно несвято Желание за задо-
воляване на сексуалния апетит, което е
идолопоклонство.
Страстта се изразява в действията,
но започва в мотивите. Първо се опис-
ват различните форми на сексуалния
грях, след което се проследява и техни-
ят източник, а именно — ненаситното
сърце на човека. БоЖието слово казва
съвсем ясно, че в секса сам по себе си
няма нищо лошо. Бог е направил човека
така, че да моЖе да се възпроизвежда. Но
грехът идва, когато онова, което Бог
толкова милостиво е подарил на Своите
творения, започне да се използва за зли и
извратени цели. Сексуалният грях е бил
най-големият грях на езическия свят по
Времето на Павел и, без съмнение, про-
дълЖава да дърЖи това първенство и до
днес. Там, където вярващите не са от-
дадени на Светия Дух, много често в
техния Живот навлизат различни сексу-
ални грехове, които ги събарят.
3:6 Хората смятат, че могат да вър-
шат тези уЖасни грехове и да избегнат
наказанието. И тъй като небето мълчи,
човекът става все по-смел. Но с Бога
шега не бива. Заради всичко това Бо-
Жият гняв иде върху синовете на непо-
корството. Тези грехове имат последс-
твия и в този Живот: хората Жънат в
собствените си тела плодовете от сек-
суалното разпътство. ОсВен това те
ще поЖънат уЖасна Жътва В съда, кой-
то предстои в един бъдещ ден.
3:7 Павел напомня на колосяните, че и
те някога, преди своето обръщение, са се
отдавали на тези грехове. Но БоЖията
благодат е дошла Върху тях и ги е осво-
бодила от нечистотата. Това е един пе-
риод от техния Живот, който сега е пок-
рит от кръвта на Христос. Сега те
имат нов Живот, който им дава сили да
Живеят за Бога. ВиЖте Галатяни 5:25:
„Ако по Духа Живеем, по Духа и да хо-
дим."

3:8 Тъй като са били изкупени на така-
ва Висока цена, сега колосяните трябВа
да отхвърлят „Всичко това" както
хвърлят мръсна дреха. Под „всичко
това" апостолът има предвид не само
различните видове несвети страсти, из-
броени В 5 cm., но и различните Видове
зла омраза, които той се готви да изб-
рои.
Гневът е силен дух на неприязън или
враЖдебност, на отмъстителност и
твърда омраза. Яростта е много по-сил-
на форма на гняв, вклк>чващ евентуално
и буйни външни изблици. Злобата е зло-
Желателно отношение към друг чоВек,
имащо за цел да нанесе Вреда на негоВа-
та личност или репутация. Тя е неразум-
на антипатия, която кара човека да се
радва, когато другият страда. Хулата
тук означава оскърбително говорене или
груб и невъздърЖан език. Тя означава да
се караш на някого злонамерено и на-
хално.
Срамното говорене Вклкочва изразява-
не с неприличен език, или използване на
мръсни и непристойни думи и изрази.
ТоВа е позорно и мръсно говорене. В този
списък от грехове апостолът засяга най-
напред мотивите и постепенно преми-
нава на действията. Язвителността за-
почва като подбуда В човешкото сърце и
след това се изявява под различните
форми, които апостол Павел описва.
3:9 В 9 cm. апостолът Всъщност каз-
ва: „Нека състоянието ви да съответс-
тва на вашето полоЖение. Вие сте съб-
лекли вече стария човек: сега го събле-
чете и на практика, като не се лъЖете
един друг." ЛъЖата е едно от нещата,
които принадлеЖат към стария човек,
и затова няма никакво място в Живота
на БоЖието дете. В Живота си ние всеки
ден се изкушаваме да изопачаваме исти-
ната. ТоВа би могло да стане, като укри-
ваме в данъчните документи част от
информацията за доходите си, като пре-
писваме на изпит и дори като преувели-
чаваме подробностите В някой разказ.
ЛъЖата става двойно по-сериозна, кога-

188

Колосяни 3

mo нараним другия човек с лъЖливо
твърдение или когато създадем В него
лъЖливо Впечатление.
3:10 Ние не само сме съблекли стария
чоВек, но сме и „облекли новия, който се
подновява в познание по образа на Този,
Който го е създал". Също както стари-
ят чоВек е Всичко онова, което ние сме
били като синоВе на Адам с покварената
ни природа, така новият човек е описа-
ние на нашето ново полоЖение като Бо-
Жии деца. Има ноВо творение и ние сме
нови създания. Целта на Бога е този нов
човек да расте и да прилича Все повече и
повече на Господ Исус Христос. Ние ни-
кога не трябва да се задоволяваме с нас-
тоящите си постиЖения, а Винаги тряб-
Ва да се стремим към целта да ставаме
все по-съобразни на Спасителя. Той е на-
шият пример и правило на Живот. В един
бъдещ ден, когато ще застанем пред
Христовото съдилище, ние ще бъдем съ-
дени не толкова според това до каква
степен нашият Живот е бил по-добър от
Живота на другите, а според това докол-
ко той е приличал на Живота на Самия
Господ Исус.
„БоЖият образ не се ВиЖда Във форма-
та на нашето тяло, а в красотата на но-
вородения ни ум и сърце. Светостта,
л1обовта, смирението, кротостта, вни-
манието и прощението — Всичко тоВа
съставлява небесния характер." (Всекид-
невни белеЖки на Библейското друЖес-
тво)
3:11 В новото творение, за което го-
вори апостолът, няма грък или 1одеин,
обрязан или необрязан, варварин, скит,
роб или свободен, а Христос е всичко и
във всичко. Националните, религиозни-
те, културните и социалните различия
нямат никакво значение. Що се отнася
до полоЖението им пред Бога, Всички
вярващи са на едно и също ниво. Същото
това отоншение трябва да се възприеме
и от всяко местно събрание.
Това не означава, че в църквата няма
никакви различия. Някои имат дарбата
на ебангелизатори, други на пастири, а

трети на учители. Някои мъЖе са ста-
рейшини В църквата, а други — дякони.
Така че този стих не заличава слуЖебни-
те различия.
Също така не трябва да се смята, че
гореизброените различия са заличени и в
света. Светът все още прави разлика
меЖду грък и к>деин. Тук под „грък"
трябва да разбираме езическите народи
изобщо. Светът прави разлика и меЖду
обрязан и необрязан. В НЗ тези две по-
нятия се използват обикновено за евре-
ите и езичниците съответно. Но тук те
биха могли да се отнасят до самия ри-
туал, който се практикува от еврейския
народ и се пренебрегва от езичниците.
В света Все още има „варвари" (некул-
турни хора) и „скити". Тук тези две по-
нятия не се противопоставят едно на
друго. Скитите също са били Варвари, но
те са били най-дивите и най-Жестоките
Варвари. И последното противопоста-
вяне е меЖду роби и свободни. Свободни
са онези хора, които никога не са били в
робство, а са били родени на свобода. За
християнина тези светски различия вече
нямат никакво значение. Това, което на-
истина има значение, е Христос. Той е
всичко за вярващия и е във всичко. Той
е и центърът, и периферията на христи-
янския Живот.
Епископ Райл заявява тази истина
много смело:
„Тези три думи —„Христос е Всичко"
—представляват същността и сърцето
на християнството. Ако нашите сърца
наистина могат да ги приемат, ще бъде
добре и за нашите души... Много хора от-
делят на Христос някакво място в сво-
ята религия, но не и мястото, което Бог
е предназначил да бъде запълнено от Него.
За техните души Христос не е „всичко
във всичко". Не! За тях освен Христос
трябва да има и нещо друго — като нап-
ример Христос и църквата, ши Христос
и тайнствата, или Христос и Неговите
специално ръкоположени слуЖители, или
Христос и тяхното собствено покаяние,
или Христос и тяхната собствена добро-

189

Колосяни 3

та, или Христос и техните собствени
молитви, или Христос и тяхната собс-
твена искреност и милосърдие, на които
те на практика поверяват душите си. "19
3:12 В 10 cm. Павел каза, че ние сме об-
лекли нобия чоВек. Сега той ни gaßa и ня-
колко практически указания как можем
да правим moßa ВъВ Всекидневния си жи-
Вот. Най-напред той се обръща към ко-
лосяните с думите „Богкии избрани".
ТоВа показва факта, че те са били избра-
ни от Бога В Христос още преди основа-
ването на света. Божията избираща
благодат е една от тайните на божес-
твеното откровение. Писанието ясно
заявява, че в Своя суверенитет Бог е из-
брал човека да принадлежи на Христос.
Ние не вярваме, че Бог някога е избрал
някого да бъде осъден. Подобно учение е
чуждо на Писанието. Но както вярваме
в истината за избиращата Божия благо-
дат, така вярваме и в истината за чо-
вешката отговорност. Бог не спасява
хората против тяхната воля. Същата
Библия, която казва „избрани по Божие-
то предузнание", казва също и „всеки,
който призове Господното име, ще се
спаси".
След това Павел нарича колосяните
„свети и 6ъзлк>бени". „СВети" означава
осветени или отделени (същата дума
като „светии") за Бога от света. Ние
сме свети по положение и трябва да бъ-
дем свети и на практика в нашия живот.
Тъй като сме обекти на Божията лкзбоВ,
тя ни дава желание да бъдем угодни на
Бога по всякакъв начин.
Сега Павел описва християнските доб-
родетели, които ние трябВа да облечем
като дреха. Милосърдието говори за
сърдечно съчувствие. Благостта говори
за неегоистичен дух на оказване помощ
на другите. Това е едно отношение на
обич и доброжелателство. Смирението
говори за скромност, за готовност да за-
емаш по-ниски места и да оценяваш дру-
гите по-високо от себе си. Кротостта
не означава слабост, а сила да се отре-

чеш от себе си и да се отнасяш с благост
към Всички хора. Вайн казва така:
„Общоприето е мнението, че един чо-
век MOike да бъде кротък само когато е
безсилен. Но Господ е бил кротък, въпре-
ки че е имал на разположение безкрайна-
та БоЖия сила. Противоположното на
кротостта са самоувереността и себе-
лЬбието. Кротостта означава спокойс-
твие на духа, който не е нито приповдиг-
нат, нито потиснат, просто защото
изобщо не е отдаден на егоистичното
„аз"на човека."20
Ако можем да определим смирението
като „отсъствие на Всякаква гордост",
то кротостта би могла да се определи
като „отсъствие на Всякаква страст".
Дьлготърпението пък означава издър-
жане и търпелиВост, когато към теб се
отправят различни предизвикателства
и обиди. То съчетава вниманието към
другите с твърдостта В страданията.
3:13 Претърпяването един на друг
описва поносимостта, която ние тряб-
Ва да показваме към грешките и особе-
ностите в характерите на нашите бра-
тя и сестри. Когато един човек живее с
други хора, той неизбежно ще открие в
тях недостатъци. Ние много често има-
ме нужда от Божията благодат, за да
свикнем с индивидуалните особености
на другите хора, както и те—с нашите.
Но този стих ни казва, че ние трябва да
си претърпяваме и да си прощаваме
един на друг, ако някой има оплакване
против някого. Има много малко разног-
ласия, които не биха могли да се разре-
шат изклктително бързо, ако се спазват
тези заповеди. Ние трябва да прощава-
ме на другите, когато ни засегнат. Чес-
то пъти в такива случаи чуваме следно-
то оплакване: „Но как, та нали той ме е
обидил..." Да, но именно това е ситуаци-
ята, при която ние сме призовани да
простим. Ако другият човек не ни е оби-
дил, няма да има нужда да прощаваме. В
случая, когато ние обидим някого, тряб-
ва да отидем при него и да го помолим да
ни прости. Претърпяването предполага,

190

Колосяни 3

че не трябва да се обшкдаме,а прощава-
нето — че не трябва да таим обидата в
себе си. Едва ли има по-голям стимул за
прощение от думите, които намираме в
този стих: „...както Господ е простил
вам, така прощавайте и вие." Как ни е
простил Господ? Той ни е простил, без да
има никакво основание да ни прости. Та-
ка трябва да простим и ние. Той ни е
простил, без да исква нищо от нас. Така
трябва да простим и ние. Когато пра-
вим това, ние трябва да следваме нашия
благословен Господ както по отношение
на начина, така и по отношение на обх-
вата.
3:14 Тук Павел говори за л!обовта ка-
то за връхна дреха или колан, който
свързва всички останали добродетели в
едно, за да образува съвършенството.
Под нейно въздействие всички черти на
християнския характер стават симет-
рични. ВъзмоЖно е човек да изяви някои
от гореспоменатите добродетели, без
да има лк>бов 6 сърцето си. Затова тук
Павел изрично подчертава, че това, ко-
ето вършим, трябва да бъде вършено с
истински дух на лк>бов към братята и
сестрите. Нашите действия не трябва
да бъдат вършени с неЖелание или недо-
волство, а родени от сърдечна обич.
Гностиците мислят, че знанието е
това, което „свързва всичко в съвър-
шенство", но Павел казва, че не знание-
то, а лк)бовта „свързва всичко в съвър-
шенство".
3:15 В нашите сърца трябва да господ-
ства Христовият мир*. Ако ние не сме
сигурни относно правотата на дадено
нещо, трябва да си зададем следните
въпроси: „Ще има ли полза от него за
мира?" и „Ще имам ли мир в сърцето си,
ако го извърша?"
Този стих е особено полезен в случаи-
те, когато търсим водителство от
Господа. Ако Господ наистина Желае да
извършиш дадено дело, то Той съвсем си-
* В някои ръкописи „БоЖият мир". — Бел. на
преВ.

гурно ще ти даде мир за това. Ако ти ня-
маш този мир, не трябва да го вършиш.
Някой е казал: „Неяснотата относно из-
вършването на дадено нещо е указание,
че не трябва да го вършим."
Христос ни е призовал да се наслаЖда-
ваме на Неговия мир както като индиви-
ди, така и в църквата. Не пренебрегвай-
те значението на втората част на сти-
ха: „...за който бяхте и призвани в едно
тяло..." Ние бихме могли да се наслаЖда-
ваме на мира и като Живеем изолирано
от всички други християни. Но това не
е целта на Бога. Той е дал на хората се-
мейството, за да не бъдат сами. Според
БоЖието намерение ние трябва да се съ-
бираме в местни църкви. И макар че Жи-
веенето с други християни моЖе да пос-
тави на изпитание нашето търпение,
Бог по този начин развива в християни-
на добродетели, които не моЖе да развие
по никакъв друг начин. Затова ние не
трябва нито да бягаме от отговорност
в местното събрание, нито да се отказ-
ваме от нея, когато сме засегнати, а
трябва да Живеем в съвместно съЖител-
ство с другите вярващи и да им помага-
ме с всичко, което правим или казваме.
„И бъдете благодарни." Това увеща-
ние се повтаря много често в Писания-
та на Павел и за това сигурно има осно-
вателна причина: БоЖият Дух сигурно
смята, че благодарността е много ваЖ-
но нещо. Ние вярваме, че това наистина
е така! Благодарността е ваЖна не само
за духовния Живот на човека, но и за фи-
зическото му благосъстояние. Неотдав-
на лекарите откриха това, което Писа-
нията ни казват от много отдавна—че
веселото, благодарно разполоЖение на
ума оказва благотворно въздействие
върху тялото и че загриЖеността, по-
тиснатостта и оплакването увреЖдат
здравето на човека. Обикновено ние мис-
лим за благодарността като за нещо, ко-
ето се определя от непосредствени обс-
тоятелства, но в този стих Павел по-
казва, че тя е добродетел, която тряб-
ва да се култивира. Ние сме отговорни

191

Колосяни 3

ga бъдем благодарни. От Всички хора на
света ние имаме най-много за какво да
благодарим (ср. с Второзак. 33:29). Проб-
лемът не е В липсата на основания за бла-
годарност, а В егоистичните ни сърца.
3:16 ВъВ Връзка с пунктуацията на 16
cm. има различни мнения. В оригиналния
език, на който е бил написан НЗ, не е съ-
щестВуВала пунктуация, така че значе-
нието на стих като този се определя до
голяма степен от мястото на препина-
телинте знаци. Ние предлагаме следна-
та пунктуация: „Нека Христовото сло-
во да се вселява във вас богато; с пълна
мъдрост се учете и се увещавайте един
друг с псалми, химни и духовни песни,
като пеете на Господа с благодат в сър-
цата си" (Преработка „Верен").
И така, В този случай стихът би мо-
гъл да се раздели на три обособени час-
ти. Първата ни казВа, че ние трябВа да
даВаме на Христовото слово да се вселя-
ва В нас богато. Тук под „Христовото
слово" трябВа да разбираме поученията
на Христос В Библията. Когато ние на-
сищаме сърцата и умовете си с НегоВо-
то свято слово и се стремим да му се
подчинявами Във всекидневния си Живот,
тогава Христовото слово се чувства
действително „у дома" в нашите сърца.
Втората идея е, че ние трябва да се
учим и да се увещаваме един друг с пъл-
на мъдрост. Всеки християнин има от-
говорност към своите братя и сестри в
това отношение. Ученето е свързано с
учението, докато увещаването—с дъл-
га. Ние сме длъЖни да споделяме с наши-
те братя и сестри знанието си Върху
Библията и да се стремим да им помага-
ме с практически и благочестиви съве-
ти. Когато ученето и увещаването са
съчетани с мъдрост, има по-голяма Ве-
роятност да бъдат приети, отколкото
когато говорим със сила, но без мъдрост
и без лкзбов.
И третото нещо е, че с псалми, хим-
ни и духовни песни ние трябва да пеем
на Господа с благодат в сърцата си.
Псалмите са боговдъхноВени мисли, съб-

рани В Библията под формата на книга,
позната под същото заглавие („Псал-
ми"), които са част от поклонението на
Израел. Химните, от друга страна, са
обикновено песни на поклонение и хвала,
които са отправени към Бог Отец или
към Господ Исус Христос, като нап-
ример:
Исусе, мисълта за Теб
изпълва сърцето ми със сладост.
Но колко по-сладко е да Видя
Твоето лице
и да се наслаждавам
на Твоята благост.
(Предполагаем автор:
Bernard of Clairvaux.)
Химните не са боговдъхновени В съ-
щия смисъл като псалмите. Духовните
песни са свързани с религиозната поезия,
описваща християнския опит. Ето при-
мер за една такава песен:
Какъв огромен мир изгубваме!
Колко излишни болки търпим!
И Всичко това —защото не казваме
на Бога онова, което ни боли.
ДЖоузеф Скривън
Като използваме тези различни видо-
ве песни, ние трябва да пеем на Господа
с благодат или с благодарение в нашите
сърца. МоЖе би тук е добре да се каЖе, че
християнинът трябва да проявява бди-
телност към музиката, която пее или
слуша. Голяма част от така наречената
„християнска музика" днес е лека и по-
върхностна. Преобладаващата част от
нея е абсолкзтно противоположна на
Библията, като едновременно с това е
толкова близка на светската поп- и рок-
музика, че е истински позор за името на
Христос.
16 cm. е много подобен на пасаЖа в Ефе-
сяни 5:18, 19, където се казВа: „И не се
опивайте с вино, следствието от което
е разврат, но изпълвайте се с Духа и раз-
говаряйте се с псалми и химни, и духовни

192

Колосяни 3

песни, kamo пеете и Възпявате Господа
В сърцето си." Разликата меЖду този па-
саЖ и Колосяни 3:16 е, че Вместо да каЯсе
„Изпълвайте се с Духа", Павел казва:
„Христовото слово да се вселява във
вас богато." С други думи, както изпъл-
ването с Духа, така и изпълването с Бо-
Жието слово е необходима предпоставка
за един радостен, полезен и плодотворен
ЖиВот. Ние няма да се изпълваме с Духа,
ако не сме наситени с БоЖието слово, а
изучаването на БоЖието слово няма да
бъде резултатно, ако не предоставим и
най-вътрешното си същество на управ-
лението на Светия Дух. Не бихме ли мог-
ли тогава да закл!очим, че да бъдеш из-
пълнен с Духа, означава да бъдеш изпъл-
нен с БоЖието слово? Това не е някакво
тайнствено, емоционално преЖивяване,
а всекидневно хранене с Писанията, раз-
мишляване върху тях, подчиняване на
тях и ЖиВеене според тях.
3:17 17 cm. ни gaßa едно всеобхватно
правило, което ни помага да преценява-
ме поведението си като християни. Мла-
дите хора днес срещат особени труднос-
ти, когато трябва да решат дали да из-
вършат дадено нещо, или не. Този стих,
когато непрекъснато го носим в памет-
та си, моЖе да се окаЖе клкзч към разре-
шаването на много от тези проблеми.
Големият Въпрос, чрез който трябВа да
подлагаме на проверка всяко наше реше-
ние, трябВа да бъде: „Мога ли да направя
тоВа 8 името на Господ Исус Христос?"
ТоВа ще Му донесе ли слаВа? Мога ли да
очаквам, че ще бъде благословено от
Него? Бих ли могъл да го върша в момен-
та на Неговото второ идване? Забеле-
Жете, че на тази проверка трябва да от-
говорят както думите, които говорим,
така и делата, които вършим. Подчине-
нието на тази заповед облагородява це-
лия ни ЖиВот. Когато християнинът се
научи да Върши всичко като за Господа и
за Неговата слава, той ще стане носи-
тел на една скъпоценна тайна. И още
ВеднъЖ апостолът добаВя думите:
»—благодарящи   чрез   Него   на   Бога

Отца." Благодарим Ти, благодарим Ти,
БоЖе, от Все сърце Ти благодарим! ТоВа
е едно Вечно задълЖение на онези, които
са спасени по благодат и са определени за
небесните дворове.
Б. Подходящото поведение за
членовете на християнското
семейство (3:18—4:1)
Сега Павел ни предлага серия от настав-
ления за членовете на християнското се-
мейство. Тези наставления се съдърЖат
в пасаЖа, който продълЖаВа до 4:1. Сред
тях има съВети за съпругите и съпрузи-
те, за децата и родителите и за слуги-
те и господарите. Отначало тоВа пре-
минаване на Павел от проблемите, с ко-
ито досега се е занимавал, към такива
обикновени теми на еЖедневния Живот
моЖе да изглеЖда малко странно, но
всъщност е много ваЖно.
Християнското домочадие
Бог гледа на семейството като на един
много ВаЖен фактор В християнския Жи-
вот. Известната поговорка „Ръката,
която лк)лее лк>лката, управлява и све-
та" съдърЖа много повече истина, от-
колкото изглеЖда на пръв поглед. Семей-
ната единица е създадена от Бога, за да
моЖе да бъде запазена голяма част от
това, което наистина струва нещо в
този Живот. Колкото по-малко внима-
ние се отдаВа на семейството, толкова
по-бързо се разпада нашата цивилизация.
Първото Писмо на Павел към Тимотей
ни показва по един особен начин, че Бог е
определил семейния Живот като средст-
во за развитие на духовни качества и че
дори годността на един християнин за
Водачество В църквата се определя от
одобрения му характер В дома.
Следващите точки ни предлагат ня-
кои от основните водещи принципи за
Живота на християнското семейство.
Когато изследваме този пасаЖ, ние

193

Колосяни 3

трябва добре да съзнаваме следните ня-
колко „трябва":
1.	Християните трябва да имат семеен
„олтар", т. е. всеки ден време, В кое-
то семейството да се събира за чете-
не на Светото Писание и за обща мо-
литва.
2.	Бащата трябва да има най-голям ав-
торитет в семейството и трябва да
го упраЖнява с мъдрост и лк>бов.
3.	Съпругата и майката трябва да раз-
бере, че нейната главна отговорност
пред Бога и пред семейството е учас-
тието й в семейния Живот. Като
цяло, не е разумно съпругата да рабо-
ти вън от дома си, но това правило,
разбира се, има и изклк>чения.
4.	Съпругът и съпругата трябва бъдат
пример за благочестие на своите деца.
Те трябва да бъдат единодушни по
всички въпроси, вклкзчително и кога-
то наказват децата, ако това е необ-
ходимо.
5.	Семейството трябва да се поддърЖа.
Много е възмоЖно родителят да бъде
толкова погълнат от работата си,
от социалните си задълЖения и дори
от християнското си слуЖение, че де-
цата да започнат да страдат от лип-
сата на обич, другарство, наставле-
ние и наказание. Много родители са
признавали с мъка непокорното пове-
дение на своя син или дъщеря: „И като
се занимаваше слугата ти, той се из-
губи" (3 Царе 20:40).
6.	Има три основни правила по отноше-
ние на възпитанието на децата. Ни-
кога не ги наказвайте, когато сте раз-
гневени. Никога не ги наказвайте нес-
праведливо. Никога не ги наказвайте,
без да обясните причината за това.
7.	Добре е децата да се научат да носят
ярема си още от малки (Плач. 3:27), да
бъдат дисциплинирани в труда и да
приемат отговорност, а така също и
каква е истинската стойност на па-
рите.
8.	Но най-много от всичко родителите
християни трябва да избягват да хра-

нят амбиции по отношение на своите
деца по светския, плътския начин, а
непрекъснато да издигат пред тях
примера със слуЖението на нашия
Господ като най-изгодния начин на
Живот. За едни това моЖе да означа-
ва целодневна работа на мисионерско-
то поле, за други — слуЖене на Госпо-
да в едно светско занятие. Но и в два-
та случая работата за Господа тряб-
ва да има главно значение. Независимо
дали сме вкъщи или на работа, или къ-
дето и да било другаде, ние трябва да
съзнаваме факта, че представляваме
нашия Спасител, така че всяка наша
дума и действие да бъдат достойни за
Него и да бъдат наистина направлява-
ни от Него.
3:18 Първото наставление на апосто-
ла е насочено към Лените. В него те би-
ват увещавани да се подчиняват на мъ-
Жете си както прилича 6 Господа. Спо-
ред боЖествения план мъЖът е главата
на дома. Дългът на Жената е да се под-
чинява на своя мъЖ. Тя не трябва нито
да господства над него, нито да го води,
а да следва бодителството му винаги,
когато това не й налага да прави комп-
ромис със своята вярност към Христос.
Има, разбира се, случаи, когато Жената
не моЖе едновременно да се подчини на
мъЖа си и да остане вярна на Христос.
В такива случаи предимство има вер-
ността и към Господ Исус. Този стих по-
каз ва, че в семействата, в които съпру-
гата християнка има муден и колеблив
съпруг, тя трябва да му помогне да зае-
ме полагаемото му се място В дома,
Вместо тя да го заема като по-умна от
двамата.
3:19 Красотата, която крие равнове-
сието на БоЖието слово, е наистина впе-
чатляваща. Апостолът не спира своите
увещания със съветите към Жените, а
продълЖава по-нататък, за да ни пока-
Же, че мъзкете също имат отговорност.
Те трябва да обичат своите Жени и да
не се огорчават против тях. Ако ние

194

Колосяни 3

следвахме тези прости правила, много
от проблемите в семейния Живот щяха
да изчезнат и семействата щяха да бъ-
дат много по-щастливи В Господа.
Всъщност нито една Жена не би била
против да се подчинява на съпруг, който
истински я обича. ЗабелеЖете, че тук ни-
къде не се казба за съпруга, че трябва да
накара Жена си да му се подчинява. Ако
тя не прави това, той трябва да предс-
тави този проблем пред Господа. Подчи-
нението трябва да дойде доброволно от
нейна страна, както е подобаващо В Гос-
пода.
3:20 Децата получават увещание да се
покоряват на родителите си във всич-
ко, защото това е угодно на Господа.
През Всички Векове семействата са били
споявани от два прости принципа — ав-
торитета и подчинението. Тук вшкдаме
втория принцип. ЗабелеЖете, че това
подчинение трябва да бъде „във всичко".
ТоВа означава не само В приятните не-
ща, но и в онези, които сами по себе си не
са толкова приятни.
Децата християни, чиито родители не
са спасени, често пъти биват поставяни
в трудно полоЖение. Те искат да бъдат
верни на Господа и едновременно с това
родителите им отправят към тях изис-
квания, които поставят на изпитание
тази вярност. Като цяло ние смятаме,
че ако децата почитат родителите си,
то и Бог на Свой ред ще почете тях. До-
като Живеят в дома на своите родите-
ли, децата имат да изпълняват едно съв-
сем определено задълЖение. Разбира се,
те не трябва да правят нищо, което
моЖе да се противопостави на поучени-
ята на Христос, но обикновено и никой
не изисква от тях такова нещо. Често
пъти от тях се иска да избършат нещо,
което моЖе да им изглеЖда неприятно,
но ако то не е явно неправилно или греш-
но, могат да се съгласят да го извършат
като за Господа. По този начин децата
могат да бъдат добро свидетелство
пред родителите си и да се опитат да ги
спечелят за Господа.

3:21 Бащите не трябва да дразнят де-
цата си, за да не се обезсърчават. Ин-
тересно, че този съвет е отправен към
бащите, а не към майките. Дали това не
означава, че бащата се намира В по-голя-
ма опасност да изпадне в тази грешка,
отколкото майката? Кели предполага,
че майките са по-склонни да разглезват
децата си от бащите.
3:22 В пасаЖа от 22 cm. go края на гла-
Вата БоЖият Дух се обръща към слуги-
те или робите, фактът, че НЗ отделя
толкова много място на слугите, е наи-
стина забелеЖителен. Това не е без зна-
чение. То показва, че независимо колко е
ниско социалното полоЖение на един чо-
век, той моЖе да достигне най-Високото
ниво В християнския Живот, като бъде
Верен на БоЖието слово. МоЖе би то
също така отразява БоЖието предузна-
ние, че повечето християни ще заемат
места на слуЖение Вместо авторитет-
ни постове. Така например в НЗ има мно-
го малко наставления към управители-
те на народите, но значително количес-
тВо съвети към онези, които посвеща-
ват Живота си в слуЖба на другите. Слу-
гите по времето на Павел обикновено са
получавали много малко Внимание, така
че Вниманието, което им се обръща В не-
говите Писма, е било наистина необик-
новено за ранните християни. Това по-
казва как БоЖията благодат слиза до хо-
рата независимо колко ниско е тяхното
полоЖение. Макинтош отбелязва след-
ното: „Слугата не е лишен от слуЖба на
Бога. Той моЖе да придаде красота на
учението и да донесе слава на Бога, като
просто Върши обикновените си задълЖе-
ния."
Слугите трябва да се покоряват във
всичко на онези, които са техни господа-
ри по плът. Тези думи съдърЖат един де-
ликатен намек, че тези хора са техни
господари само по плът. Те имат друг
Господар, Който е над Всичко и Който
виЖда Всичко, което се прави на най-мал-
ките от Неговите деца. Слугите тряб-
ва да слуЖат не за пред очи, като че

195

Колосяни 3,4

угаЖдат на човеци, но със сърдечна
простота, боейки се от Бога. (Добър
пример за makoßa слуЖение моЖете да
намерите 6 СЗ, Битие 24:33.) ЧоВек осо-
бено се изкушава да се отпусне В работа-
та си, когато е потиснат и когато него-
вият господар не го гледа. Но християн-
ският слуЖител знае, че неговият Госпо-
дар Винаги го гледа, и работи като за
Господа дори когато земните обстоя-
телства са много теЖки. Изразът „със
сърдечна простота" означава, че него-
вият труд се мотивира от чисти подбу-
ди —той работи така, за да бъде угоден
на Господа.
Интересно е да се отбелеЖи, че в НЗ
няма изрична забрана на робството. Бла-
говестието не сваля социалните инсти-
туции с револкщии. Но навсякъде, къде-
то то отива, робството се изкоренява
и унищоЖава. Тези наставления имат
значение за нас днес. Всичко казано до-
тук спокойно моЖе да бъде прилоЖено за
работодателите и техните работници
и слуЖители.
3:23 Каквото и да върши християни-
нът, трябва да го върши от сърце (бук-
вално „от душа") — като за Господа, а
не като за човеците. Във всеки вид хрис-
тиянско слуЖение, както и във Всяка
сфера на Живота има много неща, които
хората намират за неприятни. Едва ли
е необходимо да казваме, че обикновено
ние гледаме да избягаме от такава рабо-
та. Но този стих ни показва, че и най-
скромната работа моЖе да бъде просла-
вена и възвишена, когато се върши като
за Господа. В този смисъл моЖе да се
каЖе, че меЖду светската и християнс-
ката работа няма разлика. Всяка работа
е свещена. Наградите В небето няма да
бъдат дадени за известност или видими
успехи, нито за таланти или възмоЖнос-
ти, а за вярност. По този начин и най-
невзрачните хора ще получат големи
награди в този ден, ако са изпълнявали
вярно задълЖенията си като за Господа.
Много често над кухненските мивки в
християнските семейства могат да се

видят следните два лозунга: „Не как да
е, а изрядно" или „На това място три
пъти дневно се извършват богослуЖе-
ния".
3:24 Господ записва всяко едно от тези
неща и всяко нещо, което е направено
като за Него, спира Неговото внимание.
„БоЖието внимание ще възнагради чо-
вешкото внимание." Онези, които имат
малко наследство на земята, ще полу-
чат голямо наследство на небето. Нека
да не забравяме това следващия път, ко-
гато бъдем призовани да извършим
нещо, което ни е неприятно да вършим
— независимо дали В църквата, или у
дома, или в работата. Би било добро сви-
детелство, ако го извършим, без да се оп-
лакваме, и то по възмоЖно най-добрия
начин.
3:25 Павел не уточнява кого точно има
предвид в 25 стих. Обикновено ние смя-
таме, че това е някой несправедлив гос-
подар, който потиска своите слуги, и че
моЖе би някой негов слуЖител христия-
нин се е уморил да се подчинява на несп-
раведливите му заповеди. „Не се безпо-
кой за това — казва Павел, — Господ
знае тази неправда и ще се погриЖи да я
Възмезди."
Но макар и да моЖе да се отнесе към
господарите, това предупреждение е от-
правено главно към слугите. Немарли-
востта, измамата, лентяйството и
всякакви други форми на нечестие в ра-
ботата няма да останат незабелязани.
У Бога няма пристрастие. Той е Госпо-
дар на всички и различията, които хора-
та са си измислили, не означават нищо за
Него. Ако слугите мамят господарите
си (както явно е правел Онисим), те ще
трябва да дадат отчет пред Господа.
4:1 Този стих е свързан логически с пос-
ледния стих от 3 глава. Господарите
трябва да дават на слугите си това, ко-
ето е справедливо и което им се полага.
Те не трябва да ги ощетяват, а да им
плащат добре за извършената работа.
Това наставление е насочено пряко към
работодателите християни. Бог мрази

196

Колосяни 4

потискането на бедните и подаръците
на чоВек, който е забогатял по нечестен
начин, не са Му угодни. Всъщност Бог
казВа така: „ЗадръЖте си парите. Аз не
харесвам начина, по който сте ги спече-
лили" (вЖ. Як. 5:1—4). Господарите не
трябВа да мислят надменно, а да се бо-
ят. И те също имат Господар на небе-
то, Който е справедлив и праведен Във
Всичките Си пътища.
Преди да завършим разглеждането на
тази част, бихме искали да привлечем
Вниманието ви към факта, че апостол
Павел непрекъснато поставя проблеми-
те на всекидневния Живот Във светлина-
та на господството на Христос, както
следва: (1) Жените — както е подобава-
що в Господа (18 cm.); (2) децата — как-
то е угодно на Господа (20 cm.); (3) слу-
гите — „боейки се от Господа" (22 cm.);
(4) слугите—„като на Господа" (24 cm.).
В. Молитвеният Живот на вярващия
за членовете на християнското
домочадие (4:2—6)
4:2 Павел никога не се уморява да увеща-
ва БоЖишпе хора да бъдат усърдни в мо-
литвения си Живот. Без съмнение едно
от нещата, за които всички ние ще съ-
Жаляваме, когато отидем на небето, ще
бъде това, че не сме прекарали повече
време в молитва — особено след като
сме осъзнали степента, до която сме по-
лучавали отговор на нея. Във връзка с
молитвата има големи тайни и много
въпроси, на които не моЖем да получим
отговор. Но най-правилното отношение
на християнина е не да се стреми да ана-
лизира, да изследва и да разбира по-дъл-
боките тайни, а да продълЖава да се
моли с най-проста вяра, оставяйки нас-
трана интелектуалните съмнения.
Ние трябва не само да постоянства-
ме в молитва, но и да бдим в нея. Това
веднага ни напомня за думите на Господ
Исус към Неговите ученици в Гетсиман-
ската градина: „Бдете и се молете, да не
би да паднете в изкушение."

Те не са бдели и са заспали. Но ние не
само трябва да се пазим да не заспим, но
и да се пазим от блуЖдаещите мисли,
безпокойството и нереалността. Да Жи-
веем така, че винаги да имаме време за
молитва (Еф. 6:18). И осВен това винаги
да благодарим. Ние трябва да благода-
рим на Господа не само за вече дадените
отговори на нашите молитви, но да Му
благодарим с вяра и за молитвите, на ко-
ито Той не ни е отговорил. Предлагаме
ви следното обобщение на Гай Кинг:
„Л/обовта на Господа Желае най-доброто
за нас. Мъдростта на Господа знае кое е
най-доброто за нас. И силата на Господа
дава най-доброто за нас. "21
4:3 Павел казва на колосяните да се мо-
лят както за него, така и за Господните
слуЖители, които са с него в Рим. Забе-
леЖете колко красива е неговата молба!
Той не иска да бъде освободен от затво-
ра, а иска Бог да му отвори врата да про-
повядва словото! Каква ваЖна поука за
нас съдърЖат тези думи! Да, ние спокой-
но моЖем да вървим и да си отваряме
сами врати в християнското слуЖение,
но много по-добре ще бъде да не го пра-
вим. Ако Господ ни отваря врати, мо-
Жем уверено да влезем през тях, защото
знаем, че Той ни води. От друга страна,
ако сами си отваряме врати, не моЖем
да бъдем сигурни, че сме в центъра на
Господната воля, и скоро бихме се въз-
ползвали от плътски средства, за да вър-
шим така нареченото „Господно дело".
Павел има специална молба Бог да му
отвори врата за словото, за да говори
тайната на Христос, за която е 6 око-
ви. В този стих „тайната на Христос"
е истината за църквата и по-специално
онази нейна страна, която би могла да се
опише с израза „Христос за езичниците".
Това е онази страна на посланието на
благовестието, която е била поверена да
се проповядва от Павел. Именно защото
той е посмял да заяВи, че езичниците мо-
гат да бъдат спасени по същия начин,
както и logeume, еврейските водачи са

197

Колосяни4

успели най-накрая да го изпратят като
затворник В Рим.
Има хора, които учат, че Великата
тайна на църквата е била открита на
Павел, докато е бил В затвора. Затова
те обръщат особено голямо Внимание на
„Затворническите послания", подценя-
вайки значението на Евангелията и дру-
гите новозаветни книги. Но от този
стих става ясно, че именно проповядва-
нето на тайната е станало причина за
неговото затваряне, което означава, че
тя му е била открита известно време
преди да бъде арестуван.
4:4 Апостолът гори от нетърпение да
я изяви, т. е. да я проповядва по такъв
ясен начин, че да бъде лесно разбрана от
хората. Това трябва да бъде Желанието
на всеки християнин, който се стреми да
запознае хората с Христос. Няма особен
смисъл да бъдем „дълбоки". Ние трябва
да имаме за цел да достигнем човешки-
те маси, а за да направим това, трябва
да проповядваме посланието ясно и прос-
то.
4:5 Християните трябва да се отна-
сят мъдро с външните хора. Те трябва
да разберат, че невярващите наблюда-
ват много внимателно поведението им
всеки ден. Хората се интересуват мно-
го повече от нашето поведение, откол-
кото от нашите приказки. Или—както
казва Едгар Куест: „По-скоро съм готов
да Видя една проповед, отколкото да я
чуя." Това не означава, че християнинът
не трябва да изповядва Христос и с ус-
тата си, но преди всичко неговото пове-
дение трябва да съответства на негово-
то говорене. Никой не трябва да казва за
него: „Много говори, малко върши."
Изкупването на времето означава
„изкупване на възможностите". Всеки
ден от нашия Живот ние се изправяме
пред възможности да свидетелстваме
за спасителната власт на Господ Исус
Христос. Когато тези възможности се
появят, ние трябва да сме готови да ги
сграбчим. Думата „изкупвам" означава,
че често пъти става въпрос за някаква

цена. Но независимо от цената ние
трябва да сме готови да споделим нашия
скъпоценен Спасител с онези, които не
Го познават.
4:6 Нашето говорене трябва „да бъде
винаги с благодат, подправено със сол",
за да знаем как трябва да отговаряме
на всекиго. Да говорим винаги с благо-
дат, означава да говорим учтиво, смире-
но и христосоподобно; да не изричаме
клк)ки, лекомислени и мръсни думи и да не
говорим със злоба. Изразът „подправено
със сол" може да има няколко значения.
Някои тълкуватели смятат, че освен
благодатно нашето говорене трябва да
бъде честно и нелицемерно. Други тъл-
куват солта като нещо, което подсил-
ва вкуса, и смятат, че в този случай из-
разът „подправено със сол" означава, че
нашето гоВорене никога не трябва да
бъде еднообразно, безинтересно и отег-
чително, а винаги смислено, съдържа-
телно и полезно. Според Лайтфут някои
езически автори са използвали думата
„сол" вместо „ум". Павел казва „мъд-
рост" вместо „ум". Може би най-добри-
ят начин да се обясни този израз е да се
изучи езикът на Господ Исус, Който каз-
ва на жената, уловена в прелкзбодейст-
во: „Нито Аз те осъждам; иди си, не съг-
решавай вече." Тук в Неговите думи има
и благодат, и сол. Най-напред е благо-
датта: „Нито Аз те осъждам...", а след
това и солта: „...иди си, не съгрешавай
Вече." И отново Господ Исус казва на же-
ната при Якововия кладенец: „Дай Ми да
пия... Иди, повикай мъжа си..." Първата
заповед гоВори за благодат, докато Вто-
рата напомня много повече за сол.
„...за да знаете как трябва да отгова-
ряте на всекиго." Може би под „всекиго"
апостол Павел има предвид главно гнос-
тиците, които идват при колосяните
със своите правдоподобни доктрини. Те
трябва да бъдат готови да отговарят
на тези лъжеучители с думи на мъдрост
и вярност.

198

Колосяни 4

Г. Поглед към някои от съработници-
те на Павел (4:7—4)
4:7 Очевидно Тихик е избраният от Па-
Вел работник, който трябва да занесе
това Писмо от Рим до Колос. Маклерън
ни помага да си представим колко голя-
мо щеше да бъде учудването на Тихик,
ако някой му беше казал, че „тези малки
листчета пергаментова хартия ще над-
Живеят цялото помпозно великолепие на
този град и че „неговото име ще стане
известно по целия свят до края на време-
ната", защото е написано в тях.
Тук Павел уверява светиите, че кога-
то пристигне, Тихик ще им каЖе всичко
за работите на апостола. И отново е
приятно да се види съчетанието от оп-
ределения, с които Павел описва своя
брат. Той го нарича лк)безният (или въз-
лкюеният) брат, верният слузкител и
сьработник 6 Господа. Колко по-Желани
са тези определения от гордо звучащите
църковни титли, с които се наричат све-
щенослуЖителите в наши дни!
4:8 Пътуването на Тихик до Колос
трябва да послуЖи на две цели. Най-нап-
ред той трябва да разкаЖе на светиите
за състоянието на Павел и неговите дру-
гари в Рим и освен това да утеши техни-
те сърца. И тук отново „утешавам" оз-
начава no-скоро „укрепвам" или „насър-
чавам" (вЖ. 2:2), отколкото „успокоя-
вам". СлуЖението на Тихик сред колося-
ните ще им помогне като цяло да усто-
ят на атаките на преобладаващото по
онова време лъЖеучение.
4:9 Споменаването на името Онисим
извиква пред нас спомена за прекрасната
история, разказана от Павел в Писмото
до филимон. Онисим е избягал роб, кой-
то се е опитал да се изплъзне от някак-
во наказание, като е заминал в Рим. По
някакъв начин той се е запознал с Павел,
който на свой ред го е довел до Христос.
Сега Онисим се готви да се върне обрат-
но при своя предишен господар — фили-
мон, който Живее в Колос. Той трябва да
занесе Писмото на Павел до филимон,

докато Тихик трябва да занесе Писмото
на Павел до църквата В Колос. Предста-
вете си Вълнението на вярващите 8 Ко-
лос, когато тези двама братя са прис-
тигнали с Писмата на Павел! Те сигур-
но са стояли до късно през нощта, като
са разпитвали за полоЖението в Рим и са
слушали новините за смелостта на Па-
вел В неговото слуЖение на Спасителя.
4:10 За Аристарх не са ни известни
много неща освен това, че е бил аресту-
ван по-рано във връзка със слуЖението си
на Господа, както е записано в Деяния
19:29. Сега той е затворен в Рим заедно
с Павел.
Марко е представен тук като племен-
ник на Варнава. Този младеЖ е започнал
да работи на мисионерското поле заедно
с Павел и Варнава, но се е провалил и Па-
вел е решил да го остави у дома. Варнава
обаче е настоял да го вземе със себе си,
което е станало причина за скъсване на
отношенията меЖду двамата работни-
ци. Хубавото е, че провалът на Марко не
е окончателен и че сега той отново е
спечелил доверието на възлкзбения апос-
тол Павел.
Ако Марко дойде В Колос, светиите
трябва да го приемат. Изразът „за ко-
гото получихте поръчката" не означа-
ва непременно, че колосяните вече са по-
лучили някакви заръки във връзка с Мар-
ко. Вероятно той е свързан с наставле-
нията, които Павел отправя към тях
сега: „Ако дойде при вас, приемете го."
Времето на глагола „приемете" моЖе
просто да означава, че колосяните полу-
чават тези наставления в момента на
четене на писмото. Споменаването на
Марко, автора на Второто Евангелие,
ни напомня, че всички ние пишем по едно
евнагелие всеки ден:
Ние Всички пишем евангелие — Всеки
ден по една глава:
с дела, решения, усмивки и това, кое-
то говорим суета.
Каквото и да правим, ни издава —
било то истина или лъЖа.

199

Колосяни 4

Какво тогава е евангелието според
теб и твоите дела?
4:11 Друг сърабошник на ПаВел е Исус,
наречен Юст. По оноВа Време Исус е би-
ло често срещано име, както е и сега В
някои страни. То е гръцкият Вариант на
еврейското име Йешуа. Без съмнение
този човек е бил наречен Юст, тъй като
негоВите приятели християни са разби-
рали добре колко е нелепо някой чоВек да
се нарича с името на БоЖия Син.
И тримата гореспоменати мъЖе са
обръщенци от logeume. Всъщност те са
единствените бивши к>деи, които са сь-
работници на ПаВел за БоЖието царс-
тво и които са му били утеха.
4:12 Преди ПаВел да завърши Писмото
си, Епафрас му напомня да не забрави да
изпрати личните му поздрави на обича-
ните от него cßemuu от Колос. Епафрас,
който също е колосянин, непрекъснато
си спомня за Вярващите 6 своите мо-
литви и моли Господа да ги пази да
стоят съвършени и напълно уверени в
цялата БоЖия воля.
4:13 Павел свидетелства, че Епафрас
се труди много в молитва не само за
християните В Колос, но и за християни-
те 6 Лаодикия и 8 Йерапол. Този човек
показва една дълбока лична загриЖеност
към БоЖиите хора, които е познавал. Си-
гурно неговият молитвен списък е бил
много дълъг и ние едВа ли бихме се изне-
надали, ако разберем, че той си е спомнял
за Всеки един от тях В молитвата си все-
ки ден. „Той се моли усърдно за вас през
цялото време, за да стоите твърдо, на-
пълно убедени и изцяло отдадени да из-
Вършвате БоЖията воля" (НАБ).
4:14 Сега ПаВел изпраща на колосяни-
те поздрави от възлк)бения лекар Лука
и от Димас. Тук апостолът ни предста-
вя дВе противоположности. Лука е бил
дълго време спътник на Павел в негови-
те пътешествия и Вероятно му е слуЖел
както В телесните, така и в духовните
нуЖди по Време на болести, преследвания
и затваряне.

От друга страна, Димас е прекарал с
апостола само известно Време, но нак-
рая ПаВел казВа: „...Димас ме остави,
като обикна сегашния сВят; ...отиде В
Солун" (Тим.4:10).
Д. Поздрави и наставления (4:15—18)
4:15 Сега апостолът изпраща поздрави
на братята, които са в Лаодикия, на
Нимфан и на църквата, която е в него-
вия дом. За църквата В Лаодикия ще про-
четем отново В Откровение 3:14—22.
Там се казва, че тя е станала хладка по
отношение на БоЖиите неща. Станала е
изцяло материалистична и самодоволна.
Мислейки си, че всичко им е наред, хора-
та там не са имали съзнание за своята
собствена голота. Ръкописите не са еди-
нодушни по отношение на името Ним-
фан — дали е мъЖко (Нимфан) или Женс-
ко (Нимфана). Но фактът, че В този дом
В Колос е имало църква, е напълно доста-
тъчен. По онова време християните не
са се събирали в специално построени за
целта сгради, в каквито се събират днес.
Но повечето от нас с готовност ще се
съгласят, че присъствието на БоЖията
сила в едно местно събрание е много по-
ваЖно от наличието на внушителна
сграда или красиво обзавеЖдане. Силата
не зависи от сградата. Луксозните цър-
ковни сгради често пъти са пречка за си-
лата.
4:16 След като се прочете в Колос,
това Послание трябва да се изпрати в
Лаодикийската църква, за да се проче-
те и там. Писмото сигурно е било изпра-
тено, но от това, което четем в Отк-
ровение 3, изглеЖда, че лаодикийците не
са обърнали Внимание на неговото посла-
ние или поне не са му обърнали сериозно
внимание.
Павел също така заръчва и послание-
то от Лаодикия да се прочете в Колос.
Няма как да разберем какво е това Пос-
лание. Някои вярват, че тук става въп-
рос за Посланието на апостол Павел към
ефесяните. В някои древни ръкописи из-
разът „в Ефес" в Ефесяни 1:1 е изпуснат.

200

Колосяни 4

ТоВа е причина някои тълкуВатели да
смятат, че Писмото до ефесяните е
могло да бъде нещо като циркулярно
Писмо, което е трябвало да се прочете
от няколко различни църкви, като напри-
мер църквите В Ефес, Лаодикия и Колос.
Това мнение се подкрепя също и от фак-
та, че в сравнение с Писмото до колося-
ните Посланието към ефесяните съдър-
жа по-малко на брой лични подробнос-
ти.22
4:17 Архип трябва да внимава 6 служ-
бата, която е приел от Господа, и да я
изпълни. Тук отново не се казва изрично
за каква точно слузкба става въпрос.
Много хора вярват, че Архип е бил син на
Филимон и че е работел дейно в църква-
та в Колос. Този стих може да придобие
много голямо значение за всеки от нас,
ако си представим, че ние сме Архип и че
Божият Дух казва именно на нас: „Вни-
мавай в слуЖбата, която си приел от
Господа — да я изпълниш." Всеки един

от нас е получил някаква служба от Гос-
пода и един ден ще трябва да даде отчет
за изпълненението й.
4:18 Сега апостолът взима перото в
собствената си ръка, за да напише зак-
лючителния поздрав, който започва с
езическото му име Павел. Сигурно кога-
то е правел това, веригите на ръцете му
са пречели много на писането му, което
го е накарало да каже на колосяните:
„Помнете оковите ми."
„Звукът от скърцането на перото и
дрънченето на Веригите, с който завър-
шва това Паслание, показва, че оковите
на проповедника не могат да възпрат
Божието слово."23
Накрая апостолът завършва Послани-
ето с думите: „Благодат да бъде с бас.
Амин." А. Т. Робъртсън казва следното:
„Няма по-богата дума от думата „бла-
годат", защото тя съдърЖа В себе си ця-
лата БоЖия лЬбов, изявена чрез дара на
БоЖия Син за нас. "24 Амин.

201

Колосяни — Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(Въведение)    George    Salmon,   A
Historical Introduction to the Study of the
Books of the New Testament, p. 384.
2)	(Въведение) New Bible Commentary, p.       12)
1043.
3)	(Въведение) А. Т. Robertson, Paul and      13)
the Intellectuals, p. 16.
4)	J. B. Lightfoot, Saint Paul's Epistles to       14)
the Colossians and to Philemon, p. 134.
5)	(1:6) Има ръкописи, в които изра-       15)
зът „и расте" липсва, но трябва да
отбелеЖим, че той присъства как-
то в критическия текст, така и в
този на мнозинството ръкописи.	16)
6)	(1:11) A. S. Peake, „Colossians," The
Expositor's Greek Testament, 111:499.
7)	(1:14) В някои версии се казва „изкуп-
ление чрез Неговата кръв", също
както в паралелния пасаЖ в Ефеся-
ни 1:7. Но трябва да каЖем, че изра-
зът „чрез Неговата кръв" не се сре-       17)
ща нито в най-старите, нито в       18)
мнозинството ръкописи.
8)	(1:18)      Alfred      Mace,      further      19)
documentation unavailable.	20)
9)	(1:19) Подсилената форма на глаго-
ла „oikeo", която се използва тук      21)
(katoikeo), предполага настаняване
за постоянно, както човек се наета-      22)
нява да Живее в собствения си дом.
10)	(1:22) Charles R. Erdman, Epistle of
Paul to the Colossians and Philemon, p.
46.
11)	(1:23) В гръцкия език има две думи за
„ако" („ei" и „еап") и няколко грама-      23)
тични структури, с които да се из-      24)

рази условието, което авторът или
говорителят имат предвид. Тук съ-
Ьзът „ei" в съчетание с глагола в
изявително наклонение „epimenete" е
условие от първи клас (Павел прие-
ма за дадено, че те ще останат).
(1:23) Pridham, further documentation
unavailable.
(2:2) Alfred Mace, further
documentation unavailable.
(2:9) Marvin Vincent, Word Studies in
the New Testament, 11:906.
(2:14) F. B. Meyer, Critical and
Exegetical Handbook To the Epistles to
the Philippians and Colossians, New
York: Funk and Wagnalls, 1884, p. 308.
(2:18) В критическия текст отри-
цателната частица „не" е изпусна-
та, но произтичащото значение е
почти същото. Няма значение дали
те действиелно са видели нещо или
не, защото и двете идват от плът-
та.
(3:2) Robertson, Intellectuals, p. 149.
(3:2) F. B. Hole, Paul's Epistles, Volume
Two. p. 105.
(3:11) J. C. Ryle, Holiness, pp. 436.455.
(3:12) W. E. Vine, Expository Dictionary
of New Testament Words, p. 56.
(4:2) Guy King, Crossing the Border, p.
111.
(4:16) От друга страна, тъй като
Павел е прекарал в Ефес три години,
той е познавал толкова много хора
там, че би било рисковано да избере
няколко от тях, без да засегне дру-
гите.
(4:1S) New Bible Commentary, p. 1051.
(4:18) Robertson, Intellectuals, p. 211.

202

Колосяни — Библиография

Библиография
(Върху Посланията към колосяните и
филимон)
Carson, Herbert M.,
The Epistles of Paul to the Colossians and
Philemon,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1960.
English, E. Schuyler,
Studies in the Epistle to the Colossians,
New York: Our Hope Press, 1944.
Erdman, Charles R.,
Epistle of Paul to the Colossians and
Philemon,
Philadelphia: Westminster Press, 1933.
King, Guy,
Crossing the Border,
London: Marhall, Morgan & Scott, 1957.
Lightfoot, J. B.,
Saint Paul's Epistles to the Colossians and to
Philemon,
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, reprint of 1879 edition by
MacMillan.
Maclaren, Alexander,
„Colossians and Philemon",

The Expositor's Bible,
London: Hodder and Stoughton, 1888.
Nicholson, W. R.,
Popular Studies in Colossians:
Oneness with Christ,
Grand Rapids: Kregel Publications, 1903.
Peake, Arthur S.,
„Colossians,"
The Expositor's Greek Testament, Vol. 3,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1961.
Robertson, A. T.,
Paul and the Intellectuals,
Nashville: Sunday School Board of the
Southern Baptist Convention, 1928.
Rutherford, John,
St. Paul's Epistles to the Colossae and
Laodicea,
Edinburgh: T. & T. Clark, 1908.
Sturz, Richard,
Studies in Colossians,
Chicago: Moody Press, 1955.
Thomas, W. H. Griffith,
Studies in Colossians and Philemon,
Grand Rapids: Baker Book House, 1973.
Vine, W. E.,
The Epistle to the Philippians and
Colossians,
London: Oliphants, 1955.

203

ПърВото послание на апостол ПаВел към
солунците
„В сравнение с всички останали Писма на Павел това Послание се характеризира с
най-много простота, неЖност, обич... и отсъствие на всякаква полемика."
У. Греъм СкродЖи

ВъВедение
I.	Уникално място 6 канона
Обикновено първата книга на Всеки ав-
тор се оценява изклк>чително високо за-
ради особената й изразителност и нада-
реност. Спокойно моЖем да каЖем, че
Първото послание към солунците е и
първото боговдъхновено Писмо на Па-
вел, фактът, че по време на краткия си
престой В Солун апостолът е успял да
предаде огромен обем християнско уче-
ние на вярващите от този град, се вшк-
да по големия брой докрини, които той
обсъЖда 6 това Писмо и които вече са
известни на солунците.
Днес евнагелските християни твърдо
вярват и очакват както Грабването,
така и Второто пришествие на Хрис-
тос, но това не винаги е било така. Въ-
зобновяването на интереса към тази
доктрина, особено чрез писанията на
ранните братя от Великобритания
(1825—1850), се основава до голяма сте-
пен на Първото послание на апостол Па-
Вел към солунците. Без това кратко
Писмо ние бихме били уЖасно ощетени
по отношение на разбирането на различ-
ните страни на истината за връщането
на Христос.
II.	Авторство
На практика автентичността на Пър-
вото послание към солунците като Пис-
мо на Павел не се отрича от нито един
изследовател на Библията. Доказател-
ствата в подкрепа на тази теза са на-

пълно достатъчни, „освен ако — както
казва ДЖ. Е. фрейм — човек не реши да
nocmaßu под съмнение или самото съ-
ществуване на ПаВел, или оцеляването
на неговите Писма."1
Външни доказателства за авторство-
то на Павел могат да се намерят в писа-
нията на Поликрап, Игнатий и Юстин, а
така също и В Маркионския и в Мурато-
риянския канон (ранни сборници от хрис-
тиянски писания, единият от които е
еретически, а другият—ортодоксален).
Вътрешните доказателства Вклкзчат
факта, че Посланието е написано на ха-
рактерния за ПаВел език, както и отно-
шението на автора като един лк>бящ ду-
ховен баща. Позоваването на историчес-
ките събития съответства на описани-
ето в Деянията на апостолите. Авто-
рът на два пъти споменава името си,
като се нарича Павел (1:1 и 2:18).
III. Датиране
Първото послание към солунците е било
написано в Коринт по време на осемна-
десетмесечния престой на Павел в този
град, скоро след идването на Тимотей (1
Сол. 3:6; 2:17). Тъй като се смята, че Га-
лион (Деян. 18) е започнал да изпълнява
длъЖността си на проконсул В началото
на лятото на 51 г. сл. Хр., моЖе да се
предполоЖи, че Павел е пристигнал в Ко-
ринт в началото на 50 г. сл. Хр. и скоро
след това е написал Първото писмо до
солунците. Почти всички изследователи
определят периода на написване на тази
книга като началото на 50-те години,
който за по-сигурно би могъл да се конк-
ретизира като 50 или 51 г. сл. Хр.—само

205

1 Солунци

gßagecem години след Възнесението на
нашия Господ.
IV. Историческа обстановка и теми
Светлината на благовестието си проби-
ва път В тъмнината на Солун по Време
на първото мисионерско пътешествие
на апостол Павел (Деян. 17:1—10).
След освобождаването си от затвора
във филипи Павел и Сила тръгват за Со-
лун през Амфиполис и Аполония. По оно-
ва време Солун е стратегически град
както в търговско, така и в политичес-
ко отношение. Верен на своите принци-
пи, Павел отива най-напред в еврейската
синагога, където посочва, че Месия
трябва да пострада и да възкръсне от
мъртвите, като се позовава на Старо-
заветните Писания, и заявява, че Исус
от Назарет е обещаният Месия. Той
прави това в продължение на три събо-
ти. Някои от евреите се убеЖдават и
застават на страната на Павел и Сила
като Вярващи християни. Освен тях се
обръщат много от гръцките прозелити
и голям брой от по-видните Жени в гра-
да. В този момент избухВа бурна ВраЖ-
дебна реакция. НеповярВалите к>деи съ-
бират някои мързеливци от пазара, за да
подбудят народа към бунт, и обграЖдат
къщата на Ясон, където са отседнали
Павел и Сила. След като не успяват да
намерят двамата проповедници в къща-
та, извличат Ясон и няколко други вяр-
ващи и ги завеЖдат пред градоначални-
ците (политарсите) с обвинението, че
са обърнали света с главата надолу. По
този начин те, без да искат, отправят
към тях една похвала. Освен това те
обиняват християните в организиране-
то на заговор за свалянето на императо-
ра чрез издигането на друг Цар — Исус.
Това става причина за голяма тревога
сред политарсите, които решават да
поискат гаранция от Ясон и другарите
му, като най-вероятно им заповядВат да
накарат гостите си да напуснат града.
Така Ясон и другите християни са осво-
бодени.

Братята християни от Солун реша-
ват, че е най-разумно проповедниците
наистина да напуснат града, и затова ги
изпращат през нощта за Берия.
Забележителното е, че след като за-
минават, Павел и Сила оставят след се-
бе си едно общество от вярВащи, които
са толкова здраво настаВени 6 учението
на вярата, че не се огъват под теЖест-
та на преследванията, дошли върху тях.
От текста в Деян. 17:2 лесно бихме мог-
ли да заклкочим, че Павел и неговите дру-
гари престояват в Солун само три събо-
ти. Но това би могло да бъде само вре-
мето на тяхното проповядване В сина-
гогата. Те са могли да прекарат дори
три месеца В града. Писмата на апосто-
ла до солунците показват, че тези Вяр-
Ващи са познавали много добре христия-
нското учение, което не би могло да ста-
не само за три или четири седмици.
От Берия Павел отива в Атина (Деян.
17:15), където научава за преследването
на солунските християни. Апостолът се
опитва да отиде отново при тях, но Са-
тана му попречва (1 Сол. 17:18), затова
решава да им изпрати Тимотей (3:1, 2).
Тимотей донася на ПаВел окураЖителни
ноВини (3:6—8), което cmaßa noßog за на-
писването на това Писмо. В него апос-
толът защитава своето слуЖение от
хули и нападки, призовава вярващите да
се отделят от преобладаващата липса
на морал В обществото, поправя непра-
вилната представа за състоянието на
умрелите в Христос, смъмря онези, кои-
то са престанали да Живеят в очакване
на Христовото идване, и подтиква све-
тиите да уваЖаВат духовните си во-
дачи.
Една от най-ваЖните теми В 1 Солун-
ци е завръщането на Господ Исус. То се
споменава най-малко по веднъЖ във вся-
ка една от петте му глави. Сравнявайки
отделните споменавания, Г. Р. Хардинг
прави следното закл1очение:
„В християнина, който очаква завръ-
щането на Господ Исус, няма място за:
(1) идоли в сърцето (1:9,10); (2) лентяйс-

206

1 Солунци 1

тво в слуЖението (2:9, 19); (3) разцепле-
ния в събранието (3:12, 13); (4) потисна-

тост на ума (4:13—18) и (5) грях в Живо-
та (5:23)."2

Схема на изложението
I.	ПоздраВ (1:1)
II.	Личните отношения меЖду ПаВел и
солунците (1:2—3:13)
A.	Препоръчителното отношение на
ПаВел към солунците (1:2—10)
Б. Преглед на слуЖението, посланието
и поведението на ПаВел В Солун
(2:1—12)
B.	Преглед на начина, по който солун-
ците откликват на благовестието
(2:13—16)
Г. Обяснението на ПаВел за неуспешни-
те му опити да отиде отново В Со-
лун (2:17—20)

Д.   Мисията на Тимотей В Солун (3:
1—10)
Е.   Конкретната молитва на ПаВел
(3:11—13)
III.	Практически увещания (4:1—5:22)
A.	ОсВещението, което изпълнява Бо-
Жията воля (4:1—8)
Б. Лк>боВта, която мисли за другите
(4:9,10)
B.	Животът, който слуЖи като свиде-
телство за външните хора (4:11,12)
Г. НадеЖдата, която утешава вярва-
щите (4:13—18)
Д.   Господният ден (5:1—11)
Е. Различни увещания към светиите
(5:12—22)
IV.	Закл1очителни поздрави към солун-
ците (5:23—28)

Коментар
I.   Поздрав (1:1)
Писмото започва с имената на трима
мъЖе, които са били обвинени, че са раз-
мирили cßema. Обвинението е имало за
цел да ги очерни, но на практика се е ока-
зало похвала.
Павел е авторът на това Послание.
Сила и Тимотей пътуват едновременно
с него и затова той споменава и техни-
те имена В това Писмо. Вероятно Сила
е същият онзи Сила, който е пял песни
заедно с Павел В затВора Във филипи
(Деян. 16:25). Тимотей е младият брат
от Листра, който се е присъединил към
Павел точно преди отпътуването му за
Солун (Деян. 16:1).
Писмото е написано до солунската
църква в Бог Отец и Господ Исус Хрис-
тос. Думата, която превеЖдаме като
„църква", е била използвана по онова вре-

ме във връзка с какъвто и да било вид
събрание, затова Павел уточнява, че тук
става Въпрос не за някакво езическо съб-
рание, а за общество, което е свързано с
Бог като Отец и Исус Христос като
Господ.
Поздравът „Благодат и мир..." съдър-
Жа най-добрите благословения, на които
моЖе да се наслаЖдава чоВек, който Жи-
Вее от тази страна на небето. Благо-
датта е незаслуЖената БоЖия милост
ВъВ всяка страна на нашия Живот. Ми-
рът е ненарушимото спокойствие, кое-
то слуЖи като предизвикателство сре-
щу теЖките и смазващи обстоятелст-
ва на Живота. Благодатта е причината,
а мирът — резултатът. ПаВел повта-
ря* двойните боЖествени имена като
съвместен източник на благослоВения-
* В някои Версии, Вкл!очително и В НВПБК-
ДЖ, поздравът продълЖаВа така: „Благодат
и мир да бъде на Вас от Бога, нашия Отец, и
Господа Исуса Христа." — Бел. на преВ.

207

1 Солунци 1

ma, като този път поставя притега-
телното местоимение „нашия" пред
името „Отец"3.
II. Личните отношения ме*ду Павел
и солунците (1:2—3:13)
А. Препоръчителното отношение на
Павел към солунците (1:2—10)
1:2, 3 В своите молитви Павел винаги
споменава и солунците. (Дали и ние по-
казваме такава вярност в нашите мо-
литви, като си спомняме всички наши
братя и сестри в Христа?) Освен това,
когато се моли, той никога не забравя да
благодари, спомняйки си за тяхната ра-
бота на вяра, труд на лк)бов и твър-
дост на надезкдата.
Работата на вяра вероятно се отна-
ся най-вече до обръщението на солунци-
те към Бога. Това описание на вярата
като работа ни напомня за мястото,
където някои хора питат Исус: „Какво
да сторим, за да вършим БоЖиите
дела?" А Исус им отговаря: „Това е Бо-
Жието дело — да повярвате в Този, Ко-
гото Той е изпратил" (6:28, 29). В този
смисъл вярата е действие или дело. Тя
обаче не е дело, чрез което човек спечел-
ва някаква заслуга или похвала. Всъщ-
ност тя е единственото дело, което чо-
век моЖе да извърши, без да ограби от
Христос Неговата слава като Спасител
и без да отрече своето полоЖение на без-
помощен грешник. Вярата е дело, в кое-
то човек няма никаква лична заслуга;
дело, с което творението признава своя
Творец и грешникът — своя Спасител.
Изразът „работа на вяра" също така
Вкл1очва wAtuBoma на вяра, който повяр-
валият започва да Живее след обръщени-
ето.
Освен тяхната работа на вяра Павел
си спомня и техния труд на лкшов. Тру-
дът на л]обов говори за слуЖението на
солунците на Бога, мотивирано от л1о-
бов към Господ Исус. Християнството
не е Живот, който трябва да се Живее от
лк)бов към дълга, а Личност, на която

трябва да се слуЖи с лкзбов. Да бъдеш
роб на Господ Исус е съвършената сво-
бода, а „лкзбовта към Него прави робска-
та работа боЖествена". В сравнение с
лкзбовта изгодата е един евтин и безв-
кусен мотив. Лк>бовта към Христос
дава сили за такова слуЖение, каквото
парите никога не могат да вдъхновят.
Солунците са едно Живо свидетелство
за този факт.
И последно, Павел благодари за тяхна-
та твърдост на надезкдата. Тази твър-
дост говори за търпение и непоколеби-
мост в очакването на Исус. Солунците
са били подлоЖени на преследване зара-
ди твърдото си стоене в Христос и са
отвърнали на натиска с „Железен от-
пор", както казва Филипс.
Апостол Павел си спомня всичко това
„пред Нашия Бог и Отец". Когато апос-
толът влиза в БоЖието присъствие чрез
молитва, той си спомня за духовното
раЖдане и растеЖ на светиите и изказ-
ва пред Бога своята благодарност за
тяхната вяра, лк>бов и надеЖда.
1:4 Апостолът знае, че тези светии са
били избрани от Бога още преди основа-
ването на света. Как той е узнал това?
МоЖе би чрез някакво свръхестествено
видение? Не, той е узнал това от начи-
на, по който те са приели благовести-
ето.
Доктрината за избирането4 означава,
че Бог е избрал някои хора в Христос още
преди основаването на света (Еф. 1:4).
Тя не означава, че Той е избрал другите
да бъдат осъдени. Ако най-накрая хора-
та погиват, това става поради собстве-
ния им грях и неверие.
Същата Библия, която проповядва
доктрината за боЖественото избиране,
проповядва и доктрината за човешката
отговорност или за свободния избор на
човека. Бог прави едно всеобщо предло-
Жение за спасение на всички хора от всич-
ки краища на света. Всеки, който дойде
при Христос, ще бъде приет веднага.
Тези две доктрини — за избирането и
за свободата на избора — са причина за

208

1 Солунци 1

непримирим конфликт 6 човешкия ум.
Но тъй като В Библията се съдърЖат и
дВете доктрини, ние трябва да вярваме
В тях дори когато не моЖем да ги съв-
местим.
Ние не знаем кои са избраните, зато-
ва трябва да отнесем евангелието на це-
лия свят. Грешниците не трябва да из-
ползват учението за избирането като
извинение за своето неверие. Ако те се
покаят и повярват в Господ Исус Хрис-
тос, Бог ще ги спаси.
1:5 Под „нашето благовестие" Павел
няма предвид евангелие, което се разли-
чава от евангелието на другите апосто-
ли. Съдържанието на неговото еванге-
лие е същото като тяхното: различни са
само неговите носители. Солунците не
са се отнесли към това послание като
към една обикновена религиозна лекция.
Те, разбира се, са го чули изречено с думи,
но не само с думи.
То е дошло до тях „със сила, със Све-
тия Дух и с голяма увереност". Най-нап-
ред то е дошло (1) „със сила." Евангели-
ето е подействало В техния Живот със
свръхестествена сила, произВеЖдайки
изобличение за грях, покаяние и обръще-
ние. Дошло е също (2) „със Светия Дух."
Тази сила е била произведена от Светия
Дух. И е дошло (3) „...с голяма увере-
ност." Павел е проповядвал това посла-
ние с твърда убеденост и солунците са
го приели като БоЖие слово с голяма уве-
реност. Резултатът от Всичко това В
техния ЖиВот е пълната увереност на
вярата.
Сега Павел им напомня за своето соб-
стВено поведение, докато е бил при тях.
Той не само е проповядвал евангелието,
но е и Живеел ЖиВот, съответен на него.
Светият ЖиВот е най-добрата пропо-
Вед.
1:6 ЗатоВа ПаВел моЖе да каЖе: „И вие
станахте подраЖатели на нас и на Гос-
пода." По човешки ние сме склонни да
смятаме, че би било по-естествено Па-
Вел да спомене на първо място Господа,
а след moßa „нас": „подраЖатели... на

Господа и на нас". Но тук ПаВел ни показ-
ва реда на тяхната Жизнена опитност.
Най-напред солунците са се запознали с
Господ Исус чрез Живота на апостола.
Добре е да знаем, че хората очакват да
видят Христос в нас. Затова и ние тряб-
ва да моЖем да каЖем като ПаВел: „Би-
вайте подраЖатели на мене, както съм
и аз на Христа" (1 Кор. 11:1).
ЗабелеЖете, че солунците са приели
словото сред много скърби, но с радост.
Това е начинът, по който те са подраЖа-
вали на Господа и на апостолите. Външ-
но те са били в скръб, но вътрешно са
имали радост. Не е ли това едно необик-
новено съчетание! За хората от света е
неВъзмоЖно да преЖиВеят радост и
скръб едновременно; за тях скръбта е
противоположното на радостта. Хрис-
тиянинът има радостта на Светия
Дух, която не зависи от обстоятелст-
вата. За него противоположното на ра-
достта е грехът.
Скръбта, която солунците понасят, е
преследването, на което те са подлоЖе-
ни след своето обръщение.
1:7 Солунците са станали пример за
другите християни. Най-напред те са
пример за вярВащите 6 Македония и
Ахая, което означава „за всички христи-
яни в Гърция", заради радостта, която
изпитват независимо от преследвани-
ята.
1:8 Но тяхното свидетелство не спи-
ра дотук. Те са станали „възпроизвеЖда-
щи се" християни. Подобно на концент-
ричните вълни, които се получават в ре-
зултат на падането на теЖък предмет
в средата на езеро, Господното слово е
започнало да се разпространява ВъВ Все
по-разширяВащи се кръгове: най-напред 6
Македония и Ахая, а след това и нався-
къде. В скоро Време Вестта за тяхната
вяра в Бога е стигнала толкова надалеч,
че не е било необходимо Павел да говори
за нея: хората вече са знаели.
Ние не трябва да бъдем крайни точки
на благословения, които получаваме, а
канали, през които те могат да поте-

209

1Солунци 1

kam към другите хора. Бог огряба ß на-
шите сърца, за да моЖе светлината да
огрее и други хора (2 Кор. 4:6, НПБДЖ-
НД). Ако ние наистина сме пили от Во-
дата на спасението, то тогава Води от
Жива Вода ще потекат към хората око-
ло нас (Йоан 7:37,38).
1:9 За начина, по който апостолът и
неговите съработници са били посрещ-
нати В Солун, се е говорело много. Гово-
рело се е също за необикновената промя-
на, настъпила в Живота на много хора.
Те са се обърнали към Бога от своите
езически идоли и са подчинили волята си
на Неговата воля, като са станали Не-
гови доброволни слуги.
Солунците са се обърнали към Бога от
идолите не защото са се наситили с тях
и са решили да видят как е при Бога, а са
се обърнали първо към Бога и когато са
открили, че Той ги задоволява напълно,
са се отказали от своите идоли.
Неговият поглед размекна сърцето
на Петър.
Неговото лице видя мъченикът
Стефан.
Неговите сълзи се сляха със сълзите
на Мария —
Той единствен дойде и от идолите
освободи я.
Ора Роуън
Нека никога не изгубваме чуВстВото на
Вълнение и страхопочитание, което то-
зи разказ пораЖда. ДВама мъЖе отиват
в един езически град с БоЖието слоВо. Те
проповядват евнагелието със силата на
Духа и чудото на обновлението става:
хората дотолкова са Възхитени от Спа-
сителя, че изоставят cßoume идоли. Ско-
ро след това в този град се появява едно
събрание от вярващи, които хвалят Бо-
га, като Живеят свято, устояват смело
на гонения и печелят нови души за Хрис-
тос. Наистина слуЖението на Господа е
да бъде Принцът, който призовава!
1:10 Солунците не само слуЖат на Жи-
вия и единствен Бог (за разлика от идо-

лите, които са мъртви и лъЖливи), но и
очакват Господ Исус. ЗабелеЖете под-
робностите, които характеризират
тяхното очакване:
1.	Личността, Която те очакват —
Неговия син
2.	Мястото, откъдето Го очакват да
дойде — от небесата
3.	Залогът за Неговото идване — Кого-
то Той възкреси от мъртвите
4.	Неговото скъпоценно Име — същия
Исус
5.	Перспективата — Който ни избавя
от идещия гняв
И така, 9 и 10 cm. ни показват трите
страни от опита на солунците:
Обръщението (ср. с работата на Вяра,
Зет.)
СлуЖението (ср. с труда на лк>бов,
Зет.)
Очакването (ср. с твърдостта на на-
деЖдата, 3 cm.)
Г. Р. Хардинг Ууд5 ВклЬчва тези три
страни В следния анализ:
Следването — гледането към Бога
СлуЖенето — гледането на нивите
Чакането — очакването на Исус
Солунците очакват БоЖия Син от не-
бесата. Това означава, че има възмоЖ-
ност Той да дойде още по време на тех-
ния Живот, тоест по всяко време на тех-
ния Живот. Непосредствено предстоя-
щото идване на Господ Исус е надеЖда-
та на Всеки християнин. За него се гово-
ри на много места в НЗ, някои от които
са следните:
Яков 5:7—9: „И тъй, братя, останете
твърди до Господното пришествие ...за-
щото Господното пришествие набли-
Жи... Съдията стои пред вратата."
1 Петр. 4:7: „А краят на всичко е наб-
лиЖил..."
1 Йоан. 3:3: „И всеки, който има тая
надеЖда на Него, очиства себе си, както
Той е чист."
Юда 21: „...оЖидайки милостта на на-
шия Господ Исус Христос за вечен Жи-
вот."

210

1 Солунци 1,2

Лука 12:36: „...и сами Вие да приличате
на човеци, които чакат господаря си..."
Римляни 8:23: „...и сами ние въздишаме
В себе си и оЖидаме осиновението си..."
1	Коринтяни 11:26: „Защото Всеки
път, когато ядете тоя хляб и пиете тая
чаша, ВъзВестяВате смъртта на Госпо-
да, докле дойде Той."
2	Коринтяни 5:2: „ПонеЖе В тоя дом и
стенем, като оЖидаме да се облечем В
нашето небесно Жилище."
Галатяни 5:5: „Защото ние чрез Духа
оЖидаме оправданието чрез Вяра, за ко-
ето се надяваме."
филипяни 3:20: „...отгдето и очакВаме
Спаител, Господа Исуса Христа."
филипяни 4:5: „...Господ е близо."
Turn 2:13: „...оЖидайки блаЖената на-
деЖда, славното явление на нашия велик
Бог и Спасител Исус Христос..."
Евреи 9:28: „...ще се яви втори път, без
да има работа с грях, за спасението на
ония, които Го очакват."
Откровение 3:11: „Ето, ида скоро!";
22:7: „И ето, ида скоро!"; 22:12: „Ето, ида
скоро!"; 22:20: „Да... скоро. Амин! Дойди,
Господи Исусе!"
Християнинът знае, че от него моЖе
да се поиска да премине през смъртта, но
той също така знае, че Господ моЖе да
дойде Всеки момент и че В този случай
той ще Влезе В небето, без да трябва да
умира.
Няма такова пророчество в Библия-
та, което трябва да бъде изпълнено пре-
ди идването на Господа за Неговите
хора. Това Негово идване е следващото
велико събитие в БоЖията програма.
Ние не моЖем да очакваме идването
на Господа всеки момент, ако преди него
трябва да се изпълни някое определено
събитие или да изтече някакъв период
от време. ПолоЖението на грабването
на Вярващите преди периода на скръбта
е единственото, което позволява на
християнина да очаква връщането на
Христос всеки момент. Всички други
теории налагат да се откаЖем от очак-

ването, че Той моЖе да дойде всеки мо-
мент.
Онзи, Когото ние очакВаме, е Исус, на-
шият Избавител от идещия гняв. Това
описание на идващия Спасител моЖе да
се разбира по два начина:
1.	Той ни избавя от вечното наказание,
което ние заслуЖаваме за нашите гре-
хове. Господ Исус понесе на кръста
гиева на Бога срещу Всички наши гре-
хове. Чрез Вяра В Него Бог Вменява
стойността на Неговото дело на
наша сметка. Следователно за нас
вече няма никакво осъЖдение, тъй
като сме В Христос Исус (Рим. 8:1).
2.	Но освен това Той ни избавя и от иде-
щия период на съд, когато БоЖият
гняв ще се излее върху сВета, който
отхвърли Неговия Син. Този период е
познат като времето на скръбта и
утеснението на Яков (Дан. 9:27; Мат.
24:4—28; 1 Сол. 5:1—11; 2 Сол. 2:1—12;
Откр. 6:1—19:10).
Б. Преглед на слуЖението,
посланието и поведението на
Павел в Солун (2:1—12)
2:1 В края на 5 cm. Павел говори накрат-
ко за своя характер и поведение по време
на престоя си В Солун. Сега той се впус-
ка в един по-обширен преглед на своето
слуЖение, послание и начин на Живот.
Главното е, че основното слуЖение на
християнина е слуЖението на неговия ха-
рактер. Това, което сме, е много по-ваЖ-
но от всяко нещо, което някога сме ка-
зали. Нашето несъзнателно влияние го-
вори много по-силно от съзнателното
ни Влияние. ДЖеймс Дени казва така:
„Християнският характер е целият
капитал, който вярващият притеЖава,
за да върши своята работа. В повечето
призвания човек лю)ке да работи незави-
симо от своя характер, стига банковата
му сметка да е в добро състояние; но
християнинът, който е загубил свиде-
телството на своя характер, е загубил
всичко."6

211

1 Солунци 2

Мисионерът мъченик ДЖим Елиът
пише 6 своя днеВник:
„Само в духовната работа и никъде дру-
гаде характерът на работника имареша-
ващо значение за качеството на негова-
та работа. Шели и Байрон са Водели дос-
та разпуснат Живот в морално отноше-
ние, но Въпреки това са написали вълнува-
ща поезия. Вагнер също не се е славел с
особено висок морал, но това не му е поп-
речило да напише хубава музика. Това оба-
че не е така при работата за Бога. За да
подкрепи словото, което е говорел на со-
лунците, Павел се е позовал на своя собс-
твен характер и начин на Живот. В пър-
вото си Писмо до солунците той казва
повече от девет пъти „вие знаете...",
имайки предвид личните наблЬдения на
солунците не само върху неговия личен, но
и върху неговия обществен Живот. Павел
е заминал в Солун и е Живял Живот, кой-
то повече от всичко друго е илЬстрирал
на практика онова, което е проповядвал:
Живот, който е излизал извън сферата на
приказките и е Влизал в сферата на убеди-
телните доказателства. Трябва ли да се
учудваме тогава, че толкова голяма
част от работата в Царството днес е
некачествена: погледнете моралния об-
лик на онзи, който я Върши, и ще си даде-
те отговор защо това е така. "7
МоЖе би В тези cmuxoße апостолът
защитава себе си срещу лъЖливите обВи-
нения на cßoume критици. ВъВ Всеки слу-
чай той най-напред напомня на солунци-
те, че неговото слуЖение е едно успешно
слуЖение. Те самите са Живото свиде-
телство за ефективността на неговата
работа. Те знаят, че неговото първо по-
сещение при тях не е било напразно, за-
щото са повярвали и е била основана цър-
ква.
2:2 Освен това неговото слуЖение е
било смело. Жестокото противопоста-
вяне на хората във филипи, Вкл1очител-
но и затварянето му със Сила не са го уп-
лашили, нито са го обезкураЖили, нито
са го спрели. Той е продълЖил да пъте-
шества и след това, като е отишъл В Со-

лун, където е проповядвал благобестие-
то сред голяма борба и с дързост, която
само Бог моЖе да даде. Някой по-меку-
шав човек би измислил хиляди причини, с
които да обоснове отиването си в някое
по-спокойно място, където слушатели-
те му ще бъдат по-добронамерени. Но не
и Павел! Той проповядва благовестието
безстрашно — независимо от Жестоко-
то противопоставяне, което е пряк ре-
зултат от изпълването с Духа.
2:3 Увещанието, с което апостолът
е казал на солунците да повярват на бла-
говестието, е било истинно по отноше-
ние на неговия източник, чисто по отно-
шение на мотивите и независимо по от-
ношение на начина на предаване. Колко-
то до източника, то не е произлязло от
някаква лъЖлива доктрина, а от БоЖия-
та истина. Колкото до мотивите, те са
били неегоистични и чисти, тъй като
апостолът е търсел тяхното добро, а не
постигането на някакви свои лични, дол-
ни цели. И колкото до начина, Павел не е
използвал никаква измама, независимо че
неговите завистливи врагове го обвиня-
ват в ерес, греховни страсти и хитрост.
2:4 За ПаВел слуЖението е свещено нас-
тойничество. Той е одобрен от Бога нас-
тойник, а благоВестието е скъпоценно
съкровище, което му е било поверено от
Бога. Той носи отговорността да угаЖ-
да на Бога чрез плодотворно разпрост-
ранение на посланието независимо от ре-
акцията на хората. За него е ясно, че не
моЖе да угоди едновременно и на Бога, и
на човека, и затова е избрал да угаЖда на
Бога, Който изпитва сърцата ни и Кой-
то ни възнаграЖдава съответно.
Настойникът е длъЖен да угаЖда на
този, който му плаща. Понякога пропо-
ведниците се изкушават да не проглася-
ват цялата истина от страх да не оби-
дят тези, които допринасят за тяхната
издръЖка. Но Бог е Господарят и Той
знае кога истината на благовестието е
приглушена или скрита.
2:5 В пасаЖа от 5 до 12 cm. Павел пра-
ви пълен доклад за своето поведение в

212

1 Солунци 2

Солун. С moßa той оставя един чудесен
пример за Всички слуЖители на Христос.
И така, пърбо, той никога не се е при-
низявал да използва ласкателства или
неискреност, за да постигне някакви ре-
зултати. Думите му са били честни и
открити, а мотивите—лишени от как-
Вото и да било дВуличие.
Второ, той никога не е използвал рабо-
тата за Господа, за да прикрие някои
свои егоистични Желания за забогатява-
не. Неговото слуЖение никога не е било
параван за скриване на сребролк>бие.
За да докаЖе неверността на Всякакво
обвинение в ласкателство, апостолът
призовава свидетелството на светии-
те. Но за да опровергае Всякаква мисъл
за сребролк)бие, той призовава Бога,
Който единствен знае какво има В сър-
цата.
2:6 Шести стих ни предлага още един
проникновен поглед В характера на този
велик БоЖий човек. Като Христови
апостоли той и неговите съработници
имат право на финансова подкрепа (на-
речена тук „слаба") от солунците. Но
те решават, че няма да им дотегнат по
този начин, и работят денем и нощем, за
да подсигурят собствените си нуЖди. В
Коринт нещата са били съвсем различ-
ни. Там Павел е работил, за да не даде на
своите критици повод да го обвиняват,
че проповядва за пари. В Солун апосто-
лът работи, защото светиите са бедни
и преследвани, и той не иска да ги нато-
варва допълнително.
2:7 Вместо да бъде като Властен гос-
подар над БоЖието стадо, той е бил не-
зкен сред тях като майка кърмачка, ко-
ято се гриЖи за собствените си деца.
ПаВел знае, че ноВопоВярВалите имат
нуЖда от гршки, и извършва moßa слуЖе-
ние с цялата обич на Всеотдайна майка.
2:8 Неговата лк)бяща гршка към тях е
толкова голяма, че той предпочита да
им дава, отколкото да взима. За него
предаването на благовестието не е
студено, формално изпълнение на задъл-
Жение, а изливане на самата му душа. Той

е обичал солунците, а лкзбоВта не дърЖи
сметка за цената. Също като своя Учи-
тел той не е дошъл да му слуЖат, а да
слуЖи и да даде ЖиВота си за тях (Мар-
ко 10:45).
2:9 Този стих ни предлага още едно до-
казателство за неегоистичността на
Павел: ние го виЖдаме как работи като
майстор на палатки, за да изкарва прех-
раната си, така че да моЖе да слуЖи на
хората, без им натеЖаба. И макар че е
вярно, че проповедникът на благовести-
ето има праВо на финансова издръЖка от
другите християни, добре е от време на
време да пренебрегва moßa cßoe npaßo,
когато това се налага. Истинският слу-
Жител на Христос ще продълЖи да про-
повядва благовестието независимо дали
получава пари за тоВа, или трябва да ра-
боти, за да се издърЖа. Обърнете Внима-
ние на изразите „труд и усилие" и „денем
и нощем". Благовестието не струва на
солунците нищо, но на ПаВел струва
много.
2:10 Вярващите могат да потвърдят,
че ПаВел наистина се е дърЖал пример-
но сред тях И Бог е Свидетел колко свя-
то, праведно и безукорно е било негово-
то поведение. ПаВел се е дърЖал свято,
тоест бил е отделен от греха за Бога.
Той е бил праведен както по характер,
така и по поведение. Бил е безукорен и
спрямо Бога, и спрямо човеците. Ако
най-добрата проповед е светият Живот,
моЖем да каЖем, че Павел е един Велик
проповедник. Не като някой друг, чието
красноречие говори по-силно от негово-
то поведение, за когото, когато се качи
на амвона, хората искат никога да не
слиза от там, а когато слезе от там. ис-
кат никога да не се качва на него отноВо!
2:11 В 7 cm. апостолът сравнява себе
си с майка кърмачка, а сега се сравнява с
лкюящ баща. Ако първото сравнение го-
вори за обич и неЖност, Второто пред-
полага мъдрост и съВетничество. Като
баща той увещава солунците да Живеят
свят Живот, насърчава ги да продълЖат
да следват Господа независимо от прес-

213

1 Солунци 2

ледВанията и свидетелства за благосло-
венията, до които води подчинението на
човека на БоЖията Воля и БоЖието
слово.
2:12 Целта на слуЖението на ПаВел е
светиите да могат да Живеят достой-
но за Бога, Който ги призовава в Свое-
то царство и слава.
Сами по себе си ние не сме достойни
нито за Бога, нито за място ß небето.
Единственото достойнство, което
имаме, се намира в Господ Исус Христос.
Но тъй като сме БоЖии синове, от нас
се очаква да се обхогкдаме достойно за
високото призвание. Ние моЖем да пра-
вим това, като се предаваме на управле-
нието на Светия Дух и като непрекъсна-
то изповядваме и изоставяме греха в Жи-
вота си.
Всички спасени са поданици на БоЖие-
то царство. Понастоящем това царст-
во не е видимо и неговият Цар не присъс-
тва на земята. Но моралните и етичес-
ките принципи на царството са валидни
за нас още сега. Когато Господ Исус се
Върне, за да царува, царството ще бъде
установено във Видимата си форма. В
този ден ние ще споделим славата на
Царя.
В. Преглед на начина, по който
солунците откликват на
благовестието (2:13—6)
2:13 Сега апостолът започва да разглеЖ-
да друга тема, която е била само засег-
ната в 1:5а — начина, по който солунци-
те са откликнали на благовестието. Ко-
гато солунците са приели благовестие-
то, тоест когато са го чули, те не са го
приели като чоВешко слово, а като Бо-
Жие слоВо. НВПБКДЖ изразява moßa
много ясно:
„И затова и ние непрестанно благода-
рим на Бога, защото когато приехте
БоЖието слово, което чухте от нас, вие
го приехте не като човешко слово, но
като Боукие слово, каквото е наистина,
което и действа във вас, които вяр-
вате."

ПаВел е дълбоко благодарен за това, че
солунците са чули и са приели послание-
то. Тази негова благодарност е още един
пример за неегоистичност. Повечето
от нас искат другите да повярват в
тоВа, което казваме, просто защото
ние го казваме. Но човешките думи са
една много несигурна основа за вярата.
Единствен Бог е Онзи, на Когото моЖе
да се уповава напълно, и само когато хо-
рата се доверяват на Неговото слово,
наистина има резултати 8 техните сър-
ца и Живот. Точно това се е случило и със
солунците — словото е станало дейст-
вено В техния Живот именно защото са
повярвали. Уолтър Скот казва след-
ното:
„Неговото Слово —Библията — е бо-
говдъхновено или вдъхнато от Бога във
всички негови книги и части в оригинал-
ния му вид. То е нашият авторитет по
всички въпроси, при всички обстоятелс-
тва и за всички времена. Сега има нуАда
от поколение, което да трепери пред Бо-
денето Слово. То е нашата карта на Жи-
вота, нашият водител, нашата светли-
на, нашият морален пазач. Нека да бла-
годарим на Бога за Свещеното Писа-
ние. "8
2:14 Какви са резултатите от Библи-
ята в Живота на тези вярващи? Те не
само са били спасени, но са били направе-
ни способни да издърЖат твърдо и тези
Жестоки преследвания. Това е едно доб-
ро доказателство за истинността на
тяхното обръщение. Чрез тВърдо усто-
яване солунците са станали подраЖате-
ли на християнските църкви в Юдея.
Единствената разлика е в тоВа, че со-
лунците страдат от ръцете на своите
сънародници езичници, докато вярващи-
те в Юдея са преследвани от (одеите.
2:15 След това споменаване на togeume
Павел се впуска в едно обвинение, което
ги изобличава като главни противници
на благовестието. И с пълно основание,
тъй като едва ли има някой, който да
познава logeume по-добре от ПаВел—ня-
кога бивш предводител на онези кодеи,

214

1 Солунци 2

които са се опитбали да унищоЖат хрис-
тиянската Вяра, а след обръщението си
сам неВеднъЖ усещал острието на меча
на тяхното преследване.
Главният грях на logeume е убиването
на Господ Исус. Въпреки че на практика
Неговото разпъване е било извършено
от римляните, техните истински подс-
трекатели са били кодеите. Разпъването
на Господ Исус е Върхът на преследвани-
ята на БоЖиите пророци, изпращани до
израелския народ през Вековете (Мат.
21:33—39).
ВъВ Века на християнството logeume
са продълЖиили да преследват Павел и
другите апостоли, мислейки си погреш-
но, че угаЖдат на Бога. Всъщност те не
само не са Му угаЖдали, а са се противо-
поставяли и на всички човеци.
2:16 На тях не им стига това, че те са-
мите отхвърлят благовестието, но се
стараят с всички сили да попречат на
Павел и на неговите другари да пропо-
вядват moßa послание сред езичниците.
Нищо не ги Вбесява повече от вестта, че
и езичниците могат да бъдат спасени по
същия начин като logeume.
Противопоставяйки се по този начин
на БоЖията воля, тези к>деи продълЖа-
ват делото, започнато от техните
бащи: „така те винаги допълват грехо-
вете си". Те като че ли твърдо Желаят
да поддърЖат чашата на своята винов-
ност непрекъснато пълна.
Но тяхната съдба е решена, защото
гневът ги е постигнал докрай. ПаВел не
казВа изрично какъв е този гняв. МоЖе
би той има предвид тук някакво наказа-
ние, което се налага Върху онези, които
изпълват мярката за вина. Знаем обаче,
че след тридесет години (през 70 г. сл.
Хр.) Ерусалим е бил разрушен и оцелели-
те евреи са били разпръснати по целия
сВят.
На осноВание на подобни пасаЖи някои
хора обвиняват Павел В антисемитизъм
и казват, че НЗ е една антисемитска
книга. Истината е, че ПаВел е изпитвал
изклк>чително дълбока лкюов към свои-

те сънародници евреите и че дори е бил
готов да бъде отделен от Христос, ако
moßa би могло да доведе до тяхното спа-
сение (Рим. 9:1—3). И макар че неговото
слуЖение е било насочено главно към
езичниците, той никога не се е отказвал
от Желанието си да евангелизира евреи-
те: понякога дори изглеЖда, че това Же-
лание започва да взима връх над основна-
та му задача.
Това, което апостолът казва тук за
кздейските Водачи, е исторически факт,
а не лично отношение. И нека не забравя-
ме, че за да напише това, Павел е бил
Вдъхновен именно от Бога. Антисеми-
тизмът е един нехристиянски мироглед
и не моЖе да бъде оправдан при никакви
обстоятелства. Но твърдението, че ев-
рейският народ е обвинен от Бога за
смъртта на Неговия Син, не е антисеми-
тизъм (Деян. 2:23), като езичниците
също носят своя дял от вината за Него-
вата смърт (1 Кор. 2:8).
Г. Обяснението на Павел за
неуспешните му опити да отиде
отново в Солун (2:17—20)
2:17 В следващите четири стиха апос-
толът обяснява защо не е успял да оти-
де отново в Солун. МоЖе би критиците,
които непрекъснато са се заяЖдали с
него, са казвали, че той не се е върнал в
този град, защото се е страхувал от
враЖдебното отношение, с което се е
сблъскал там.
Първо ПаВел обяснява, че тази раздя-
ла е само физическа. Изразът „като оси-
ротяхме от вас за малко време" означа-
ва, че солунците са станали сираци след
заминаването на духовния си баща. Но
горещата обич на апостола към тях ни-
кога не е затихвала. Обърнете внимание
на думите, които изразяват силата на
неговата лк>бов: „постарахме се още по-
вече... с голямо Желание".
2:18 Той се е опитал да отиде В Солун
на два пъти, но и при двата опита Сата-
на му е попречил да направи това. Ис-

215

1 Солунци 2

miiHckama природа на протиВопостаВя-
нето на Сатана не Винаги ни е известна.
Също така не ни е известно как ПаВел
е могъл да знае, че именно дяВолът му е
попречил, а не Господ. В Деяния 16:6 ВиЖ-
даме, че Светият Дух не е позволил на
Павел и неговите другари да проповяд-
ват словото В Азия. В следващия стих се
казва, че те са се опитали да отидат Във
Витиния, но Духът не им е разрешил да
направят и това. Как моЖем да разбе-
рем кой точно ни пречи да направим
нещо — дали Духът, или дяволът? МоЖе
би един от начините да разберем това е
следният: когато знаем, че даденото
нещо е по БоЖията воля, всяка пречка,
която се появи, не е от Духа, а от дяво-
ла. Освен това моЖем да очакваме, че
Сатана е готов да попречи всякога, кога-
то Бог благославя. Но Бог винаги побеЖ-
дава противопоставянето на Сатана. В
този случай невъзможността на Павел
да отиде отново в Солун води до напис-
ването на това Писмо, което на свой
ред води до прославяне на Бога и до бла-
гословение за нас.
2:19 Защо апостолът толкова е искал
да отиде при солунските вярващи? Защо-
то те са неговите деца В Господа. Той ги
е насочил към Христос и затова се чувс-
тва отговорен за техния духовен рас-
теЖ. ПаВел знае, че ще трябВа да дава
отчет за тях В един бъдещ ден. Те са не-
говата надеЖда за награда на Христово-
то съдилище. Той Желае да моЖе да се
хвали с тях. Те ще бъдат неговият венец,
с който той ще се хвали пред Господ
Исус при Неговото пришествие.
От казаното В този стих моЖем да
напраВим закл1очение, че ПаВел очаква,
че ще моЖе да разпознае солунците В не-
бето. От това следва, че и ние ще мо-
Жем да разпознаем лкюимите си хора в
небето.
В 19 cm. Павел говори за своите деца
ВъВ Вярата като за свой венец. На други
места в НЗ се споменават и други Вен-
ци: венецът на праВдата (2 Тим. 4:8); Ве-
нецът на Живота (Як. 1:12; Откр. 2:10);

и венецът на славата (1 Петр. 5:4), всич-
ки от които са нетленни (1 Кор. 9:25).
2:20 Светиите са славата и радостта
на ПаВел. Апостолът е ВлоЖил всички
свои сили в човешки личности и затова
неговата награда ще бъдат духовни си-
нове и дъщери, които ще се покланят на
БоЖия Агнец през цялата вечност.
Господното пришествие
В 19 cm. за първи път в 1 Солунци се сре-
ща думата „пришествие", употребена
ВъВ Връзка със завръщането на Господа.
Тъй като това е главната тема на това
Послание, тук ще спрем за малко, за да
обясним какво според нас казва Библия-
та по този въпрос.
В НЗ има три основни гръцки думи, ко-
ито се използват във връзка с връщане-
то на Христос:
parousia: идване и оставане
apokalupsis: разкриване или откриване
epiphaneia: явяване
Думата, която най-често се използва
въВ връзка с Връщането на Господа, е
parousia. Тя означава присъствие или ус-
поредно идване. Според Вайн тя изразява
както пристигане, така и последващо го
присъствие. Когато мислим за идването
на Господа, не трябва да си го предста-
вяме като моментно събитие, а като
период от Време.
Дори и на английски език думата „ид-
ване" се използва по същия начин. Ето
един подобен пример: „Идването на
Христос в Галилея донесе изцеление на
мноЖество хора." Тук не се има предвид
денят, в който Христос е пристигнал, а
целият период от време, който Той е
прекарал В тази област. Затова, когато
мислим за идването на Христос, ние
трябва да мислим за него като за период
от време, а не като за изолирано съ-
битие.
Ако разгледаме Всички употреби на ду-
мата „parousia" В НЗ, ще открием, че те
описват един период от Време, който

216

1 Солунци 2

има (1) начало, (2) ход, (3) изявяване и (4)
кулминация.
1. Началото на „parousia " е ГрабВането.
То е описано В следните няколко паса-
Жа*. (Думата, с която е преведена
„parousia", е написана В курсив Във Все-
ки отделен случай.)
„Защото както В Адам Всички уми-
рат, така и В Христос Всички ще оЖи-
Веят. Но Всеки на сВоя ред: Христос
— първият плод; а после тези, които
са Христови—при Неговото пришес-
твие" (1 Кор. 15:22).
„А не Желаем, братя, да останете в
незнание за ония, които са починали,
за да не скърбите като другите, кои-
то нямат надеЖда. Защото ако вяр-
ваме, че Исус умря и Възкръсна, така
и Бог ще приведе починалите чрез
Исуса с Него. Защото това Ви казва-
ме чрез словото от Господа: че ние,
Живите, останалите до Господното
пришествие, няма да изпреварим почи-
налите. ПонеЖе сам Господ ще слезе
от небето с команда, с гласа на архан-
гел и с БоЖия тръба; и мъртвите В
Христос първо ще възкръснат; после
ние, Живите, останалите, ще бъдем
грабнати заедно с тях в облаци да пос-
рещнем Господа във въздуха; и така
ще бъдем винаги с Господа. И така,
насърчавайте се един друг с тия думи"
(1 Сол. 4:13-18).
„А колкото за пришествието на на-
шия Господ Исус Христос и нашето
събиране при Него..." (2 Сол. 2:1).
„И така, братя, останете търпеливи
до Господното пришествие. Ето, зе-
меделецът очаква скъпоценния плод
от земята и дълго търпи за него, до-
като получи и ранния, и късния дъЖд.
Бъдете и вие търпеливи и укрепете
сърцата си, защото Господното при-
шествие наблиЖи" (Як. 5:7,8).
„И така, дечица, стойте в Него, та
когато се яви, да имаме дръзновение и
* Цитатите са Взети от ПРИНЗВ, 1992 г. —
Бел на преВ.

да не се посрамим пред Него при Него-
вото пришествие" (1 Йоан. 2:28).
2.	Ходът (развоят) на „parousia " вкл1оч-
ва Христовото съдилище, когато
вярващите ще получат награди за
вярното си слуЖение на земята:
„ПонеЖе, коя е нашата надеЖда или
радост, или венец, с който се хвалим
пред нашия Господ Исус при Негово-
то пришествие? Не сте ли вие?" (1
Сол. 2:19)
„И Сам Бог на мира да ви освети на-
пълно; и дано се запазят непокътнати
Вашият дух, душа и тяло без порок при
пришествието на Господ Исус Хрис-
тос" (1 Сол. 5:23).
Друго събитие, което би могло да
бъде вклк>чено Ъхода па.„parousia", е
сватбената вечеря на Агнето. От
мястото й на описване в Откровение
знаем, че тя ще се състои преди слав-
ното завръщане на Господа. Ние я
ВклкзчВаме тук, макар че думата
„пришествие" не се използва във Връз-
ка с нея.
„И чух нещо като глас от огромно
мноЖество, като глас от много води
и като глас от силни гръмове, които
казваха: Алилуя! Защото Господ, на-
шият Бог, Всемогъщият, се Възцари.
Нека се радваме и се веселим и нека Му
отдадем слава, защото дойде сватба-
та на Агнето и Неговата Жена се е
приготвила. И на нея се даде да се об-
лече в блестящ и чист висон; защото
висонът са праведните дела на свети-
ите. И ми каза: БлаЖени са тези, кои-
то са поканени на сватбената вечеря
на Агнето" (Откр. 19:6-9).
3.	Разкриването на Христовото при-
шествие е Неговото връщане на земя-
та в сила и голяма слава, за да царува
като Цар на царете и Господ на гос-
подарите. ГрабВането няма да бъде
Видяно от света: то ще стане за по-
малко от секунда. Но всеки ще види
Христос, когато Той дойде, за да ца-
рува. Затова този момент се нарича
разкриване на Неговото пришествие

217

1 Солунци 2

(„parousia"). Това е третият етап от
НегоВото идване.
„И когато седеше на Елеонския хълм,
учениците дойдоха при Него насаме и
Му казаха: КаЖи ни кога ще бъде то-
Ва? И какъВ ще бъде белегът на ТВое-
то пришествие и за сВършека на cße-
та?" (Мат. 24:3)
„Защото както сВеткаВицата излиза
от изток и се Вшкда чак до запад,
така ще бъде пришествието на Чо-
Вешкия Син" (Мат. 24:27).
„...и не разбраха, докато дойде пото-
път и заВлече Всички — така ще бъде
и пришествието на ЧоВешкия Син"
(Мат. 24:39).
„...за да утвърди сърцата Ви непороч-
ни В сВятост пред нашия Бог и Отец
при пришествието на нашия Господ
Исус с Всичките НегоВи сВетии"
(1 Сол. 3:13).
„...и тогава ще се открие беззакон-
ният, когото Господ Исус ще премах-
не с дъха на устата Си и ще унищоЖи
с явлението на пришествието Си" (2
Сол. 2:8).
„Защото когато ви обявихме силата
и пришествието на нашия Господ
Исус Христос, ние не следвахме хит-
ро измислени басни, а бяхме очевидци
на Неговото величие" (2 Петр. 1:16).
(Тук Петър говори за изяВлението на
Христовото пришествие („parousia")
като предварителна картина, което
той е видял на Планината на преобра-
жението.)
4. И последното нещо е кулминацията
на „parousia". За нея се говори В след-
ния стих:
„Къде е обещаното Му пришествие?
Защото откак са се поминали бащите
ни, Всичко си стои така, както е било
от началото на създанието" (2 Петр.
3:4).
В същата тази глава се говори за
присмибатели, които ще се появят в
последните дни и които ще отричат
възмоЖността за Христовото завръ-

щане. Коя точно страна на „parousia"
имат предвид те?
МоЖе би Грабването? Не. Най-вероя-
тно те не знаят нищо за Грабването.
МоЖе би тогава те имат предвид ид-
ването на Христос, за да царува?
Също не. Очевидно те нямат предвид
и това. Целият контекст показва, че
те се подиграват с онази страна от
идването на Господа, когато Той
окончателно ще накаЖе Всички зло-
деи. Те имат предвид последния, вър-
ховен съд на Бога на земята, който те
наричат „края на света". Техният ар-
гумент е, че те няма от какво да се
страхуват. Бог не се е намесил В исто-
рията досега и няма да се намеси и В
бъдеще. Затова те се чувстват сво-
бодни да продълЖат да говорят и да
вършат злите си думи и дела.
Петър отговаря на техните подиг-
равки, като насочва Вниманието им към
един момент В бъдещето — Времето
след хилядолетното царуване на Хрис-
тос, когато небето и земята, които ние
познаваме сега, ще бъдат изцяло разру-
шени. Този Връх на Христовото пришес-
твие или „parousia" ще бъде след хилядо-
летието, при ВъвеЖдането на Вечното
царство.
Oc^tn„parousia" другите две думи, ко-
ито се използват за идването на Госпо-
да на оригиналния език, на който е напи-
сан НЗ, са apokalupsis и epiphaneia.
Apokalupsis означава разкриване или
откровение. Изследователите на Библи-
ята не са единодушни дали под apokalupsis
винаги трябва да разбираме третия
етап от идването на Христос — Него-
Вото идване на земята в сила и слава, или
той също така моЖе да се отнася и до
Грабването, когато Христос ще се от-
крие на църквата.
В следващите няколко стиха той би
могъл да се отнася както до Грабване-
то, така и до идването на Господ Исус
Христос обратно на земята, за да гос-
подства над нея:

218

1 Солунци 2,3

„...така че да не изоставате ß нито
една дарба, като чакате явяването на
нашия Господ Исус Христос" (1 Кор. 1:7).
„...така че изпитването на вашата
вяра — по-скъпоценна от златото, кое-
то е преходно, но пак се изпитва чрез
огън—да излезе за хвала и почест, и сла-
ва, когато се яви Исус Христос..."
(1 Петр. 1:7).
„Затова препашете се през слабините
на вашите мисли, бъдете трезви и имай-
те пълна надеЖда за благодатта, която
ще ви се даде при явяването на Исус
Христос" (1 Петр. 1:13).
„...а радвайте се, доколкото сте учас-
тници в страданията на Христос, за да
се радвате и ликувате и когато се яви
Неговата слава" (1 Петр. 4:13).
В един друг пасаЖ тази дума се отнася
съвсем ясно до момента, в който Хрис-
тос ще дойде, за да царува:
„...а на вас, наскърбените, да даде уте-
ха заедно с нас, когато Господ Исус се яви
от небето с ангелите на Неговата мощ"
(2 Сол. 1:7).
Epiphaneia означава явление или явява-
не. И отново някои мислят, че тя се от-
нася както до явяването на Христос за
Неговите светии, така и до явяването
на Христос с Неговите светии, докато
други смятат, че се отнася само до вто-
рото. Тази дума се среща в следните па-
саЖи:
„...и тогава ще се яви беззаконният, ко-
гото Господ Исус ще премахне с дъха на
устата Си и ще унищоЖи с явлението на
пришествието Си" (2 Сол. 2:8).
„...да пазиш заповедта чисто и безу-
корно до явяването на нашия Господ
Исус Христос (1 Тим. 6:14).
„Заръчвам ти пред Бога и пред Хрис-
тос Исус, Който ще съди Живи и мърт-
ви при Своето явяване и царството Си"
(2 Тим. 4:1).
„...отсега нататък за мен се пази вене-
цът на правдата, с който Господ, пра-
ведният Съдия, ще ме възнагради в оня
Ден; и не само мен, но и всички, които са

възлк»били Неговото явяване" (2 Тим.
4:8).
„...като очакваме блаЖената надеЖда
и явяването на славата на нашия велик
Бог и Спасител Исус Христос" (Тит
2:13).
Вторият и третият стих ясно опис-
ват явяването на Христос на света.
Другите биха могли да се отнасят и до
Грабването. Едно е ясно, че както Граб-
ването, така и идването на Христос за
установяване на Неговото царство са
описани пред вярващия като събития,
които той очаква с нетърпение. По вре-
ме на Грабването той ще види Спасите-
ля и ще получи прославеното си тяло. А
когато Христос се върне на земята, вяр-
ващият ще се появи заедно с Него в сла-
ва (Кол. 3:4). Също тогава ще бъдат изя-
вени и наградите на вярващия. Тези наг-
ради ще му бъдат дадени преди това —
още на Христовото съдилище, но те ще
могат да се видят от всички едва кога-
то Христос дойде, за да царува. Какви са
тези награди? Текстът в Лука 19:17-19
ни подсказва, че те имат нещо общо с
местното управление по време на хиля-
долетието. Един ще владее над десет
града, друг — над пет.
Изследвайки различните пасаЖи, В ко-
ито се говори за Господното пришест-
вие, ние виЖдаме, че то представлява пе-
риод от време, а не еднократно събитие,
и че този период от време има различни
фази или етапи като начало, развой,
изявление и кулминация. То започва с
Грабването, вклктва Христовото съди-
лище, ще бъде изявено видимо, когато
Христос се върне на земята, и ще завър-
ши, когато небето и земята, които ние
познаваме сега, бъдат унищоЖени чрез
огън.
Д. Мисията на Тимотей в Солун
(3:1—10)
Изразът „вашата вяра" се среща пет
пъти в 3 гл. (2,5,6,7 и 10 cm.) и представ-
лява клк>ч към разбирането на този па-

219

1Солунци 3

саЖ. Солунците са подлоЖени на Жесто-
ки преследВания и ПаВел е нетърпелив да
узнае как тяхната Вяра устоява на това
изпитание. И така, тази глава има за цел
да ни покаЖе колко е ВаЖна работата
след повярВането. Не е достатъчно
само да доведем грешниците до Хрис-
тос. Необходимо е също така и да им по-
могнем да пораснат в благодат и В поз-
наването на Господа.
3:1 И в 3 гл. ние продълЖаваме да слу-
шаме как бие сърцето на Павел, докато
той говори за незатихващата си загри-
Женост към солунските светии. Докато
е бил 6 Атина, апостолът е бил обхва-
нат от неудърЖим копнеЖ да узнае как-
во става с вярващите, които той е до-
вел до Христос, но Сатана е попречил на
повторното му заминаване в Солун.
Накрая Павел не е могъл да търпи noße-
че тази неизвестност и е решил да изп-
рати там Тимотей, докато той е оста-
нал в Атина сам. (1 л. мн. ч. на глаголи-
те в този стих е само начин на изразява-
не на автора.) В това, че апостолът е
останал сам в Атина, има нещо тъЖно.
Явно забележителностите на големия
град никак не са го привличали: товарът
на гриЖата за църквите е поглъщал ця-
лото му Внимание.
3:2 Обърнете Внимание на градацията
на определенията, които следват името
на Тимотей: нашия брат и слуЖител на
Бога, и сьработник в благовестието на
Христос. Думата „слуМштел"9 и тук, и
на други места в НЗ означава просто слу-
Аител. Идеята за отделна класа, позна-
та като духовенство, е измислена по-
късно от хората.
За Тимотей слуЖението като „чирак"
под ръковоството на възлк>бения брат
ПаВел е една много голяма привилегия.
Сега вече, след като е доказал себе си,
той бива изпратен сам в Солун с опреде-
лена задача.
Целта на неговото пътуване е да ут-
върди светиите и да ги утеши 6 тяхна-
та вяра. Те са преследвани заради изпо-
вядването си на Христос. Това е едно

критично време за младите вярващи. Ве-
роятно Сатана хитро се опитва да им
внушава, че моЖе би те в края на краища-
та са сгрешили, като са станали христи-
яни!
Интересно би било да моЖехме да чуем
какво казва Тимотей на тези вярващи,
докато ги поучава как да се подготвят
за гоненията, как да ги понасят смело и
как да се радват в тях. Те имат нуЖда
от насърчение как да не се поддават на
натиска на преследването.
3:3 Жестокостта на гоненията лесно
би могла да стане причина солунците да
се запитат защо те трябва да страдат
толкова Жестоко и дали Бог не е недово-
лен нещо от тях. Тимотей им казва, че
в това няма нищо странно: гоненията са
нещо нормално за християните, така че
те не трябва нито да се разколебават,
нито да губят надеЖда.
3:4 Павел им напомня, че още докато
е бил в Солун, той им е казал, че христи-
яните са определени за скърби. Тези не-
гоВи думи са се сбъднали 8 собствения им
Живот. Сега вече те знаят много добре
какво означава това!
Изпитанията са една необходима част
от нашето възпитание в Живота:
1.	Те доказват истинността на нашата
Вяра и отстраняват онези, които из-
повядват   вярата   само   на   думи
(1 Петр. 1:7).
2.	Правят ни способни да утешаваме и
да насърчаваме други, които също
преминават през изпитания (2 Кор.
1:4).
3.	Развиват различни добродетели В на-
шия характер, като издръЖлиВост,
опитност и др. (Рим. 5:3).
4.	Въодушевяват ни да моЖем още по-
усърдно да разпространяваме благо-
вестието (Деян. 4:29; 5:27-29; 8:3,4).
5.	Помагат ни да се освободим от отпа-
дъците в нашия Живот (Йов 23:10).
3:5 Тук ПаВел повтаря главното, кое-
то е казал в 1 u 2 cm.: че когато вече не е
могъл да търпи неизвестността, той е
изпратил Тимотей, за да види как солун-

220

1 Солунци 3

ските християни устояват на бурята.
Апостолът се тревоЖи да не би дяволът
да ги подлъЖе да се откаЖат от настъ-
пателното си свидетелство за Христос,
за да се отърват от преследванията, и
да го заменят със спокойствие и укмп;
дали няма да решат да посегнат към ко-
роната, без да минат през кръста. Кой
от нас не трябВа да се моли така: „Прос-
ти ми, Господи, че толкова често нами-
рам начин да избягам от болката и Жер-
твата на ученичеството. Моля Те, укре-
пи ме сега, за да мога да Вървя с Теб неза-
висимо какво ще ми струва това!"
Ако Сатана е принудил светиите да
отстъпят от вярата, то тогава тру-
дът на Павел би бил напразен.
3:6 Тимотей обаче се е Върнал от Со-
лун В Коринт с добри новини. Най-нап-
ред той е уверил Павел, че солунските
Вярващи стоят здраво във вярата и лк>-
бовта. Те не само отстояват вярно по-
ученията на християнската вяра, но по-
казват ясно и добродетелта на любов-
та. ТоВа е истинското доказателство
за истинността на обръщението — не
само традиционното възприемане на
християнското Bepylo, a Вярата, която
действа чрез лк)бов (Гал. 5:6); не само
„Вярата в Господ Исус", но и „лк>бовта...
към всичките светии" (Еф. 1:15).
Дали това, че Тимотей споменава вя-
рата и лк)бовта на солунските светии,
а пропуска да спомене тяхната надеЖда,
има някакво значение? Дали то не озна-
чава, че дяволът е успял да разклати
тяхната увереност Във Връщането на
Христос? МоЖе би да. Както казва
Уилиям Линкълн: „Дяволът мрази тази
доктрина, защото знае колко голяма е
силата й В нашия Живот." Ако на солун-
ците липсва тази надеЖда, апостолът
ще се опита да поправи този техен не-
достатък в своето Послание на надеЖ-
дата.
Тимотей също така казва на ПаВел, че
солунците пазят много добри спомени за
апостола и неговите приятели и че очак-

ват с нетърпение да се видят отново с
тях.
3:7 Тези новини са като студена вода
за Жадната душа на Павел (Пр. 25:25).
Вярата на солунските светии е голямо
насърчение за апостола, който Живее в
такова утеснение и скръб.
3:8 Затова той възкликва: „ПонеЖе
ние сега Живеем, ако вие стоите твър-
до в Господа." За Павел неизвестността
е била като Жива смърт. Сега, след като
е чул, че всичко при тях е наред, Живо-
тът се е върнал обратно в него. Какъв
прекрасен пример за всеотдайността на
този велик БоЖий човек!
3:9 Думите са безсилни да изразят дос-
татъчно добре пред Бога благодарност-
та, която изпълва душата на Павел. Не-
говото сърце прелива от радост всеки
път, когато си спомни за тях пред своя
Бог.
3:10 Молитвите на ПаВел са неотмен-
на част от неговия Живот. Той не се
моли от време на време, а нощ и ден. Не-
говите молитви са изклк>чително горе-
щи: той се моли най-усърдно. Също така
те са конкретни: „да видим лицето ви".
И освен това са насочени към доброто
на другите: „да допълним това, което
не достига на вярата ви".
Е. Конкретната молитва на Павел
(3:11—13)
3:11 ГлаВата завършва с молитвата на
ПаВел за още едно пътуване до солунци-
те и за порастването на лк>бовта 6 тях.
Молбата е отправена към „Сам нашия
Бог и Отец и нашия Господ Исус Хрис-
тос". Този разширен подлог В мноЖест-
Вено число е съчетан със сказуемо В един-
ствено число. Това съчетание подчерта-
ва боЖестВеността на Христос и един-
ството на БоЖеството.
3:12 Солунците има защо да бъдат пох-
валени, защото са показали истинска
християнска лк)боВ, но това не означава,
че В тях няма място за развитие. Зато-
ва Павел се моли за порастване на мяр-
ката на тяхната лк)бов: „И Господ да ви

221

1 Солунци 3,4

направи да растете и да преизобилст-
вате 6 л1обов." ШобоВта им трябва да
обхваща както техните Вярващи братя
и сестри, така и всички хора, вкл1очител-
но и техните Врагове. Шобовта на апос-
толите трябва да и им бъде за пример в
това отношение: „както и ние... към
вас".
3:13 Резултатът от л1обовта в този
Живот е непорочността в другия. Ако
ние се обичаме един друг и обичаме и ця-
лото човечество, ще застанем непороч-
ни в сбятост пред нашия Бог и Отец
при пришествието на нашия Господ Исус
с всичките Негови светии, защото л1о-
бовта изпълнява закона (Рим. 13:8; Як.
2:8).
Някой е перифразирал тази молитва
така: „Нека Господ да ви прави все по-
способни да Живеете Живота си за други-
те, за да бъдете основани в християнс-
кия характер сега и защитени от всяко
обвинение, което би могло да се повдиг-
не срещу вас в бъдеще..."
Във 2 гл. видяхме, че пришествието на
Христос има няколко етапа или фази: на-
чало, развой, изявление и кулминация. В
13 cm. става въпрос за третия етап:
„пришествието на нашия Господ Исус с
всичките Негови светии". Преди moßa
Христовото съдилище Вече ще се е със-
тояло в небето. Наградите вече ще са
дадени. Но тези награди ще станат ви-
дими за всички едва когато Спасителят
се Върне на земята като Цар на царете
и Господ на господарите.
Под „светиите" тук моЖе би се имат
предвид онези вярващи, които ще бъдат
грабнати в небето при Грабването
(1 Сол. 4:14). Някои смятат, че тук се го-
вори за ангели, но според Винсент тук
става въпрос за светите и прославените
БоЖии хора. Той посочва, че това, което
се говори В Посланието, няма нищо общо
с ангелите, но че Връзката меЖду прос-
лавените Вярващи и Въпроса, който тре-
воЖи солунците, е много тясна. „Това,
разбира се — казва той, — не изкл1очва
помощта на ангелите по Време на Гос-

подното пришествие, но нека не забра-
вяме, че когато говори за тази помощ,
ПаВел казВа„със Своите силни ангели"*
(2 Сол. 1:7).10
III. Практически увещания (4:1—5:22)
А. Освещението, което изпълнява
БоЖията воля (4:1—8)
4:1 Думата „впрочем" идва, за да подска-
Же, че следва промяна на темата. В този
стих ПаВел започва своите практически
увещания към солунските светии.
Трите думи, които се открояват най-
ярко в края на 3 гл., са„святост", „лЬ-
бов" и „пришествие". Това са и трите ос-
новни теми на 4 гл.: (1) светостта (1-8
cm.), (2) лкзбовта (9 и 10 cm.) и пришест-
вието (13-18 cm.). Другата главна тема
е усърдието (11 и 12 cm.).
4 гл. започва с призив към вярващите
да угаЖдат на Бога, като Живеят в свя-
тост, и завършва с грабВането на сВети-
ите. Когато е писал тези cmuxoße, Павел
моЖе би си е мислел за Енох. Обърнете
внимание на приликите: (1) Енох е ходел
по Бога (Бит. 5:24а); бил е угоден на Бога
(Евр. 11:56) и е бил взет (или преселен)
от Бога (Бит. 5:116; Евр. 11:5а). Апосто-
лът похвалва вярващите заради тяхна-
та практическа святост и едновремен-
но с това ги насърчава да напредват към
все по-голямо усъвършенстване. Све-
тостта е процес, а не единично пости-
Жение.
Докато е бил с тях, Павел неколкок-
ратно ги е наставлявал на основание на
авторитета на Господ Исус да угаЖдат
на Бога с Живот на практическа свя-
тост.
4:3 БоЖията воля за Неговите хора е
тяхното освещение. „Освещавам" озна-
чава „отделям за боЖествени цели". В
известен смисъл Всички вярващи са от-
делени от света за слуЖба на Господа.
Това е известно като позиционно осве-
* Или по-точно „с ангелите на Своята мощ ".
— Бел. на npeß.

•222

1 Солунци 4

щение и е съвършено и пълно (1 Кор. 1:2;
ЕВр. 10:10). В един друг смисъл обаче Вяр-
ващите трябва да се освещават всеки
ден, тоест те трябва да се отделят от
всички форми на греха. Това е известно
като практическо или нарастващо осве-
щение. То е процес, който ще продълЖи
до смъртта на вярващите или до връща-
нето на Господа. В 3 cm. се среща точно
тази употреба на думата. (ВЖ. екскурса
върху освещението в бележките след
5:23.)
Конкретният грях, срещу който ни
предупреждава Павел, са незаконните
сексуални връзки, които в този пасаЖ се
припокриват с блудството. Блудство-
то е един от основните грехове на ези-
ческия свят. Увещанието „да се Въздър-
жате от блудство" е толкова необходи-
мо за нас днес, колкото е било необходи-
мо и за Вярващите през първия век на
църквата.
4:4 Всеки един от християните тряб-
ва да знае „как да дърЖи своя сьсьд в
сбятост и почест". В този стих дума-
та „съсьд" моЖе да означава или „Жена",
или „собственото си тяло". Същата
дума е използвана със значението на
„съпруга" в 1 Петр. 3:7 и със значението
на „тяло" Във 2 Кор. 4:7.
РИСПБ пребеЖда думата „съсъд"
като „съпруга": „Всеки от Вас да знае как
да си Вземе съпруга В святост и почит."
Според НАБ „съсъд" означава собст-
веното тяло на човека: „Всеки един от
вас трябва да се научи да Владее своето
тяло, да го освещава и да го почита."
Ако решим, че значението на думата
трябва да се определя от контекста,
тогава „съсъд" означава Жената на
мъЖа. Апостолът наставлява вярващи-
те, че Всеки мъЖ трябва да се отнася
към Жена си с почит и Внимание и никога
да не си позволява каквито и да било фор-
ми на брачна изневяра. Това още веднъЖ
подкрепя тезата, че БоЖията воля за чо-
вечеството е моногамията (вЖ. също
1 Кор. 7:2).

4:5 Християнската представа за бра-
ка е в остро противоречие с тази на без-
боЖния свят. Както е казал един тълку-
вател: „Когато Исус полага ръцете Си
върху Жената в Лука 13:13, тя се изпра-
вя. Когато един мъЖ езичник докосне
една Жена, тя се изкривява."
Езичниците се отнасят към секса
като към начин, чрез който могат да
удовлетворяват страстната си похот.
За тях чистотата на брачните взаимо-
отношения е слабост, а бракът — сред-
ство за узаконяване на греха. Със своите
непристойни разговори и мръсни драска-
ници по стените и вратите те се хвалят
със сВоя срам.
4:6 Сексуалната разпуснатост е грях
срещу Светия Дух (1 Кор. 6:19), грях сре-
щу собственото ни тяло (1 Кор. 6:18) и
грях срещу други хора. Затова Павел каз-
ва, че никой не трябва да престъпба и
да ощетява брат си в това нещо. С дру-
ги думи, християнинът не трябва да
престъпва границите на брака и да още-
тява някой свой брат, като му открад-
ва лкобовта на неговата съпруга. И ма-
кар че подобни нарушения вече не се на-
казват в съда, за всичко това ще отмъс-
ти Господ. Сексуалните грехове пося-
ват уЖасна Жътва от физически и умст-
вени разстройства в този ЖиВот, но
това не е нищо в сравнение със страшни-
те им последствия във вечността, ако
останат неизповядани и непростени.
ПаВел Вече е предупредил солунците за
това.
Един от най-надарените британски
писатели от XIX Век е изпаднал в такъв
уЖасен сексуален грях, който го е довел
до затвор и опозоряване. Той е написал
следното:
„Боговете ми бяха дали почти всичко,
но аз си позволих да се поддам на събла-
зънта на безсмислието и чувственост-
та... Уморен да бъда на върха, аз съзна-
телно избрах да сляза на дъното в тър-
сене на нови усещания... Започнах да не се
интересувам от Живота на другите. От-
давах се на удоволствието, когато това

223

1 Солунци 4

ми харесваше, и отминавах, когато прес-
танеше да ми харесва. Забравих, че всяка
малка постъпка на човека във всекиднев-
ния му Живот изграЖда или руши неговия
характер и че това, което той извършва
скрито, ще трябва един ден да се прогла-
си от покрива. Престанах да владея себе
си. Вече не бях господар на собствената
си душа, но не го знаех. Оставих се да бъда
управляван от удоволствието и завър-
ших вуЖасен позор и безчестие. "п
Този човек е станал безчувствен към
проблемите на другите, или — както
ПаВел би казал — престъпил е и е повре-
дил брат си в това нещо.
4:7 Бог не ни е призовал на морална не-
чистота, а за да Живеем свято и чисто.
Той ни е извадил от клоаката на поква-
рата и е започнал в нас един доЖивотен
процес, който има за цел да ни направи да
приличаме все повече и повече на Него.
4:8 Всеки, който отхвърля това нас-
тавление, не отхвърля нещо, което е ка-
зано от човек като например Павел, а
предизвиква или пренебрегва, или оскър-
бява Самия Бог, Който ни е дал12 и Све-
тия Си Дух. Тук думата „Светия" е под
ударение. Как моЖе някой, в когото Жи-
вее Светият Дух, да се отдава на сексу-
ални грехове?
ЗабелеЖете, че в този параграф са спо-
менати и трите Лица на БоЖеството:
Отец (3 cm.), Син (2 cm.) и Светият Дух
(8 cm.). Каква прекрасна мисъл! Всички-
те три Лица на БоЖеството се интере-
суват от освещението на вярващия и
участват в него.
Сега темата за похотта (1—8 cm.) се
сменя от темата за лк>бовта (9—12
cm.), а увещанието за въздърЖане — от
увещанието за изобилстване.
Б. Лк)бовта, която мисли за другите
(4:9,10)
4:9 Вярващият не само трябва да владее
тялото си, но и да има сърце, изпълнено
с лкюов към братята си в Господа. Лк>-
бовта е клкочовата дума на християнс-

твото, така както грехът е клктовата
дума на езичничеството.
Апостолът няма нуЖда да пише на со-
лунците за тази добродетел, защото те
сами са научени на братолк>бие от Бога
както чрез влагането в тях на боЖест-
вен инстинкт (1 Йоан. 2:20, 27), така и
чрез наставленията на християнски учи-
тели. Вярващите в Солун се различават
по това, че обичат всички християни в
цяла Македония. С тази похвала Павел
запазва завинаги спомена за тях.
4:10 Както вече споменахме, братолк)-
бието не е еднократно постиЖение. То е
нещо, което трябва да се упраЖнява пос-
тоянно. Затова апостолът увещава вяр-
ващите да преуспяват в тази доброде-
тел Все повече и повече.
Защо братолк>бието е толкова ваЖ-
но? Защото там, където има л1обов, има
и единство, а там, където има единст-
во, има и благословение от Господа (Пс.
133:1,2).
В. Животът, който слуЖи като
свидетелство за външните хора
(4:11,12)
4:11 Павел насърчава светиите да се
стараят да вършат три неща. На
съвременен език тези три заповеди
могат да се перифразират така:
1.	Не се стремете да бъдете център на
вниманието. Задоволявайте се с това
да бъдете „мънички и неизвестни,
обичани и хвалени само от Бога".
2.	Вършете своите си работи и не се
бъркайте в чуЖдите дела.
3.	Изкарвайте си сами прехраната. Не
бъдете лентяи и паразити и не Живей-
те на гърба на другите.
4:12 фактът, че ние сме християни и
очакваме Христовото пришествие, не
ни освобоЖдава от практическите ни
отговорности в този Живот. Ние нико-
га не трябва да забравяме, че светът
непрекъснато ни наблк>дава. Хората съ-
дят за нашия Спасител по нас. Ние тряб-
ва да Живеем благоприличие пред невяр-

224

1 Солунци 4

бащите и да бъдем независими от тях
ВъВ финансово отношение.
Г. Надезкдата, която утешава
вярващите (4:13—18)
4:13 Знанието на старозаветните Вяр-
ващи за moßa kakßo стаВа с човека по
Време на смъртта, е било несъвършено и
непълно. За тях думата „Шеол" е била
едно общо понятие, с което се е описва-
ло безплътното състояние както на
вярващите, така и на невярващите.
Те са вярвали, че Всеки човек умира и че
в края на cßema очевидно ще има едно
общо Възкресение, след което ще послед-
ва окончателният съд. Тази непълна
представа се вшкда много добре В думи-
те на Марта, която казва: „Зная, че [Ла-
зар] ще Възкръсне ВъВ Възкресението на
последния ден" (Йоан 11:24).
Господ Исус донесе „Живот и безсмър-
тие чрез благовестието" (1 Тим. 1:10).
Днес ние знаем, че при смъртта Вярва-
щият се отделя от тялото, за да бъде с
Христос (2 Кор. 5:8; фил. 1:21,23). За не-
вярващия се казва, че ще бъде в ада (Лука
16:22,23). Ние знаем, че не Всички Вярва-
щи ще умрат, но че Всички ще се изменят
(1 Кор. 15:51). Знаем, че ще има повече от
едно възкресение. При Грабването ще
бъдат възкресени само вярващите (1
Кор. 15:23; 1 Сол. 4:16); а нечестивите
мъртви ще бъдат възкресени В края на
хилядолетното царство на Христос
(Откр. 20:5).
При първото си посещение в Солун Па-
вел е проповядвал на християните за
Христовото пришествие и събитията
след него. Но междувременно сред вярва-
щите са се появили въпроси ВъВ Връзка с
онези светии, които са починали. Техни-
те тела ще останат ли в гробовете до
последния ден? Те ще участват ли в
Христовото пришествие и В славното
Му царство? За да отговори на тези
техни въпроси и да успокои страховете
им, ПаВел сега описва поредността на
събитията по време на Христовото ид-
ване за Неговите хора.

Изразът „не Желаем, братя, да оста-
нете в неизвестност" се използва като
литературно средство, което да подс-
каЖе на читателите, че следва ваЖно съ-
общение. Тук съобщението засяга съдба-
та на „ония, които умират", тоест на
починалите Вярващи. Думата „заспи-
ват" се използва в НЗ винаги във връзка
със състоянието на телата на починали-
те християни и никога във връзка с тех-
ните духове или души. Заспиването е
подходящо сравнение за смъртта, тъй
като В смъртта чоВекът изглеЖда като
че ли спи. Дори гръцката дума за гроби-
ще —„ koimeterion "—означава „място за
спане". Сънят е подходящо сравнение за
смъртта, тъй като всяка нощ, когато
заспиваме, ние като че ли умираме, и Вся-
ка сутрин, когато се събуЖдаме, като че
ли биваме възкресени.
Библията никъде не казва, че по време
на смъртта душата заспива. Богата-
шът и Лазар са в пълно съзнание по вре-
ме на смъртта (Лука 16:19-31). Когато
вярващият умре, той е „у дома при Гос-
пода" (2 Кор. 5:8). За него да умре озна-
чава „да бъде с Христос" — полоЖение,
което Павел описва като „придобивка"
и като нещо далеч по-добро (фил. 1:21,
23). Това едва ли би било Вярно, ако душа-
та заспиваше при смъртта!
Библията също така не проповядва и
окончателното изчезване. Съществува-
нето на човека не престава след смърт-
та. Вярващият се наслаЖдава на Вечен
Живот (Марко 10:30), а невярващият
търпи Вечно осъЖдение (Марко 9:48;
Откр. 14:11).
Колкото до съдбата на онези cßemuu,
които са починали, апостолът казва, че
не трябва да скърбим излишно. Той не
казва, че изобщо няма нуЖда да скърбим.
Исус е плакал при гроба на Лазар, макар
да е знаел, че ще го възкреси само след ня-
колко минути (Йоан 11:35-44). Апосто-
лът всъщност казва, че няма нуЖда да
скърбим с makoßa отчаяние, с каквото
скърбят хората, които нямат никаква
надеЖда да отидат на небето, да се ви-

225

1 Солунци 4

дят отново с мъртвия, тоест никакВа
друга надеЖда освен съда.
Изразът „другите, които нямат на-
дезкда", Винаги ми напомня за едно пог-
ребение, на което скърбящите близки се
бяха събрали около ковчега на една тях-
на неспасена роднина и отчаяно Викаха:
„О-о, сбогом, Мария, БоЖе мой, БоЖе
мой, сбогом, Мария!" Това беше една не-
забравима сцена на безутешна безнадеЖ-
дност.
4:14 Основанието за надеЖдата на
вярващия е възкресението на Христос.
Колкото уверено вярваме, „че Исус умря
и Възкръсна", също толкова уверено
трябва да вярваме, че онези, които са по-
чинали В Христос, ще бъдат Възкресени
и ще участват в Неговото пришествие.
„Защото както в Адам всички умират,
така и В Христа всички ще оЖивеят" (1
Кор. 15:22). Възкресението на Христос
е залогът и доказателството и за наше-
то възкресение.
Обърнете внимание на израза „почина-
лите в Исуса" или „онези, които спят в
(или чрез) Исуса"*. Знанието, че Онзи,
Който лкгаи душите на Своите възл1обе-
ни, просто дава сън на техните тела,
отнема на смъртта целия уЖас, който
тя всява.
И така, относно съдбата на починали-
те в Христос ние сме твърдо уверени, че
Бог ще ги приведе заедно с Него. Това
моЖе да се разбира по два начина:
1.	То моЖе да означава, че по време на
Грабването Бог ще Възкреси телата
на вярващите и ще ги вземе обратно
в небето с Господ Исус.
2.	Или то моЖе да означава, че когато
Христос се Върне на земята, за да ца-
рува, Бог ще върне заедно с Него всич-
ки онези, които са умрели като вярва-
щи. С други думи, апостолът Все едно
казва: „Не се тревоЖете, като мисли-
те, че починалите ще пропуснат сла-
вата на идващото царство, защото
* Според превода на текста В НВПБКДЖ. —
Бел. на npeß.

Бог ще ги доведе обратно заедно с
Исус, когато Той се върне в сила и го-
ляма слава." (Като цяло това е и зна-
чението, което се предпочита.)
Но как моЖе да бъде това? Нали те-
лата на починалите сега леЖат в гробо-
вете? Как могат те да се върнат заед-
но с Исус? Отговорът на този Въпрос се
дава в пасаЖа от 15 до 17 стих. Преди да
се върне, за да установи царството Си,
Христос ще дойде, за да Вземе Своите
хора и да ги заведе със Себе Си у дома на
небето. И след известно време Той ще се
Върне обратно заедно с тях.
4:15 Откъде ПаВел знае това? Отго-
вор на този въпрос ни дава самият Па-
вел: „Защото това ви казваме чрез Гос-
подното слово." Той е получил тази ис-
тина като пряко откровение от Госпо-
да. Ние не знаем как точно той я е полу-
чил — дали чрез видение, или чрез ясно до-
ловим глас, или посредством някакво
вътрешно внушение от Светия Дух, но
знаем, че moßa определено е една истина,
която не е била известна на хората до
този момент.
По-нататък апостолът обяснява, че
когато Христос се Върне, Живите све-
тии няма да имат каквото и да било пре-
димство или преднина пред починалите
светии.
В този смисъл тук Павел говори за
себе си като за един, който ще бъде *ив
при Христовото пришествие (вЖ. също
1 Кор. 15:51,52). Но във 2 Кор. 4:14 и 5:1
той говори за ВъзмоЖността да бъде
сред онези, които ще бъдат Възкресени.
Очевидното заклкзчение е, че ние тряб-
ва да очакваме Господ да дойде всеки мо-
мент и едновременно с тоВа да съзнава-
ме, че моЖем да бъдем призовани да оти-
дем в небето чрез смъртта.
4:16 Сега ни се дава точната последо-
вателност на събитията при идването
на Христос за Неговите светии. „Сам
Господ ще слезе от небето." Господ
няма да изпрати ангел, а Сам Той ще сле-
зе от небето!

226

1 Солунци 4

Toßa ще стане с Вик, с гласа на архан-
гел и с БоЖията тръба. Във връзка със
значението на тези повелителни звуци
са били предлагани няколко различни
обяснения, но честността налага да ка-
Жем, че е почти невъзможно да се гово-
ри с окончателност за което и да било
от тях:
1.	И така, някои смятат, че бикът е
гласът на Самия Господ Исус, който
Възкресява мъртвите  (Йоан  5:25;
11:43, 44) и изменя Живите. Други,
като Хог и Вайн, казват, че Викът е
гласът на архангела.
2.	Гласът на архангел Михаил обикнове-
но се разбира като заповедта, с която
се събират старозаветните светии,
тъй като той е свързан тясно с наро-
да на Израел (Дан. 12:1; Юда 9; Откр.
12:4—7). Други мислят, че неговата
цел е да съЖиви самия Израел като на-
ция. Трети предполагат, че този глас
на архангел призовава Всички ангели,
за да се съберат като Военен ескорт,
който придруЖава Господа и Негови-
те светии, докато те преминат през
територията на врага на път към не-
бето (ср. Лука 16:22).
3.	БоЖията тръба е същата като пос-
ледната тръба, за която става въп-
рос в 1 Коринтяни 15:52 и която е
свързана с Възкресението на вярващи-
те по време на Грабването. Тя призо-
вава светиите към Вечно благослове-
ние. Тя не съвпада със седмата тръба
от Откровение 11:15—18, която сиг-
нализира окончателното изливане на
съда Върху cßema през периода на Го-
лямата скръб. Тук под „последната
тръба" трябва да се разбира „послед-
ната тръба за църквата". Седмата
тръба от Откровение е последната
тръба за невярващия свят (макар и
никъде да не е назована по този на-
чин).
Телата на мъртвите в Христос ще
възкръснат първо. Дали тези мъртви
вклЬчВат и старозаветните светии, е
спорен Въпрос. Тези, които Вярват, че

това е така, посочват, че по това вре-
ме се чува и гласът на архангел, който е
тясно свързан с присъдите на Израел
(Дан. 12:1). Онези, които мислят, че ста-
розаветните светии няма да бъдат въз-
кресени при Грабването, ни напомнят,
че изразът „в Христа" („мъртвите в
Христа") никога не се прилага за вярва-
щите, които са Живели преди епохата на
Църквата и които сигурно ще бъдат
възкресени в края на Голямата скръб
(Дан. 12:2). Във всеки случай става ясно,
че това не е всеобщото възкресение. Не
всички мъртви ще бъдат възкресени по
moßa Време, а само мъртвите в Хрис-
тос.
4:17 След това Живите ще бъдат
грабнати заедно с тях в облаците, за да
срещнат Господа във въздуха. Думата
„Грабване", която се използва като опи-
сание на първия етап от завръщането на
Христос, произлиза от глагол, който в
Библията на латински език означава
„грабвам"13. „Грабване" означава „улавя-
не" или „отнасяне". Тя е използвана във
Връзка с Филип в Деян. 8:39, въВ Връзка с
Павел въВ 2 Кор. 12:2 и Във връзка с мъЖ-
кото Дете в Откр. 12:5.
Въздухът е сферата на действието на
Сатана (Еф. 2:2). Следователно ГрабВа-
нето ще представлява едно победно съ-
биране в открито предизвикателство
към правата на дявола В собствената му
крепост.
Помислете добре за всичко, което оз-
начаВат тези стихове! За това как най-
напред земята и морето ще предадат
праха на всички мъртви в Христос. Как
след това ще се извърши чудото на пре-
образуванието, чрез което този прах ще
бъде превърнат в прославени тела, осво-
бодени завинаги от болести, болки и
смърт. И как най-накрая всички те ще
полетят през пространството и ще
стигнат небето. И Всичко това ще ста-
не „в мигване на око" (1 Кор. 15:52).
Хората от света трудно могат да по-
вярват в разказа за сътворението на чо-
века В Битие 1 и 2 глава. Но ако те тол-

227

1 Солунци 4

коВа трудно могат да поВярВат В сът-
ворението, колко ли no-трудно ще им
бъде да повярват в Грабването, когато
Бог ще пресъздаде милиони хора от пра-
ха, който е бил погребан, разпръснат,
разпилян и отнесен по Всички краища на
сВета?
Хората от сВета проявяват огромен
интерес към космическите полети. Но
нима те могат да се сравняват с чудото
на пътуването до небето, което ще се
състои за по-малко от секунда, без изоб-
що да трябва да взимаме дори и най-мал-
ка част от нашата земна атмосфера,
както правят космонавтите, когато
излитат на къси разстояния в извънзем-
ни орбити?
Идването на Христос е свързано със
звук, който се чува, гледка, която се вшк-
да, чудо, което се чувства, среща, която
се изпитва с радост, и успокоение, което
се преживява.
Забележете също така неколкократ-
ната употреба на думата „Господ" в
тези стихове: „Господното слово" (15
cm.), „Господното пришествие" (15 cm.),
„Сам Господ" (16 cm.), „да посрещнем
Господа" (17 cm.), „ще бъдем всякога с
Господа" (17 cm.).
Всякога с Господа! Има ли някой, кой-
то моЖе да каЖе колко радост и блаЖен-
ство има в тези думи!
4:18 „И така, насърчавайте се един
друг с тия думи." Мислите за Господно-
то пришествие не предизвикват във вяр-
ващия уЖас, а една надеЖда, която го въ-
одушевява, развеселява и утешава.
Белезите на последното време
Има много белези, които показват, че
Грабването моЖе да се състои много
скоро. Бихме искали да изброим следните
няколко от тях, които биха могли да се
смятат за първи предвестници:
1. Образуването на израелската дърЖа-
ва през 1948 г. (Лука 21:29). Смокиня-
та (Израел) покарва (т. е. развива)

листа (Лука 21:29-31). За пърВи път
от Векове насам евреите съществу-
ват като дърЖава в собствената си
земя. Това означава, че БоЖието цар-
ство е близо.
2.	Издигането на много други народи
(Лука 21:29). Исус предрича, че ще по-
кара не само смокинята, но и всички
други дървета. Напоследък ние сме
свидетели на разпадането на колони-
алните дърЖави и на появяването на
нови народи. Нашата епоха е епоха на
нов национализъм.
3.	Връщането на Израел в собствената
му земя в неВерие (Езек. 36:24,25). Езе-
киил предсказва, че евреите ще бъдат
очистени от греховете си едва след
като се върнат в земята си. Днес Из-
раел е един до голяма степен агности-
чен народ: само една много малка (и
много обособена) част от него са ор-
тодоксални к>деи.
4.	Развитието на икуменическото дви-
Жение (Откр. 17,18). Според нас вели-
кият Вавилон е една огромна религи-
озна, политическа и търговска систе-
ма, съставена от отстъпнически ре-
лигиозни общества, които наричат
себе си християнски, която моЖе би
ще се образува вследствие сливането
на отстъпническия католицизъм и
отстъпнческия    протестантизъм.
Християнството се предава Все пове-
че и повече на отстъплението (1 Тим.
4:1; 2 Сол. 2:3) и все повече се прибли-
ЖаВа към образуването на една све-
товна свръхцърква.
5.	Световното разрастване на спири-
тизма (1 Тим. 4:1-3). В този момент
той обхваща огромни части от зе-
мята.
6.	Резкият упадък на нравствените цен-
ности (2 Тим. 3:1-5). Вестниците все-
ки ден ни предлагат изобилни доказа-
телства за това.
7.	Насилието и граЖданското неподчи-
нение (2 Сол. 2:7, 8). Навсякъде цари
дух на беззаконие — в дома, в полити-
ческия Живот и дори в църквата.
2.	
228

1 Солунци 4,5

8.	Появата на много хора, които имат
Bug на благочестие, но са отречени от
силата му (2 Тим. 3:5).
9.	Издигането на антихристиянски дух
(1 Йоан. 2:18), изявен В размноЖаВане-
то на лъЖлиВи култови двшкения, ко-
ито наричат себе си християнски, но
отричат Всяка фундаментална докт-
рина на Вярата. Те лъЖат, като изВ-
ращаВат Вярата (2 Тим. 3:8).
Ю.Тенденцията народите да се сък)зя-
Ват на основание на признаци, които
наподобяват конфигурацията на пос-
ледното време. Европейският общ па-
зар, основан на т. нар. Римски договор,
моЖе да доведе до сьЖивлението на
римската империя — „десетте пръс-
та от Желязо и кал" (Дан. 2:32-35).
П.Отричането на неизбеЖната намеса
на Бога В делата на света чрез съд
(2Петр.З:3,4).
Към всичко тоВа моЖем да прибавим
белези от рода на земетресенията, кои-
то се случват на много места, заплаха-
та от световен глад и все по-нарастВа-
щата враЖдебност меЖду народите
(Мат. 24:6, 7). Неспособността на пра-
вителствата да поддърЖат законност-
та и реда и да потискат тероризма съз-
дава подходящ климат за издигането на
световен диктатор. Създаването на яд-
рени арсенали придава допълнително зна-
чение на въпроси като: „Кой моЖе да во-
к)ва с този звяр?", тоест със звяра от
Откр. 13:4. Световното разпростране-
ние на телевизионните мреЖи би могло
да бъде средството, чрез което да се из-
пълнят Писанията, описващи събития,
които ще бъдат Видени едновременно
от хората по цялата планета (Откр.
1:7).
Повечето от тези събития са предс-
казани като случващи се преди Христос
да се върне отново на земята, за да цару-
ва. Библията не казва, че те ще се случат
преди ГрабВането, но казва, че ще се слу-
чат преди Неговото появяване В слава.
Ако това е така и ако ние вече ВиЖдаме
развиването на тези тенденции, тогава

очевидното заключение е, че Грабване-
то трябва да е близо.
Д. Господният ден (5:1—19)
5:1 Библейските учители често се изви-
няват за паузите меЖду отделните гла-
ви, обяснявайки, че според тях темата
не би трябвало да се прекъсва точно на
това място. Но тук разделянето е съв-
сем подходящо, тъй като Павел започва
да разглеЖда една съвсем нова тема. Той
оставя темата за ГрабВането и се обръ-
ща към темата за Господния ден. Думи-
те, с които започва този стих—„а за..."
(на гр.ре/i de), говорят за обрат в мисъл-
та, което толкова често се случва в 1
Коринтяни.
За истинския вярващ ГрабВането е
утешителна надеЖда, но какво е то за
онези, които не са в Христос? За тях то
означава започването на един период, на-
речен тук „годините и времената".
Този период е главно еврейски по харак-
тер. През тоВа Време Бог ще възстано-
ви отношенията Си с народа на Израел.
Тогава ще се случат и събитията от
последното Време, за които говорят и
СЗ пророци. Когато апостолите питат
Исус кога ще установи Своето царство,
Той им отговаря, че не е за тях да знаят
годините и времената (Деян. 1:7). Изг-
леЖда, че годините и времената включ-
ват както един период преди установя-
ването на царството, така и периода на
самото царство.
Павел не чувства никаква нузкда да
пише на солунците за годините и време-
ната. От една страна, светиите няма
да бъдат засегнати от тези събития,
тъй като ще бъдат взети на небето
преди започването на тези времена.
От друга — годините и времената, и
Господният ден са събития, за които се
говори и В СЗ, докато ГрабВането е тай-
на (1 Кор. 15:51), която не е била откри-
та на хората преди Времето на апосто-

229

1 Солунци 5

5:2 Cßemuume Вече знаят за Господния
ден. Те знаят, че точното Време не е из-
бестно и че той ще дойде, когато най-
малко го очакват. КакВо има ПаВел пред-
Вид под „Господния ден"? Очевидно за
него това не е ден от двайсет и четири
часа, а период от Време с известни харак-
теристики.
В СЗ този термин се използва за опис-
ване на каквото и да е време на наказа-
ние, запустяване или тъмнина (Ис. 2:12;
13:9—16; Йоил 2:1,2). Това е време, кога-
то Бог е тръгвал твърдо срещу врагове-
те на Израел и ги е наказвал решително
(Соф. 3:8—12; Йоил 3:14—16; Ов. 15—17;
Зах. 12:8,9). Но то също така означава и
всеки случай, когато Бог наказва и Собс-
твения Си народ заради неговото идоло-
поклонство и отдръпване (Йоил 1:14—
20; Ам. 5:18; Соф. 1:7—18). Основно Гос-
подният ден говори за наказание на гре-
ха, победа на Господната кауза (Йоил
2:31, 32) и неизказано благословение на
Неговите верни хора.
В бъдеще Господният ден ще покрие
приблизително същия период като годи-
ните и времената. Той ще започне след
Грабването и ще ВклкзчВа:
1.	Времето на скръбта, тоест времето
на утеснението на Яков (Дан. 9:27; Ер.
30:7; Мат. 24:4—28; 2 Сол. 2:2; Откр.
6:1—19:16).
2.	Идването на Христос с Неговите
сВетии (Мал. 4:1—3; 2 Сол. 1:7—9).
3.	Хилядогодишното царство на Хрис-
тос на земята (Йоил 3:18 [ср. 14 cm.];
Зах. 14:8,9 [ср. 1 cm.].
4.	Окончателното унищожение на небе-
то и земята с огън (2 Петр. 3:7,10).
Господният ден е времето, когато
Йехова открито ще се намеси в човеш-
ките дела. То ще се характеризира със
съд над враговете на Израел и над отс-
тъпилата част от израелския народ, с
освобоЖдаВане на Неговите хора и с ус-
таноВяВане на Христовото царстВо на
мир и благоденствие, и слава за Самия
Него.

Апостолът напомня на своите чита-
тели, че „Господният ден ще дойде
като крадец нощем". Той ще бъде напъл-
но неочакван и ще изненада хората. Све-
тът ще бъде напълно неподготвен за
него.
5:3 Този ден ще дойде също така тихо,
внезапно, унищожително, неизбеЖно и
невъзвратимо.
СВетът ще се чувства уверен и сигу-
рен в себе си. И точно тогаВа с огромна
разрушителна сила ще започне изливане-
то на БоЖия съд. „Погубление" не озна-
чава спиране на съществуването или
унищоЖаване на човека. То ще дойде
толкова неизбеЖно и невъзвратимо, кол-
кото болките — Върху бременна Жена.
Невярващите няма да могат да избягат
по никакъв начин от този съд.
5:4 Обърнете внимание на промяната
на формите на глаголите и местоимени-
ята—от „те" и „тях" 8 предишния стих
на „вие" и „ние" в следващите няколко
стиха.
Господният ден ще бъде време на гняв
за неспасения свят. Но какво ще означа-
ва той за нас? За нас той ще означава бе-
зопасност, защото ние не сме в тъм-
нина.
Този ден ще дойде като крадец през
нощта (2 cm.). Единственият начин, по
който той моЖе да изненада някои и да
ги постигне, е като дойде върху тях
като крадец; а единствените хора, кои-
то той моЖе да постигне като крадец,
са онези, които са в нощта, тоест кои-
то не са повярвали. Той изобщо не моЖе
да постигне като крадец вярващите,
тъй като те не са в тъмнина.
При първото четене на този стих
моЖе да ни се стори, че в него се казва, че
Господният ден ще постигне вярващи-
те, но не като крадец. ТоВа обаче не е
Вярно. Господният ден изобщо няма да
постигне вярващите, защото когато
той дойде като крадец в нощта на този
свят, светиите вече ще обитават във
вечна светлина.

230

1 Солунци 5

5:5 Всички християни са синове на
светлината и синове на деня. Те не са
от нощта, нито от тъмнината. Точно
този факт избавя Вярващите от гнева,
който Бог ще излее върху света, отхвър-
лил Неговия Син. Присъдите на Господ-
ния ден са насочени срещу онези, които се
намират в морална тъмнина и духовна
нощ, които са отчуЖдени от Бога.
Когато тук се казва, че християните
са синове на деня, това не означава, че
те са синове на Деня на Господа. Терми-
нът „синове на деня" означава хора, ко-
ито принадлежат към царството на мо-
ралната правота. Господният ден е вре-
мето на съд над онези, които принадле-
Жат към царството на моралната тъм-
нина.
5:6 Следващите три стиха призова-
ват вярващите към Живот, който съо-
тветства на извисеното им полоЖение.
Това означава Живот на бдителност и
трезвост. Ние трябва да бъдем будни
срещу изкушенията, мързела, летаргия-
та и нехайството. Като едно полоЖи-
телно действие ние трябва да бъдем
будни и така да очакваме завръщането
на Спасителя.
Трезвостта тук означава не само да
бъдеш трезв, когато говориш, но и да бъ-
деш умерен в храната и пиенето.
5:7 В естествения свят сънят се свър-
зва с нощта. Така е и в духовния свят, в
който безгршкното равнодушие е присъ-
що на онези, които са синове на тъмни-
ната, тоест невярващите.
Хората предпочитат да се отдават
на пиянски оргии през нощта; те обичат
тъмнината повече от светлината, тъй
като делата им са зли (Йоан 3:19). Сама-
та дума „нощен бар" говори за съчетава-
не на пиенето и гуляенето с тъмнината
на нощта.
5:8 Тези, които са от деня, трябва да
ходят в светлина, така както и Той е в
светлина (1 Йоан. 1:7). Това означава, че
ние трябва да осъЖдаме и изоставяме
греха В себе си и да избягваме всякакви из-
лишества. То също така означава, че ние

трябва да се облечем в християнското
въоръЖение и да не го сваляме от себе си.
Християнското въоръЖение се състои
от бронения нагръдник на вярата и лю-
бовта и шлема на надеждата на спасе-
нието. С други думи, християнското въ-
оръЖение е вяра, лк)бов и надеЖда —
трите основни съставни части на хрис-
тиянския характер. Ние не смятаме, че
е необходимо да разглеЖдаме подробно
бронения нагръдник и шлема. Апосто-
лът просто казва, че синовете на свет-
лината трябва да носят защитното об-
лекло на последователния и благочестив
Живот. Какво ни запазва от покварата,
която влиза в света чрез страстта? За-
пазва ни вярата или зависимостта от
Бога, лкюовта към Господа и един към
друг и надеЖдата за Христовото завръ-
щане.
Всикни разлики 6 5 глава

Невярващите	Вярващите	
(„те")	(„ние")	
спят	не спим	
пият	не пием	
В тъмнината	не сме В тъмнина	
на нощта	синове сме на свет-	
и мрака	лината и на деня	
изненадани са от	не сме изненадани	
Господния ден,	от Господния ден,	
който ще дойде	който ще дойде	
като крадец	като крадец	
нощем	нощем	
постигнати Внезап-	не сме определени за	
но и неизбеЯсно от	гняв, а за да полу-	
погубление както	чим спасение	
болките на бре-		
менна Жена		
5:9 Грабването има две страни—спасе-
ние и гняв. За вярващия Грабването оз-
начава консумирането на неговото спа-
сение в небето, а за невярващия — идва-
нето на едно време на гняв на земята.
Тъй като ние сме от деня, Бог не ни е
определил за гнева, който Той ще излее
на земята по време на Скръбните годи-
ни, а за спасение в неговия най-пълен сми-

231

1 Солунци 5

съл — Вечно освобоЖдние от самото
присъствие на греха.
Под тук „гняб" някои разбират нака-
занието, което невярващите ще трябва
да търпят в ада. Това, че Бог не ни е оп-
ределил на този гняв, е вярно, разбира се,
но според нас налагането на тази мисъл
тук е неоснователно. Тук Павел не гово-
ри за ада, а за бъдещите събития на зе-
мята. Контекстът е свързан с Господ-
ния ден — най-великия период на гняв В
човешката история на земята (Мат.
24:21). Ние няма да се срещнем с един па-
лач, а със Спасителя.
Някои казват, че периодът на Скръб-
та не е Времето на БоЖия гняв, а време-
то на гнеВа на Сатана (Откр. 12:12).
Според тях църквата ще преЖивее гнева
на Сатана, но ще бъде избавена от гнева
на Бога при Второто пришествие на
Христос. Следващите стихове обаче го-
ворят за гнева на Бога и на Агнето, а Вре-
мето на тяхното действие е периодът
на Скръбните години: Откровение 6:16,
17; 14:9,10,19; 15:1,7; 16:1,19.
5:10 Този стих подчертава огромната
цена, която нашият Господ Исус Хрис-
тос е платил, за да ни освободи от гнева
и да осигури нашето спасение. Той е ум-
рял за нас, така че — будни ли сме, или
спим* — да Живеем заедно с Него.
Има два начина на разбиране на израза
„било че сме Живи, или че сме починали".
Някои изследователи смятат, че той оз-
начава „било че сме Живи, или че сме по-
чинали по време на Грабването". Те по-
сочват, че по това време ще има gße ка-
тегории Вярващи—едните, които са по-
чинали В Христос, и другите, които Все
още са Живи. Следователно тук Павел
иска да каЖе, че независимо дали ще бъ-
дем сред Живите или сред мъртвите по
време на Христовото идване, ние ще
Живеем заедно с Него. Християните, ко-
ито умират, не губят нищо. Господ обяс-
нява това на Марта: „Аз съм възкресе-
нието и Животът; който вярва в Мен,
* Според НВПБКДЖ. — Бел. на преВ.
232

ако и да умре (т. е. християнинът, кой-
то умре преди Грабването), ще Живее
(ще бъде Възкресен отсред мъртвите);
и никой, който е Жив и вярва в Мен (т. е.
вярващият, който е Жив по Време на
Грабването), няма да умре до Века..."
(Йоан 11:25,26).
Според други „Живи, или... починали"
означава „бдителни, или... светски". С
други думи, Павел казва, че независимо
дали сме духовно бдителни или по плът-
ски безразлични към духовните неща,
всички ние ще бъдем грабнати, за да
срещнем Господа. Нашето външно спа-
сение не заВиси от духовната ни бдител-
ност през последните моменти на наше-
то време на земята. Ако действително
сме повярвали, ние ще Живеем заедно с
Него, когато Той дойде отново — неза-
висимо дали бодърстваме прави и Го ча-
каме, или сме в легнало полоЖение и спим.
Нашето духовно полоЖение ще определи
нашите награди, но спасението ни зави-
си единствено от вярата ни в Христос.
ПоддръЖниците на второто мнение
посочват, че думата, преведена като
„Живи" в 10 cm., е същата като думата,
преведена като „будни" в 6 cm. А дума-
та, преведена като „починали", е изпол-
звана и в 6 и 7 cm. със значението „безчув-
ственост към небесните неща, включва-
що пригаЖдане към света" (Вайн). Но тя
не е същата дума, използвана в 4:13,14,
15 със значението на „смърт"14.
5:11 Като гледаме на едно толкова ве-
лико спасение и като обичаме един тол-
кова велик Спасител, и като Живеем в
светлината на Неговото скорошно ид-
ване, ние трябва да се насърчаваме един
друг, като се поучаваме, увещаваме и си
даваме пример, и да се изграЖдаме Взаи-
мно с БоЖието слово и с лк>бяща гриЖа.
Заради истината, че ще Живеем заедно с
Него тогава, ние трябва да моЖем да
Живеем заедно в дух на разбирателство
и взаимна помощ сега.

1 Солунци 5

Б. Различни увещания към светиите
(5:12—22)
5:12 МоЖе би старейшините на солунс-
ката църква Вече са порицали онези, кои-
то са спрели да работят и са подтикВа-
ли и други да правят същото. Вероятно
обаче мързеливците не са се отнесли
достатъчно сериозно към тяхното
мъмрене, което до голяма степен обяс-
нява moßa уВещание към Водачите и Во-
дените от тях християни.
Когато ПаВел моли светиите да приз-
нават онези, които се трудят меЖду
тях, той иска им да каЖе, че те трябва
да уваЖават и да се подчиняват на свои-
те духовни водачи. Това става ясно от
думите „ваши настойници в Господа и
ваши увещатели". Старейшните са по-
довчари на БоЖието стадо. Те носят
отговорността да го поучават, управля-
ват и предупреждават.
Този стих е един от многото стихове
В НЗ, който показва, че апостолските
църкви никога не са били ръководени от
един-единствен човек. Във всяко събра-
ние е имало група от старейшини, които
са пасели местното стадо. Както обяс-
нява Дени:
„ Солунската църква не е била ръководе-
на от един-единствен президент или цър-
ковен слуакител в съврелгенния смисъл на
тази дума, който да притежава изклЬ-
чителните права върху управлението. Ръ-
ководството на църквата е било повере-
но на много хора. "15
Отсъствието на еднолично управле-
ние обаче не оправдава присъствието на
всеобщо управление. Християнското
събрание не трябВа да бъде демокрация,
а аристокрация—управление на най-спо-
собните.
5:13 Старейшините слуЖат като
представители на Господа. Тяхната ра-
бота е БоЖията работа. Поради тази
причина към тях трябва да се отнасяме
с голямо уВаЖение и лк)бов16.
Увещанието „Живейте мирно по-
мезкду си" не е Вмъкнато тук случайно.

Във Всички царкВи проблем номер едно
сред християните е проблемът с взаим-
ното разбирателство. Всеки Вярващ
притеЖава достатъчно неща от плът-
та в себе си, за да успее да провали която
и да е местна църква. Единствено кога-
то получаваме сили от Духа, ние моЖем
да развием л1обов, смирение, търпимост,
неЖност, сърдечност и простителност,
които са абсолкнпно необходими за
мира. МоЖе би една по-конкретна запла-
ха за мира, срещу която Павел ни предуп-
реЖдава тук, е обособяването на отдел-
ни групи около чоВешки Водачи.
5:14 ИзглеЖда, че този стих е отпра-
вен към духовните водачи на събрание-
то. Той им казва как да се отнасят към
братята, които създават проблеми. Те
трябва:
1.	Да предупреждават безредните, т. е.
онези, които нарушават реда и мира в
събранието чрез безотговорното си
поведение. Тук „безчинни" са онези,
които отказват да работят. Те са
същите като онези, за които се гово-
ри във 2 Солунци 3:6—12, които се мо-
таят насам-натам, без да правят ни-
що друго, освен да се бъркат в чуЖди-
те работи.
2.	Да насърчават малодушните, т. е.
онези, които имат нуЖда от непре-
къснато насърчение, за да се издигнат
над трудностите и да продълЖат
твърдо да следват Господа.
Що се отнася до текста на този стих
според ПБКДЖ: „Насърчавайте сла-
боумните", Окенга отбелязва следно-
то: „Дори и думата да означаваше
„слабоумните", ние пак трябва да ги
утешаваме. Често пъти тези хора
разбират, когато се проповядва благо-
вестието. " Още повече че това е една
похвала за благовестието и за христи-
янската църкВа — има поне едно мяс-
то, където тези хора намират съчув-
ствие, лк)бов и Внимание.
3.	Да поддърЖат слабите, т. е. да пома-
гат на онези, които са слаби духовно,
морално или физически. Най-вероятно

233

1 Солунци 5

основното значение на това увещание
е духовното и морално подпомагане на
онези, които са слаби ВъВ Вярата, ко-
ето, разбира се, не означава, че ние не
трябва да им помагаме и финансово.
4. Да бъдат търпеливи към всички: да
показват добродетелта на дълготър-
пението, когато другите ги дразнят
или нервират.
5:15 Като се обръща сега към христи-
яните изобщо, Павел забранява Всяка ми-
съл за отмъщение. Естествената реак-
ция на всеки човек е да отвърне на удара
с удар и на злото със зло. Но християни-
нът трябва да бъде в такоВа общение с
Господ Исус, че да отвърне на злото по
свръхестествен начин. С други думи,
той инстинктивно трябва да показва
внимание и лк>бов не само към другите
вярващи, но и към неспасените.
5:16 Радостта моЖе да бъде постоян-
ното състояние на християнина дори и
при най-враЖдебни обстоятелства, тъй
като източникът и обектът на негова-
та радост е Христос, както и Онзи,
Който управлява Всички обстоятелст-
ва. МеЖду другото, „винаги се радвай-
те" е най-краткият стих в Библията на
гръцки език, докато „Исус се просълзи"
е най-краткият стих в Библията на анг-
лийски език.
5:17 Молитвата трябва да бъде пос-
тоянното състояние на християнина,
което не означава, че той трябва да
изостави всички свои обичайни задълЖе-
ния и да се отдаде изцяло на молитва.
Той моЖе да се моли на определено вре-
ме, но моЖе да се моли и извън това вре-
ме, когато тоВа е необходимо, и моЖе
също така да се наслаЖдаВа на непрекъс-
нато общение с Господа чрез молитва.
5:18 Да благодари на Бога трябва да
бъде за християнина най-естественото
нещо. Ако ние ВярВаме на текста В Рим-
ляни 8:28 , то тогава трябва да моЖем
да хвалим Господа по всяко време, при
всички обстоятелства и за всичко, сти-
га, когато правим това, да не извинява-
ме греха.

Тези три добри заповеди са наречени
„постоянният устав на църквата". Те
представляват БоЖията воля за нас в
Христос Исус. Изразът „в Христос
Исус" ни напомня, че Исус Христос е про-
повядвал тези неща по време на Своето
земно слуЖение, бидейки Живото въплъ-
щение на това, което е проповядвал.
Чрез поучение и личен пример Господ
Исус Христос ни е открил БоЖията воля
за радостта, молитвата и благодаре-
нието.
5:19 Следващите четири стиха са пос-
ветени главно на поведението на вярва-
щите в събранието.
Да угасяваме Духа, означава да заду-
шаваме работата Му сред нас, да Го ог-
раничаваме и да Му пречим. Грехът уга-
сява Духа. Традициите Го угасяват. Из-
мислените от човека правила и наредби
за обществено поклонение Го угасяват.
Разединението също Го угасява. Някой е
казал: „Студенината, презрението, мъл-
чанието, преднамереното незачитане са
едни от нещата, които могат да угася-
ват Духа доста успешно. Същото прави
и студената критика." Райри казва, че
Духът се угасява винаги когато Негово-
то слуЖение се задушава както в отдел-
ния чоВек, така и В църквата като цяло.
5:20 Ако свърЖем този стих с предиш-
ния, тогава моЖем да каЖем, че ние уга-
сяваме Духа, когато презираме пророку-
ванията. Така например един млад брат
би могъл да направи някое не особено кра-
сиво изказване на обществено място.
Когато го критикуваме така, че да се
засрами в свидетелстването си за Хрис-
тос, ние угасяваме Духа.
В първичния си, новозаветен смисъл
„пророкувам" означава „говоря БоЖието
слово". Боговдъхновените слова на про-
роците са запазени за нас в Библията. В
един вторичен смисъл „пророкувам" оз-
начава „изявявам БоЖиите слова така,
както са заявени в Библията".
5:21 Ние трябва да проверяваме това,
което чуваме, и да дърЖим здраво само
онова, което е добро, праведно и истин-

234

1 Солунци 5

но. Критерият, чрез който изпитваме
Всяка проповед и поучение, е БоЖието
слово. Там, където Духът има сВобода
да говори чрез различни братя, има опас-
ност от злоупотреба. Но угасяВането на
Духа не е начинът за избягване на този
проблем.
Както е казал д-р Дени:
„Една от най-крещящите нуЖди на съв-
ременната Църква е отвореното събра-
ние, в което се дава свобода на пророкува-
нето и в което всеки мозке да говори
така, както му се дава от Духа. "17
5:22 „Въздържайте се от Всякакво
зло" моЖе да означава: „Въздържайте се
от всякакви лъЖливи езици, пророчест-
ва и учения", или „...от злото изобщо".
Според А. Т. Пиърсън в пасаЖа от 16 до
22 cm. са описани седем разположения на
ума на християнина:
1.	РазполоЖение на хвалеше (16 cm.): ко-
гато ние откриваме, че всички БоЖии
пътища са велики.
2.	РазполоЖение на молитва (17 cm.):
молитвата никога не моЖе да бъде не-
подходяща или неприлична.
3.	РазполоЖение на благодарност (18
cm.): ние трябва да благодарим на
Бога дори и при обстоятелства, кои-
то не са особено приятни на плътта.
4.	Духовно разполоЖение (19 cm.), при ко-
ето Духът трябва да има пълна сВо-
бода Във и чрез нас.
5.	РазполоЖение на човек, готов да бъде
поучаван (20 cm.) no всеки начин, кой-
то Бог Желае да използва.
6.	РазполоЖение на преценка (21 cm.)
(Ср. с 1 Йоан. 4:1.): ние трябва да из-
питВаме Всичко чрез БоЖието слово.
7.	РазполоЖение на освещение (22 cm.):
ако злото започне да наблиза 6 наши-
те мисли, трябва да го изгоним18.
IV. Заключителни поздрави към
солунците (5:23—28)
5:23 Сега Павел се моли за освещението
на християните. Източникът на това
осВещение е Бог на мира, а неговият об-

хват се съдърЖа в думата „напълно", ко-
ято означава „Всяка част на Вашето съ-
щество".
Някои проповедници използват този
стих в християнското слуЖение, за да
докаЖат доктрината за светостта или
цялостното освещение, според която
вярващият моЖе да стане съвършено без-
грешен още в този ЖиВот. Но ние смята-
ме, че Павел няма предвид това, когато
се моли: „А Сам Бог на мира да ви осве-
ти напълно." Той не се моли за пълно из-
чезване на грешната природа, а за осве-
щение, което да се разпростре върху вся-
ка част на тяхното същество — дух,
душа и тяло.
Освещението
В НЗ има четири етапи на освещение —
преди обръщението, позиционно, прак-
тическо (или нарастващо) и съвършено.
1.	Дори преди да бъде спасен, човекът
бива отделен в полоЖение на външна
привилегированост. Така например в
1 Коринтяни 7:14 виЖдаме, че невяр-
ващият мъЖ се осВещаВа от ВярВаща-
та си Жена. Това е така нареченото
освещение преди обръщението.
2.	Винаги, когато един човек се роди от-
ново, той бива позиционно осветен
благодарение на връзката си с Хрис-
тос. Това означава, че той се отделя
от сВета за Бога. За това се говори в
такива пасаЖи като Деяния 26:18;
1 Коринтяни 1:2; 6:11; 2 Солунци 2:13;
Евреи 10:10,14.
3.	Има също така и нарастващо освеще-
ние. Това е настоящото отделяне на
вярващия за Бога от света, греха и
себе-то. Това е един процес, чрез кой-
то вярващият става все повече и по-
вече подобен на Христос. Това е и ос-
вещението, за което Павел се моли по
отношение на солунците. За него се
говори и в 1 Солунци 4:3,4; 2 Тимотей
2:21. То се извършва от Светия Дух,
когато ние се подчиняваме на БоЖие-
1.	
235

1 Солунци 5

mo слово (Йоан 17:17; 2 Кор. 3:18).
Това практическо освещение е процес,
който трябва да продълЖи, докато
вярващият Живее на тази земя. Вяр-
ващият никога няма да достигне съ-
вършенство или безгреишост на земя-
та, но винаги трябва да се стреми
към тази цел.
4. Съвършеното освещение се отнася до
окончателното състояние на вярва-
щия в небето. Когато отиде в небе-
то, за да бъде с Господа, вярващият
ще бъде в морално отношение като
Господа—напълно и съвършено отде-
лен от греха (1 Йоан. 3:1—3).
Апостолът също така се моли за за-
пазването на солунците. Това запазване
трябва да вклктва целия човек, тоест
неговия дух, душа и тяло. Обърнете вни-
мание на реда на изреЖдането на отдел-
ните елементи, от които се състои чо-
векът. Човекът винаги поставя тялото
на първо място, като казва „тялото, ду-
шата и духа". Бог Винаги поставя духа на
първо място, като казва „духа, душата
и тялото". В първоначалното творение
първото място е било на духа, а послед-
ното — на тялото. Грехът е обърнал
този ред и сега човекът Живее за тяло-
то и пренебрегва духа. Когато се молим
един за друг, ние трябва да следваме биб-
лейския ред и да постаВяме духовното
благосъстояние над физическите нуЖди.
От този и други стихове става ясно,
че ние сме тристранни същества. Ду-
хът е онази част, която ни прави способ-
ни да общуваме с Бога. Душата е свърза-
на с нашите емоции, Желания, усещания
и предразположения (Йоан 12:27). А тя-
лото е сградата, в която обитава наша-
та личност (2 Кор. 5:1).
Всички наши части имат нуЖда да бъ-
дат запазени непокътнати, тоест ця-
лостни и здрави. Един изследовател
беше описал цялостните нуЖди на чоВе-
ка от запазване, както следва:
1. Духът трябва да бъде запазен от: (а)
Всичко, което би могло да го оскВерни

(2 Кор. 7:1); (б) Всичко, което би мог-
ло да попречи на свидетелството на
Светия Дух относно връзката на све-
тиите с Бога (Рим. 8:16; и (в) всичко,
което би могло да попречи на поклоне-
нието, което Бог търси от нас (Йоан
4:23; фил. 3:3).
2.	Душата трябва да бъде запазена от:
(а)	зли мисли (Мат. 15:18,19; Еф. 2:3);
(б)	плътски Желания, които ВраЖду-
ват против нас (1 Петр. 2:11); и (в)
разпри и разцепления (Евр. 12:15).
3.	Тялото трябва да бъде запазено от:
(а) осквернение (1 Сол. 4:3—8) и (б) зли
употреби (Рим. 6:19).
Някои казват, че неспасените хора ня-
мат дух, позовавайки се Вероятно на
факта, че те са духовно мъртви (Еф.
2:1). Това обаче не означава, че те нямат
никакъв дух, а че те са мъртви по отно-
шение на връзката си с Бога. Техните ду-
хове биха могли да бъдат съвсем Живи,
що се отнася до връзката с окултния
свят например, но да са абсол1отно мър-
тви спрямо Бога.
Ленски отправя към нас следното пре-
дупреЖдение:
„Много хора се задоволяват с частич-
но християнство, докато някои области
от техния зкивот остават свързани със
света. Апостолските предупреждения
непрекъснато проникват в най-отдалече-
ните кътчета на нашето естество,
така че нито едно от тях да не остане
неочистено.
По-нататък молитвата продълЖава
с искането БоЖието освещение и запаз-
ване да се разпростре върху всяка със-
тавна част от личностите на солунци-
те, така че вярващите да бъдат без по-
рок при пришествието на нашия Гос-
под Исус Христос. Това, изглеЖда, сочи
към Христовото съдилище, което след-
ва Грабването. Тогава ще бъде направен
преглед на Живота, слуЖението и свиде-
телството на християнина, вследствие
на което той или ще бъде награден, или
ще претърпи загуба.

236

1 Солунци 5

5:24 Както научихме ß 4:3, БоЖията
Воля е нашето осВещение. Бог ни е призо-
вал най-накрая да застанем без недоста-
тък пред Него. И тъй като е започнал
moßa дело В нас, Той ще го и заВърши
(фил. 1:6). Онзи, Който ни призовава, е
верен на СВоето обещание.
5:25 ЗаВършбайки cßoemo Писмо, Па-
Вел казВа на светиите да се молят за
него. Той никога не престава да има нуЖ-
да от молитвата на своите братя и сес-
три. Така трябва да бъде и с нас. Когато
преставаме да се молим за другите вяр-
ващи, ние изпадаме В грях.
5:26 След това апостолът заръчва да
поздравят всички братя със свята це-
лувка. По онова време святата целувка
е била общоприет поздрав. В някои стра-
ни и досега се смята, че мъЖете могат
да целуват само мъЖе, а Жените — само
Жени. Има и страни, където е прието
мъЖете и Жените да се целуват помеЖ-
ду си. Но тъй като в много случаи това
е довело до злоупотреби, налоЖило се е
да се изостави тази практика.
Целувката не е дадена от Господа
като единствена форма на поздраВяВа-
не, нито е проповядвана от апостолите
като задълЖителен поздрав. Библията е
дала мъдро разрешение на въпроса, като
е позволила и други форми на поздравява-
не в общества, където целувката моЖе
да доведе до сексуално разпускане. Бо-
Жият Дух се стреми да ни предпази от
такива нередности, като изрично под-
чертава, че целувката трябва да бъде
свята.
5:27 Сега апостолът се обръща с една
сериозна заръка към солунците, като ги
заклева да прочетат това Послание на

всичките свети20 братя. Тук трябва да
бъдат отбелязани две неща:
1.	С тези думи Павел придава на своето
Писмо авторитета на БоЖието сло-
во. Старият Завет се е чел пред съб-
ранията в синагогите. Сега това Пос-
лание трябва да бъде прочетено пред
християнските събрания.
2.	Библията е за всички християни, а не
само за някакъв вътрешен кръг или
привилегирована класа. Всички нейни
истини са за всичките светии.
Дени ни предлага следното мъдро зак-
л1очение:
„Няма постшкение В мъдростта или в
добротата, което благовестието да
скрие за някой човек. И няма по-сигурен
знак за безверието и измамата В дадена
църква от това да се образуват привиле-
гировани кръгове или малцинства, да се
възпрепятства свободното четене на
Светото Писание и да се избират места
от Словото, така че не всичко, което то
съдърЖа, да бъде достъпно на всички бра-
тя. "21
Обърнете Внимание, че В пасаЖа от 25
до 27 cm. са ни дадени три клкта към ус-
пешния християнски характер: (1) мо-
литвата (25 cm.); (2) лЬбовта към бра-
тята и сестрите, която е свързана с об-
щението (26 cm.); и (3) четенето и изу-
чаването на словото (27 cm.).
5:28 И най-накрая Писмото завършва
с характерния поздрав на Павел, който
започна своето Първо послание към со-
лунците с благодат и сега го завършва
със същото поЖелание. За апостола
християнството е благодат отначало
докрай. Амин.

237

1 Солунци — Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(Въведение) James Everett Frame, A
Critical and Exegetical Commentary on
the   Epistles   of   St.   Paul   to   the
Thessalonians, (ICC), p. 37.
2)	(Въведение) George Robert Harding
Wood, St. Paul's First Letter, pp. 13,14.
3)	(1:1) В критическия текст изразът
„от Бога, нашия Отец, и Господа
Исуса Христа" липсва, но се намира
В голяма част от останалите ръко-
писи. Той лесно би могъл да се про-
пусне при преписване, тъй като е
почти еднакъв с израза, който е из-
ползван    непосредствено    преди
това.
4)	(1:4) Bdc. ekekypea за боЖественото
ни избиране в Ефесяни 1.
5)	(1:10) Wood, First Letter, p. 17.
6)	(2:1) James Denny, The Second Epistle
to the Corinthians, p. 100.
7)	(2:1) Elliot, Elisabeth, ed., Wie Journals
of Jim Eliot, p. 218.
8)	(2:13)      Walter      Scott,      further
documentation unavailable.
9)	(3:2) На английски „minister" произли-
за от латинската дума за „слуЖи-
тел", която означава просто „чо-
век, който слуЖи".
10)	(3:13) Marvin Vincent, Word Studies in
the New Testament, IV:34.
11)	(4:6) Оскар Уайлд, който изоставя
прекрасната си съпруга, за да се от-
даде на хомосексуализъм.

12)	(4:8) Критическият текст гласи
„Който ни даВа".
13)	(4:17) Това е думата„raptus", която
е миналото причастие на латинс-
кия глагол „гареге". Точното под-
реЖдане на думите от ДЖером ВъВ
Вулгата е „rapiemum cum Ulis" („ще
бъдем грабнати с тях").
14)	(5:10) Думите В оригиналния текст
са, както следва: думата, преведена
като „Живи" в 5:10 и „будни" в 5:6, е
gregoreo (от която произлиза името
Григорий  или  „буден").  Думата,
преведена като „спим" и „спят" в
5:6, 7, е katheudo, която моЖе да оз-
начава както буквален „сън", така
и „духовна леност и безразличие"
(Arndt and Gingrich). B 4:13—15 ду-
мата, преведена като „почивал ", е
koimao.
15)	(5:12) James Denney, The Epistles to
Thessalonians, p. 205.
16)	(5:13) За повече подробности no Въп-
роса за старейшините вЖ. комента-
ра върху 1 Тим. 3:1—7 и Turn 1:5—9.
17)	(5:21) Denney, Thessalonians, p. 244.
18)	(5:22)   Arthur   T.   Pierson,   further
documentation unavailable.
19)	(5:23) R. C. Lenski, The Interpretation of
St. Paul's Epistles to the Colossians, to the
Tfiessalonians, to Timothy, to Titus, and
Philemon, p. 364.
20)	(5:27) В критическия текст думата
„свети" е изпусната.
21)	(5:27) Denney, Tfiessalonians, pp. 263,
264.
12)	
238

1 Солунци — Библиография

Библиография
(1 и 2 Солунци)
Buckland, A. R.,
St. Paul's First Epistle to the Thessalonians,
Philadelphia: The Union Press, 1908.
Buckland, A. R.,
St. Paul's Second Epistle
to the Thessalonians,
Philadelphia: The Union Press, 1909.
Denney, James,
The Epistles to the Thessalonians,
New York: George H. Doran Company,
n.d.
Eadie, John,
A Commentery on the Greek Text of the
Epistles of Paul to the Thessalonians,
London: MacMillan, 1877.
Frame, James E. A.,
Critical and Exegetical Commentary the

Epistles of Paul to the Thessalonians, ICC,
New York: Chas. Scribner's Sons, 1912.
Hogg, C. F. and W. E. Vine,
The Epistles of Paul the Apostle
to the Thessalonians,
London: C. A. Hammond, 1953.
Kelly, William,
Elements of Prophecy,
London: G. Morrish, 1976.
Morrish, Leon,
The Epistles of Paul
to the Thessalonians, TBC,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1957.
Morrish, Leon,
The First and Second Epistles
to the Thessalonians, NIC,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1957.
Wood, George Robert Harding,
St. Paul's First Letter,
London: Herat E. Walter Ltd., 1952.

239

Второто послание на апостол Пабел към
солунците
„Както и В Първото си послание, апостолът не започва веднага даразглеЖда
проблема с грешката, а подготвя сърцата на светиите постепенно и всестранно,
така че да изяви истината и да заклейми грешката веднага след като я изобличи.
Това е пътят на божествената благодат и мъдрост: изправяне на сърцето, а не
просто отстраняване на грешката или злото."
Уилиям Кели

Въбедение
I.	Уникално място в канона
ТоВа малко Писмо съдърЖа истини, кои-
то са ваЖни както В доктринално, така
и В практическо отношение. В него Па-
Вел още no-подробно обяснява и коригира
разбирането на солунците за Второто
пришествие на Христос и откровение-
то за Човека на греха. Също така той
дава сериозни наставления на онези, кои-
то биха могли да използват Второто
пришествие като извинение да не рабо-
тят — на тях той казВа, че е по-добре и
да не ядат!
II.	Авторство
Външните доказателства на Второто
послание към солунците са дори по-убе-
дителни от тези на Първото послание.
За него свидетелстват не само Поли-
карп, Игнатий и Юстин, но и Иреней,
който го цитира по име, а така също и
фактът, че то е вкл1очено както в Мар-
кионския пролог, така и в Мураторианс-
кия канон.
Тъй като е доста кратко, Посланието
не съдърЖа толкова много вътрешни до-
казателства като 1 Солунци, но то го
допълва и му съответства до такава
степен, че много малко изследователи се
колебаят да приемат авторството на
Павел.

III.	Датиране
Второто послание към солунците е било
написано в отговор на повдигането на
по-нататъшни Въпроси, а така също и В
резултат на погрешното разбиране на
някои части от Първото послание. Ве-
роятно периодът от време меЖду напис-
ването на двете писма е бил не по-голям
от няколко месеца или дори седмици. Па-
вел, Сила и Тимотей са били Все още зае-
дно (1:1), а Коринт е единственият град,
за който знаем, че са били заедно (Деян.
18:1, 5). Оттук моЖем да закл1очим, че
датата на написване на това Послание
трябва да е била някъде В началото на
50-те години — Вероятно 50 или 51 г.
сл. Хр.
IV.	Историческа обстановка и теми
За да напише апостол Павел още едно
Писмо толкова скоро след Първото, има
три основни причини. Светиите са били
преследвани и са се нуЖдаели от насърче-
ние (1 гл.). Те не са разбирали правилно
Господния ден и е трябвало да бъдат ос-
ветлени по този въпрос (2 гл.) Очаквай-
ки скорошното завръщане на Господа,
някои са Живеели, без да работят, и е
трябвало да бъдат поправени (3 гл.).
Що се отнася до Господния ден, вярва-
щите са се страхували, че той вече е нас-
танал и те се намират в него. Техните
страхове са били подсилвани от лъЖливи
слухове, според които самият Павел бил
учел, че този Ден вече е дошъл. Това е на-

241

2 Солунци 1

лоЖило опробергаВането на тези лъЖли-
Ви слухове.
ТрябВа да е ясно, че Господният ден не
означава идването на Господа, тоест
Грабването. Светиите не са се страху-
вали, че Господ е дошъл вече, а се стра-
хували, че вече Живеят в периода на
Скръбта — първия етап от Господния
ден.
Павел никога не е проповядвал, че има
събития, които трябва да се случат пре-
ди Грабването. Но сега той казва, че пре-
ди да започне Денят на Господа, ще има
Схема на изложението
I.	Поздрав (1:1,2)
II.	Павел и солунците (1:3—12)
A.	Дългът на Павел да благодари (1:3—
5)
Б.   Праведният БоЖий съд (1:6—10)
B.	Молитвата на Павел за светиите
(1:11,12)
III.	Още за Деня на Господа (2:1—12)
А.   Призив за устойчивост (2:1,2)
Коментар
I.   Поздрав (1:1,2)
1:1 Когато Пабел пише това Писмо от
Коринт, заедно с него са Сила и Тимо-
тей. Писмото е адресирано до солунска-
та църква. Това наименование набляга
на нейния човешки състав и географско
местоположение. Изразът „В Бога, на-
шия Отец" разграничава събранието от
езическите общества. А изразът „и 6
Господа Исуса Христа" го отделя като
християнско събрание.1
1:2 Апостолът не Желае на светиите
слава, успех или веселие, а благодат и
мир. Благодатта ни прави способни за
всичко, което е БоЖията воля, а мирът
ни дава спокойствие при всякакви обсто-
ятелства. Какво повече моЖе да Желае
човек за себе си или за другите?

голямо отстъпление и онзи, който пре-
чи, ще бъде отстранен и Човекът на гре-
ха ще бъде изявен.
За правилното разбиране на това Пис-
мо няма нищо по-ваЖно от умението да
се направи разлика меЖду Грабването,
Деня на Господа и Идването на Христос
за установяване на царството. Денят
на Господа е описан в белеЖките върху
1 Солунци 5:2. Разликата меЖду Грабва-
нето и Идването на Господ Исус е разг-
ледана в екскурс след 2 Солунци 1:7.
Б.   Човекът на греха (2:3—12)
IV.	Благодарение и молитва (2:13—17)
А.   Павел благодари, че светиите ще из-
бегнат съда (2:13,14)
Б. Молитвата на Павел светиите да
бъдат утешени и утвърдени (2:15—
17)
V.	Практически увещания (3:1—15)
А.   За взаимни молитви (3:1—5)
Б. За разрешаване на проблема с недис-
циплинираните (3:6—15)
VI.	Благословение и поздрав (3:16—18)
Благодатта и мирът са „от Бога
Отца и Господа Исуса Христа". Благо-
датта предхоЖда мира. Най-напред ние
трябва да познаем БоЖията благодат,
преди да моЖем да изпитаме Неговия
мир. Споменаването от Павел на Бог,
нашия Отец, и на Господ Исус Христос
като съвместни източници на тези бла-
гословения показва равенството меЖду
Отец и Син.
II. Павел и солунците (1:3—12)
А. Дългът на Павел да благодари
(1:3—5)
1:3 Писмото започва с благодарения за
светиите. Когато четем това, ние все
едно слушаме ударите на сърцето на
един истински Христов слуЖител, дока-
то той се радва за своите вазлкзбени ду-
ховни деца. За него благодарението е
един непрестанен дълг към Бога, и то

242

2 Солунци 1

дълг, който е събсем подходящ, като се
имат предВид непрекъснато растящите
вяра и лк)бо6 на християните. Тяхната
вяра нарастба с удивителни темпове и
всеки един от тях, без изклктение, по-
казва все по-голяма и по-голяма лк)бо6
към другите. Това е отгоВор на молит-
вата на апостола (1 Сол. 3:10,12).
Забележете реда на споменаването на
тези думи: първо вярата, а после л!обо6-
та. „Вярата ни свързва с вечния поток
на л1обов 6 Самия Бог — казва Макин-
тош — и естественото следствие на
това е, че нашите сърца се привличат в
лк>бов към всички, които Му принадле-
Жат."
1:4 Духовният напредък на солунците
е дал повод на Павел и неговите другари
да се хвалят с тях сред другите БоЖии
църкви. Независимо от всички преслед-
вания, които понасят, солунците оста-
ват твърди и изпълнени с вяра. Твър-
достта означава непоклатимост и ус-
тояване.
1:5 фактът, че те устояват на прес-
ледванията толкова твърдо, е доказа-
телство за справедливия съд на Бога.
Бог подкрепя солунците. Той ги прави
тВърди и ги насърчава. Ако те не бяха по-
лучили Неговата боЖествена сила, нико-
га не биха били способни да покаЖат та-
кава твърдост и Вяра в страданията си
за Христос.
Тяхната героична издръжливост до-
казва, че те са достойни за БоЖието
царство. Това не предполага, че солунци-
те са притеЖатели на някакво лично
достойнство, което ги праВи способни
да влязат в царството, тъй като човек
моЖе да влезе в БоЖието царство един-
стВено благодарение на Христовите зас-
луги. Но онези, които страдат заради
царството тук, показват, че са сред
тези, които ще царуват заедно с Него в
един бъдещ ден (Рим. 8:17; 2 Тим. 2:12).
Коментирайки израза „за да се удос-
тоите*за БоЖието царство", Е. У. Ро-
* Или — както е по-праВилно да се преВеде —
„за да се счетете достойни...". — Бел. на преВ.

дЖърс казва следното:
„ Този израз е свързан с човешката от-
говорност. От гледна точка на божест-
вения суверенитет ние сме били направе-
ни достойни да участваме в наследство-
то на светиите на светлината, като
това наше достойнство се дълЖи единс-
твено на връзката ни с Христос в Него-
вата смърт и възкресение. Като цяло ние
сме получили благодат във ВъзлЬбения
независимо от каквото и да било в нас
както преди, така и след като сме били
спасени. Но Бог позволява на Своите хора
да преминат през преследвания и скърби,
за да развие в тях нравствени добродете-
ли, които да ги направят „достойни
граЖдани" на това царство.
Някои от апостолите са се радвали, че
са били счетени за достойни да страдат
заради Исусовото име. Молитвата на
Павел за солунците, в която той иска
Бог да ги счете достойни за тяхното
призвание, със сигурност нялш нищо общо
с добавянето на каквото и да било към де-
лото на Христос. Единствено кръстът
прави вярващия достоен за неговото по-
ложение в царството, но твърдостта и
вярата по време на преследване го изявя-
ват като един, който е морално достоен
за него. МеЖду членовете на всяко човеш-
ко общество на зелтта има достойни и
недостойни хора. Тук Павел се моли това
да не бъде така при светиите."2
Б. Праведният БоЖий съд (1:6—10)
1:6 Праведността на БоЖиите дейст-
вия се виЖда в gße неща — В наказание-
то на преследващите и в успокоението
на преследваните.
Уилиямс казва следното:
„БоЖиите действия, при които Той
позволява Неговите хора да бъдат прес-
ледвани и допуска съществуването на та-
кива, които да ги преследват, има двоя-
ка цел: от една страна, да изпита год-
ността на Своите хора за управление (5
cm.) и от друга —да изяви годността на
техните гонители за съд. "3

243

2 Солунци 1

1:7 Така както Бог ще накаЖе със съд
враговете на Своите хора, така Той ще
награди с утеха онези, които страдат
заради Него.
Ние не трябва да заклкочаВаме от 7
cm., че страдащите cßemuu няма да по-
лучат утеха от изпитанията, докато
Христос не се Върне от небето В плам-
тящ огън. Когато Вярващият умре, той
получава утеха. Живите вярващи ще по-
лучат успокоение от всички свои неволи
по време на Грабването. Това, което
казва този стих, е, че когато Господ из-
лее съда върху Своите противници, све-
тиите ще бъдат Видени от света като
едни, които се радВат на утеха.
Времето на праведното БоЖие въз-
мездие ще дойде, когато Господ Исус се
яви от небето със Своите силни ангели.
Неговото идване вкл1очва съд над неспа-
сените и утеха (или почивка) за Вярващи-
те. За кой етап от Христовото идване
става Въпрос тук? Ясно е, че става въп-
рос за третия етап — изявяването на
Неговото пришествие, когато Той ще се
върне на земята заедно със Своите сВе-
Граббането и Пришествието
Някой би могъл да попита: „Откъде зна-
ете, че ГрабВането и Пришествието са
две отделни събития?" Отговорът на
този въпрос е, че те са представени в
Библията като отделни по следния на-
чин:
Грабването
1.	Христос идва ЪъЪвъздуха (1 Сол. 4:17).
2.	Той идВа за Cßoume cßemuu (1 Сол.
4:16,17).
3.	Грабването е тайна, т. е. истина, не-
позната в старозаветните времена
(1 Кор. 15:51).
4.	За идването на Христос за Неговите
светии никъде не се казва, че е пред-
шествано от небесни знамения.

5.	Грабването се отъждествява с Деня
на Христос (1 Кор. 1:8; 2 Кор. 1:14;
фил. 1:6,10).
6.	ГрабВането се представя като Време
на благословение (1 Сол. 4:18).
7.	Грабването става в един миг, „В миг-
ване на око" (1 Кор. 15:52), което до
голяма степен показва, че то няма да
бъде видяно от света.
8.	ИзглеЖда, че Грабването вклкочва
главно църквата (Йоан 14:1—4; 1 Кор.
15:51—58; 1 Сол. 13—18).
9.	Христос идва като Светлата Ут-
ринна Звезда (Откр. 22:16).
Ю.ГрабВането не е споменато 8 Синоп-
тичните Евангелия, но за него се на-
меква няколко пъти в Евангелието
от Йоан.
Н.Тези, които се грабват, се грабват за
благословение (1 Сол. 4:13—18); онези,
които се оставят, се оставят за съд
(1 Сол. 5:1—3).
12.Няма дадена никаква система от
дати за събития, които предшест-
ват Грабването.
13.Името „Човешкият Син" не се изпол-
зва в нито един пасаЖ, свързан с Граб-
ването.
Пришествието
1.	Христос идва на земята (Зах. 14:4).
2.	Той идва със Cßoume cßemuu (1 Сол.
3:13; Юда 14).
3.	Пришествието на е тайна. То е тема
на много старозаветни пророчества
(Пс. 72; Ис. 11; Зах. 14).
4.	Идването на Христос с Неговите
cßemuu ще бъде предшествано от зна-
мения В небесата (Мат. 24:29,30).
5.	Пришествието се отъЖдествява с
Деня на Господа (2 Сол. 2:1—12; в кри-
тическия текст).
6.	Главното ударение на Пришествието
пада върху съда (2 Сол. 2:8—12).
7.	Пришествието ще бъде видяно от це-
лия свят (Мат. 24:27; Откр. 1:7).
8.	Пришествието засяга на първо мяс-
то и главно Израел, а след това и ези-
ческите народи (Мат. 24:1—25:46).
1.	
244

2 Солунци 1

9. Христос ugßa като „Слънцето на
Правдата с изцеление В крилата Си"
(Мал. 4:2).
Ю.ПришестВието е характерно за Си-
ноптичните Евангелия, но за него
почти не се споменава в Евангелието
от Йоан.
Н.Онези, които се вземат, се вземат за
съд; тези, които се оставят, се оста-
вят за благословение (Мат. 24:37—
41).
12.3а Пришествието е дадена слоЖна
система от дати и периоди като 1260
дни, 42 месеца, 3 и половина години
(ВЖ. Даниил 7:25; 12:7, 11, 12; Откр.
11:2; 12:14; 13:5).
13.3а Пришествието се говори като за
идването на Човешкия Син (Мат.
16:28; 24:27,30,39; 26:64; Марко 13:26;
Лука 21:27).
След като приемем, че Грабването и
Пришествието са две отделни събития,
как Все пак моЖем да каЖем, че те няма
да се случат приблизително по едно и
също време? Откъде знаем, че са разде-
лени от някакъв интервал? Тук моЖем
да се позовем на три групи от доказа-
телства:
1.	Първата се основава на пророчество-
то на Даниил за седемдестетте сед-
мици (Дан. 9:25—27). Сега ние Живеем
ВъВ Века на църквата—меЖду шест-
десет и деветата и седемдесетата
седмица. Седемдесетата седмица е
периодът на Скръбта. Църквата ще
бъде грабната и занесена у дома на не-
бето преди периода на Скръбта (Рим.
5:9; 1 Сол. 1:10; 1 Сол. 5:9; Откр. 3:10).
Христос ще дойде, за да царува, след
седемдесетата седмица (Дан. 9:24;
Мат. 24).
2.	Втората група от доказателства за
наличието на интервал от време
меЖду Грабването и Изявлението се
основава на структурата на книгата
Откровение. В първите три глави
църквата  е   все  още  на   земята.
Разделът от 4 гл. до 19:10 описва
периода на Скръбта, в който БоЖият

гняв ще бъде излят Върху света, отх-
върлил Неговия Син. Църквата никъ-
де не е спомената като присъстваща
на земята през този период. Очевид-
но църквата ще бъде взета и занесе-
на на небето В края на 3 глава. В От-
кровение 19:11 се казва, че Христос се
Връща на земята, за да покори Своите
врагове и да установи царството Си
в края на периода на Скръбта.
3. И третото съобраЖение, което нала-
га съществуването на интервал от
време меЖду идването на Христос за
светиите и идването на Христос със
сВетиите, е следното. По бреме на
Грабването всички вярващи ще бъдат
взети от света и ще получат просла-
вени тела. Но когато Христос се вър-
не, за да царува, на земята ще има вяр-
ващи, които все още няма да имат
прославени тела и които ще се Женят
и ще раЖдат деца през хилядолетие-
то (Ис. 11:6, 7). Откъде идват тези
Вярващи? Ясно е, че трябва да има ин-
тервал от време меЖду Грабването и
Пришествието, през който те да по-
вярват.
И така, нека сега се върнем отново
към 7 стих. В него се казва, че Господ
Исус ще пристигне в сила и голяма сла-
ва. Той ще бъде придруЖен от ангели,
чрез които ще упраЖнява Своята мощ.
1:8 Пламенният огън е моЖе би едно
напомняне за скинията и облака на слава-
та, който символизира БоЖието присъс-
твие (Изх. 16:10). Той би могъл също
така да е образ и на огнения съд, който
ще бъде излят върху света (Пс. 50:3; Ис.
66:15). Вероятно е второто.
Когато Бог дава Възмездие, това не е
отмъщение, а праведна отплата. В него
няма Желание за „оправяне на сметки-
те", а за раздаване на правосъдие, което
Неговият свят и праведен характер
изискВа. Бог не благоволява в смъртта
на нечестивия (Ез. 18:32).
ПаВел описва две категории хора, беля-
зани за възмездие:

245

2 Солунци 1

1.	„Ония, които не познават Бога",
т. е. ония, които са отхвърлили знани-
ето за истинския Бог какъвто ни се е
открил чрез творението и чрез собс-
твената ни съвест (Рим. 1, 2).
2.	И „ония, които не се покоряват на
благовестието   на   нашия   Господ
Исус", т. е. ония, които са чули благо-
вестието и са го отхвърлили. Благо-
вестието не е само едно изреЖдане на
факти, които трябва да се повярват,
а Личност, на която трябва да се по-
коряваме. Вярата в НЗ вкл1очва под-
чинение.
1:9 Всички тези хора ще бъдат нака-
зани. Един бог, който не наказва греха, не
е никакъв бог. Представата, че Богът на
лк>бовта не трябва да наказва греха, пре-
небрегва факта, че Бог е свят и трябва
да върши това, което е справедливо от
морална гледна точка.
Природата на това наказание е описа-
на тук като „вечна погибел". Думата,
преведена като „вечна" (aionios), е изпол-
звана в НЗ седемдесет пъти: три пъти
тя е със значението „векове с неопреде-
лена продължителност" (Рим. 16:25; 2
Тим. 1:9; Тит 1:2) и останалите пъти със
значението „безкраен" или „вечен". Така
например тя е използвана в Римляни
16:26 със значението „безкрайно същес-
твуване на Бога".
„Погибел" никога не означава „край на
съществуването", а означава „загуба на
благосъстоянието или гибел, що се от-
нася до целта на съществуването".
Старите мехове, за които Господ Исус
говори в Лука 5:37, се изхабяват (думата
има същия корен като „погибел"): те не
престават да съществуват, а само се
развалят и не могат повече да се упот-
ребяват.
Този пасаЖ често се използва от под-
дръЖниците на теорията за Грабването
след периода на Скръбта. Те смятат, че
според него Вярващите няма да получат
почивка и че техните гонители няма да
бъдат наказани, докато Христос не дой-
де обратно, за да царува, и че това ще

стане най-Вероятно в края на Скръбни-
те години. Следователно—закл1очават
те — надеЖдата на вярващите е Граб-
ването да бъде след периода на Скръбта.
Това, което те не успяват да видят, е,
че солунците, до които е написано това
Писмо, са починали до един и вече се нас-
лаЖдават на почивка с Господа В небето.
Подобно на тях са починали и техните
гонители и вече понасят своите наказа-
ния в ада.
Защо тогава Павел като че ли казва, че
и тези условия няма да бъдат осъщест-
вени, докато Христос не се Върне на зе-
мята в сила и голяма слава? Отговорът
на този въпрос е, че това ще бъде Време-
то, когато тези условия ще бъдат изя-
вени открито на света. Тогава светът
ще види, че солунците са били прави, а
техните гонители — грешни. Светът
ще Види, че светиите се наслаЖдават на
почивката, когато се върнат заедно с
Христос в слаВа. Погибелта на Врагове-
те на Господа в края на Скръбните годи-
ни ще бъде открито изявена чрез съдба-
та на онези, които са измъчвали БоЖии-
те хора през Всички векове.
Би ни било от голяма помощ, ако си
спомним, че идването на Христос, за да
царува, е време на изявление. Това, което
е било истина през цялото време, ще
бъде изявено на целия свят така, че да се
Види. Това обаче не се отнася до ГрабВа-
нето.
Наказанието на злите 8кл1очва и из-
гонване от присъствието на Господа и
от славата на Неговата сила. Да поги-
неш означава да бъдеш без Него завинаги.
1:10 Господното пришествие ще бъде
време за слава на Господа и време за учуд-
ване на онези, които Го набл1одават.
Господ ще бъде прославен в Своите
светии, т. е. Той ще бъде почетен зара-
ди това, което е направил Във и чрез тях.
Тяхното спасение, освещение и прославя-
не ще бъдат прибавени като заслуги към
Неговата несравнима благодат и слава.
Той ще „се покаЖе чуден меЖду всич-
ките повярвали"4. Удивените очевидци

246

2 Солунци 1,2

ще се Възхитят, когато Видят какво
Господ е успял да направи с такиВа не-
щастни човешки същества!
МеЖду тези повярвали ще бъдат и со-
лунците, тъй като те са приели и повяр-
вали свидетелството на апостолите.
Те ще участват в славата и победата на
онзи Ден, а именно — Деня на Открове-
нието на Исус Христос.
Нека да обобщим пасаЖа от 5 до 10 cm.
като го перифразираме така: „Вашата
твърдост в тази скръб е много ВаЖна.
Във всичко това Бог осъществява Сво-
ите праведни цели. ТВърдото Ви устоя-
ване на гоненията показва, че вие сте
сред онези, които ще участват в слава-
та на идещото царство на Христос. От
една страна, Бог ще разпредели наказа-
ния на онези, които сега ви гонят, но от
друга, Той ще даде почивка на вас, които
сега сте гонени, а също и на нас—ПаВел,
Сила и Тимотей. Той ще съди Вашите
врагове, когато дойде от небето с ангел-
ските изпълнители на Неговата Власт 8
пламенен огън, наказвайки онези, които
съзнателно искат да останат в невежес-
тво спрямо Бога, както и тези, които
съзнателно не се подчиняват на благо-
вестието. Те ще бъдат наказани с вечна
погибел, като бъдат изгонени от лицето
на Господа и от изявлението на Негова-
та сила, когато Той се Върне, за да се
прослави ВъВ Всички ВярВащи —Вклк>чи-
телно и Във Вас, защото повярвахте на
благата Вест, която Ви проповядвахме."
В. Молитвата на Павел за светиите
(1:11,12)
1:11 В предходните стихове апостолът
описва славното призвание на светиите.
Те са призовани да изтърпят преследва-
не, което на свой ред ги прави годни за уп-
равление 6 царството. Сега той се моли
през това време техният Живот да бъде
счетен за достоен за тоВа Високо приз-
вание и великата БоЖия мощ да ги нап-
рави способни да се подчиняват на всеки
стимул за вършене на добро и да довеЖ-

дат докрай всяка задача, която са започ-
нали да вършат с вяра.
1:12 Резултатът от това ще бъде
двустранен. От една страна, в тях ще
бъде прославено името на нашия Господ
Исус Христос. Това означава, че те ще
Го представят пред света много точно
и по този начин ще Му носят слаба. И от
друга, самите те ще бъдат прославени
в Него. Връзката на Вярващите с Хрис-
тос, Който е тяхната Глава, ще им до-
несе слава като части на Неговото
тяло.
Първа глава заВършВа с напомнянето,
че тази молитва моЖе да получи отго-
вор само според благодатта на нашия
Бог и Господ Исус Христос. По този на-
чин апостол Павел завършва едно прек-
расно обяснение на значението и изхода
от страданията в Живота на Вярващия.
ПредстаВете си колко насърчени са били
солунците, когато са прочели тоВа оку-
раЖително послание!
III. Още за Деня на Господа (2:1—12)
А. Призив за устойчивост (2:1,2)
2:1 Сега ПаВел се заема с поправяне на
едно погрешно разбиране у светиите във
връзка с пришествието на нашия Гос-
под Исус Христос и Деня на Господа. Со-
лунците са подлоЖени на такова уЖасно
преследване, че не им е трудно да помис-
лят, че Вече са навлезли в първата поло-
вина на Деня на Господа — периода на
Скръбта. Освен това се носят слухове,
че и самият апостол казва, че Денят на
Господа вече е настъпил! ЗатоВа апос-
толът сега се заема да опровергае тези
слухове.
Тук се налага един ваЖен въпрос, свър-
зан с мъничката дума „за", която Павел
използва (гр.„huper"—„относно"). Въп-
росът се състои в това дали апостолът
умолява светиите „за" пришествието
на нашия Господ или „чрез" пришестви-
ето на нашия Господ. В първия случай
пасаЖът би означавал, че Грабването и
Денят на Господа са едно и също съби-

247

2 Солунци 2

mue, тъй като следващите стихове ясно
говорят за Деня на Господа. Във втория
случай Павел би призовавал светиите на
основание на предхождащото Грабване
да не мислят, че вече Живеят в Деня на
Господа. Въпросът е спорен. Ние сме съг-
ласни с Уилям Кели, който поддърЖа
второто мнение:
„ Утехата на Господното пришествие
се използва като мотив и средство за
противопоставяне на безпокойството,
създадено от люкливите слухове, че Де-
нят (на Господа) вече е настъпил. "5
Ние смятаме, че Павел казва следно-
то: „Аз ви призовавам на основание на
Грабването да не се страхувате, че Де-
нът на Господа вече е дошъл. Най-напред
трябва да дойде Грабването, когато вие
ще бъдете занесени у дома на небето и
по този начин ще избегнете уЖаса на
Деня на Господа."
Изразът „пришествието на нашия
Господ Исус Христос и нашето събира-
не при Него" се отнася съвсем сигурно до
Грабването. Това ще бъде времето, ко-
гато ние ще бъдем събрани, за да Го
срещнем във въздуха.
2:2 Трябва да бъде ясно, че Грабването
не е едно и също като Деня на Господа.
Солунците не се тревоЖат, че Господ е
дошъл: те знаят, че Той не е дошъл. Но
те се тревоЖат, че Денят на Господа
вече е започнал. Жестоките гонения, ко-
ито те понасят, ги карат да мислят, че
Вече Живеят в преиода на Скръбта или
първия етап от Деня на Господа.
Освен това те чуват и слухове, че са-
мият Павел говори, че Денят на Госпо-
да е настъпил. Като повечето слухове и
тези са лъЖливи. Според някои от тях
Павел бил получил тази информация от
духа, тоест чрез специално откровение.
Според други вестта била получена от
слово, тоест апостолът открито бил
проповядвал, че периодът на Скръбта
вече е започнал. Изразът „...от послание,
yjk от нас изпратено", обикновено се
разбира, че се отнася до някое фалшифи-
цирано Писмо, приписвано на Павел, спо-

ред което той бил казал, че Денят на
Господа вече е дошъл. Изразът „yjk от
нас" вероятно е свързан с една от три-
те думи — дух, слово и писмо. Значение-
то му е, че нито един от тези три из-
точника не е достоверен.
Според ПБКДЖ и НВПБКДЖ (които
следват текста на мнозинството ръко-
писи) светиите се боят, че Денят на
Христос вече е настанал. Денят на
Христос и други подобни изрази обикно-
вено сочат към Грабването и Христово-
то съдилище (1 Сол. 1:8; 5:5; 2 Кор. 1:14;
фил. 1:6,10; 2:15,16).
Но солунците не се страхуват, че Де-
нят на Христос е наблиЖил, защото
това би означавало освобоЖдение от
техните страдания. Повечето поддръЖ-
ници на теорията за ГрабВането преди
периода на Скръбта предпочитат про-
чита на РИ: „...денят на Господа сега е
дошъл."6 Читателите на Павел се стра-
хуват, че Денят на БоЖия гняв е настъ-
пил.
Б. Човекът на греха (2:3—12)
2:3 Сега апостолът обяснява защо те не
могат да бъдат в този Ден. Защото
най-напред трябва да се случат някои съ-
бития, които ще започнат след Грабва-
нето.
И така, най-напред ще дойде отпада-
нето или отстъплението7. Какво озна-
чава това? МоЖем само да предполо-
Жим, че то означава едно широкомащаб-
но отказване от християнството, едно
пълно отдръпване от християнската
вяра.
И точно тогава ще се издигне един го-
лям световен водач. От гледна точка на
неговия характер този водач ще бъде
„Човекът на греха"8. От гледна точка
на неговата съдба обаче той ще бъде
„синът на погибелта", т. е. ще бъде осъ-
ден на вечно наказание.
Библията съдърЖа много описания на
ВаЖни личности, които ще се появят по
време на Скръбта, затова е трудно да се
каЖе кога няколко различни наименова-

248

2 Солунци 2

ния се прилагат за едно и също лице. Ня-
кои тълкуватели ВярВат, че чоВекът на
греха ще бъде един еврейски Антихрист.
Други смятат, че той ще бъде езичник,
който ще оглаВяВа Възродената римска
империя. Ето наименованията на някои
от Великите Водачи от края на Време-
ната:
...чоВекът на греха и синът на погибел-
та (2 Сол. 2:3)
...Антихристът (1 Йоан. 2:18)
...малкият рог (Дан. 7:8; 246—26)
...царят с Жестокото лице (Дан.
8:23—25)
...князът, който ще дойде (Дан. 9:26)
...царят, който ще действа според Во-
лята си (Дан. 11:36)
...безполезният пастир (Зах. 11:17)
...звярът, който излиза от морето
(Откр. 11:1—10)
...звярът, който излиза от земята
(Откр. 13:11—17)
...червеният звяр със седемте глави
(Откр. 17:3,8—14)
...северният цар (Дан. 11:6)
..ЛоЖният цар (Дан. 11:40)
...лъЖепророкът (Откр. 19:20; 20:10)
...Гог В земята на Магог (Езек. 38:2—
39:11) (различен от Гог, описан В Откр.
20:8, който идва след хилядолетието)
...другият, който идВа В своето име
(Йоан 5:43)
В миналото хората са предлагали раз-
лични и заинтригуващи предложения за
„човека на греха", като например римо-
католическата църква, папата, римска-
та империя, последната форма на отс-
тъпилото християнство, преродения
Юда, преродения Нерон, еврейската дър-
ЖаВа, Мохамед, Лутер, Наполеон, Мусо-
лини и Въплътения Сатана.
2:4 Човекът на греха яростно ще се
противопоставя на поклонението на
Бога и ще се възцари 6 Бойкия храм в Еру-
салим. Това описание ясно говори, че Ан-
тихристът ще бъде онзи, който ще се
противопоставя на Христос и ще се пос-
тавя на Неговото място?

Текстовете в Даниил 9:27 и Матей
24:15 показват, че това богохулно дейс-
твие на Антихриста ще бъде извърше-
но по средата на периода на Скръбта.
Онези, които откаЖат да му се подчи-
нят, ще бъдат преследвани и много от
тях ще станат мъченици.
2:5 Павел е казал на солунците Всичко
moßa още докато е бил при тях. Но след
навлизането на лъЖливи учения в тяхна-
та църква, които уЖ правилно обяснява-
ли гоненията, на които те са били подло-
Жени, солунците забравят думите на
апостола. Ние забравяме много лесно и
имаме нуЖда непрекъснато да си припом-
няме големите истини на вярата.
2:6 Те знаят какво възпира пълното и
открито изявяване на Човека на греха и
какво ще продълЖи да го възпира, дока-
то дойде определеното Време.
Този текст ни доВеЖда до третия
Въпрос, на който не е даден отговор в
тази глава. Първият е: „Какво е отс-
тъплението?" Вторият е: „Кой е Чове-
кът на греха?" И третият е: „Кой или
какво е онова, което го възпира?"
В първата половина на 6 cm. личност-
та или нещото, което го Възпира, е опи-
сано безлично като „какво... възпира".
Но в 7 cm. за него се говори вече като за
личност—„оня, който сега я възпира"10.
РодЖърс ни предлага едно много инте-
ресно обяснение на този въпрос:
„Възпиращият" е както Някой, така и
Нещо, което съзнателно, преднамерено
и нарочно го възпира с цел Човекът на
беззаконието да бъде изявен на подходя-
щото време."11
Седем от най-често срещаните пред-
полоЖения за това „какво... Възпира" са
следните: (1) римската империя, (2) ев-
рейската дърЖава, (3) Сатана, (4) прин-
ципът на закона и реда, залоЖен В човеш-
кото управление, (5) Бог, (6) Светият
Дух и (7) истинската църква, в която
обитава Светият Дух.
ИзглеЖда, че, в сравнение с всички ос-
танали предположения, Светият Дух,
Който обитава в църквата и в отделния

249

2 Солунци 2

Вярващ, подхоЖда най-пълно и най-точно
на описанието на тоВа, което Възпира
ЧоВека на греха. Така както В тази гла-
Ва за тоВа, което Възпира, се говори
като за Нещо и Някой, така и за Духа се
говори В Йоан 14:26, 15:26,16:8,13,14 —
както В среден (СВетия Дух), така и В
мъЖки род (Той).12 Още В Битие 6:3 Све-
тият Дух е свързан с възпирането на
злото. По-късно Той е представен в съ-
щата тази роля в Ис. 59:196, Йоан 16:7-
11 u 1 Йоан. 4:4.
Вярващите са солта на земята (Мат.
5:13) и виделината на cßema (Мат. 5:14)
именно благодарения на обитаващия в
тях Свети Дух. Солта действа както
като консервант, така и като средство,
което пречи на развалянето. Светлина-
та разпръсва тъмнината — обстанов-
ката, в която хората обичат да извърш-
ват своите зли дела (Йоан 3:19). Когато
Светият Дух напусне света като Един,
Който постоянно Живее в църквата (1
Кор. 3:16) и В отделните вярващи (1 Кор.
6:19), това, което Възпира беззаконието,
ще си отиде.
2:7 Дори и Във времето, когато Павел
пише това Писмо, тайната на беззако-
нието бече действа. Под това ние раз-
бираме, че един мощен дух на неподчине-
ние към Бога вече се двиЖи под повърх-
ността. Той действа под формата на
тайна, което не означава, че действа
тайно, а че все още не е напълно изявен;
все още е в зачатъчен вид.
Какво Възпира пълното изявяване на
този дух? Ние смятаме, че пълното изя-
вяване на този дух се възпира от присъс-
твието на Светия Дух, Който обитаВа
В църквата и във всеки Вярващ поотдел-
но. Той ще продълЖи да изпълнява тази
СВоя функция, докато се махне, т. е. при
ГрабВането.
Тук обаче се появява едно възраЖение.
Как моЖе Светият Дух да се махне от
света? Като едно от Лицата на БоЖес-
твото Той не е ли въздесъщ, т. е. не при-
съства ли навсякъде едновременно? Как
тогава Той моЖе да се махне от света?

Разбира се, че Светият Дух е Везде-
същ. Той Винаги се намира по едно и също
време навсякъде. И все пак има един сми-
съл, в който Той е дошъл на земята В
Деня на Петдесетница. Исус неколкок-
ратно обещава, че Той и Отец ще изпра-
тят Духа (Йоан 14:16, 26; 15:26; 16:7).
Как тогава е дошъл Духът? Той е дошъл
като постоянен Обитател в църквата
и във всеки вярващ. До Петдесетница
Духът е бил с Вярващите, но след Пет-
десетница Той вече е във вярващите
(Йоан 14:17). Знаем, че до Петдесетни-
ца Духът е моЖел да си отива от вярва-
щите, затова и Давид се моли така:
„Нито да отнемеш от мене СВетия Си
Дух" (Пс. 51:116). След Петдесетница
Духът вече остава завинаги във вярва-
щите от епохата на църквата (Йоан
14:16).
Затова ние смятаме, че Светият Дух
ще се махне от света в същия смисъл, В
който Той е дошъл на Петдесетница,
т. е. като постоянен Обитател на цър-
квата и на всеки вярващ. Той все още ще
бъде в света и ще изобличава хората за
грях, водейки ги към спасителната Вяра
в Христос. Неговото оттегляне при
Грабването не означава, че никой няма
да бъде спасен през периода на Скръбта.
Разбира се, че ще има спасени хора и през
този период. Но тези хора няма да бъдат
членове на църкВата, а no-скоро подани-
ци на славното царство на Христос.
2:8 След като църквата бъде грабна-
та, беззаконният ще се яви на света. В
този стих апостолът прескача периода
на действието на Антихриста и описва
окончателната му съдба. Затова на нас
ни изглеЖда сякаш той ще бъде унищо-
Жен Веднага след като се яви. Но тоВа не
е така. Преди да бъде унищоЖен при ид-
ването на Христос за установяване на
царството, Антихрист ще получи пра-
вото да оглавява царството на уЖаса,
описано в пасаЖа от 9 до 12 стих.
Ако ние правилно смятаме, че Чове-
кът на греха ще се яви след Грабването
и че ще моЖе да действа до ПришестВи-

250

2 Солунци 2

ето на Христос, то тогаба неговата
уЖасна дейност продълЖаВа приблизи-
телно седем години, което е периодът
на Скръбта.
Но след тоВа Господ Исус ще го умър-
Ви с дъха на устата Си (Ис. 11:4; Откр.
19:15) u ще го унищоЖи с явлението на
пришествието Си. Една-единстВена
дума на Христос и яркият блясък (на гр.
„epiphaneia") на Неговото пришествие
(на гр. „parousia") ще бъдат напълно дос-
татъчни, за да се постави край на Власт-
та на този диВ самозванец.
Както Вече обяснихме, Пришествие-
то е моментът, В който Христос ще се
Върне, за да се качи на престола и да ца-
рува В продължение на хиляда години.
2:9 Идването на беззаконния е в съо-
тветствие с действието на Сатана.
Неговата дейност ще наподобява тази
на Сатана, тъй като той получава сила-
та си от него. Той ще показва Всякакъв
Вид знамения и лъзкливи чудеса.
Тук е ВаЖно да се отбелеЖи, че не Всич-
ки чудеса са от Бога. Дяволът и негови-
те слуЖители също могат да извърш-4
Ват чудеса. Беззаконният също ще из-
вършва чудеса (Откр. 13:13—15).
Чудото говори за свръхестествена
сила, която не е непременно божествена
сила. Чудесата на нашия Господ доказ-
Ват, че Той е обещаният Месия не прос-
то защото са сбърхестествени, а защо-
то те изпълняват пророчествата за
Него и са от такова морално естество,
че Сатана не би могъл да ги извърши, без
да навреди на собствената си кауза.
2:10 Антихрист ще използва безскру-
пулно всякакъв вид нечестие, за да изма-
ми погиващите хора — онези, които са
чули благовестието през благодатното
Време, но не са обикнали истината. Ако
бяха повярвали, биха били спасени, но сега
те ще бъдат измамени от чудесата на
Антихриста.
2:11 Бог всъщност ще изпрати меЖду
тях да действа заблуда, така че да по-

вярват на лъЖата. Лъзката, разбира се,
е твърдението на Антихрист, че той е
Бог. Тези хора са отказали да приемат
Господ Исус като Бог, изяВен В плът. Ко-
гато е бил на земята, Той е предупредил
хората: „Аз дойдох 6 името на Отца Си,
и не Ме приехте; ако дойде друг В cßoe
име, него ще приемете" (Йоан 5:43). За-
това те сега ще приемат Човека на гре-
ха, който идва в своето име и изисква да
му се покланят като на Бог. „Отхвърле-
ната светлина е изгубена светлина." Ако
чоВек издигне идол В сърцето си, Бог ще
му отговори според негоВия идол (Езек.
14:4).
Антихрист моЖе би ще бъде евреин
(Езек. 28:9,10; Дан. 11:37,38). Евреите не
биха могли да бъдат измамени, че даден
човек е Месия, освен ако той не тВърди,
че произхоЖда от logoßomo племе и от
ДаВидоВото коляно.
2:12 От този пасаЖ изглеЖда, че оне-
зи, които чуят благовестието в епоха-
та на благодатта, но не се доверят на
Христос, няма да имат друга възмоЖ-
ност да се спасят след ГрабВането. Ако
хората не поВярВат В Господ Исус сега,
ще поВярВат В Антихриста след тоВа.
Тук се казВа, че те всички ще бъдат осъ-
дени заради неВерието си и лкобоВта си
към злото. Това ни напомня за текста в
Лука 14:24: „...защото Ви казвам, че никой
от поканените няма да Вкуси от Вечеря-
та Ми."
Ние знаем, че през периода на Скръбта
ще се спасят много хора. Така например
сто четиридесет и четири хиляди евреи
ще бъдат спасени и ще станат БоЖии
пратеници, които ще проповядват бла-
говестието за царството по целия сВят.
Чрез тяхното слуЖение ще бъдат спасе-
ни и много други хора. ИзглеЖда обаче, че
тези, които ще бъдат спасени, ще бъдат
хора, които никога не са чули благовес-
тието ясно през този век и които нико-
га не са отхвърлили Спасителя съзна-

251

2 Солунци 2

IV. Благодарение и молитва (2:13—17)
А. Павел благодари, че светиите ще
избегнат съда (2:13,14)
2:13 В първите дванадесет стиха Павел
описва участа на Антихрист и неговите
последователи. Сега той се обръща към
солунските християни и говори за тяхно-
то призоваване и тяхната съвсем раз-
лична съдба. Правейки това, той изразя-
ва благодарност към Бога за тези свои
възлк)бени от Господа братя и продъл-
жава по-нататък, като дава едно обоб-
щение на тяхното спасение — минало,
настояще и бъдеще.
„...Бог... ви е избрал..." Библията ясно
казва, че Бог избира някои хора за спасе-
ние, но тя никъде не казва, че Той избира
други за осъЖдение. Хората биват изгу-
бени по свой собствен съзнателен избор.
Без БоЖията намеса всички биха били из-
губени. Има ли право Бог да избира някои
за спасение? Като цяло Бог Желае всич-
ки да бъдат спасени (1 Тим. 2:4; 2 Петр.
3:9), но Библията не проповядва „универ-
сализъм" — теорията, според която най-
накрая всички хора ще бъдат спасени.
„...отначало..." Това „отначало" би
могло да се разбира по два начина. От
една страна, то би могло да означава, че
БоЖият избор е бил направен още преди
основаването на света (Еф. 1:4); а от
друга — да има значението на „първи
плодове": солунците, спасени толкова
рано в християнската диспенсация, са
били избрани от Бога като първата от
големите реколти от изкупени души.
„...за спасение..." Това е точно обрат-
ното на казаното в предходните стихо-
ве. Невярващите се осъЖдат поради сво-
ето неверие на вечна погибел, докато
вярващите са избрани за спасение.
„...чрез освещение на Духа..." Тук ста-
ва въпрос за работата на Духа 6 Живота
на вярващия преди обръщението. Чрез
нея Той отделя хора за Бога от света,
изобличава ги за грях и ги насочва към
Христос. Някой е казал много добре:

„Ако не беше Христос, нямаше да има
никаква сватба, а ако не беше Светият
Дух, нямаше да има никакви поканени!"
„...и вярването в истината." Най-
напред ние имаме БоЖието участие в
спасението, а след това и човешкото. И
двете са необходими. Някои виЖдат
само избора на Бога и казват, че човекът
няма никакво участие в спасението. Дру-
ги прекалено силно подчертават човеш-
кото участие и пренебрегват суверенния
избор на Бога. Истината се намира и в
двете крайности. //БоЖият избор, и чо-
вешката отговорност са доктрини на
Библията. Затова за нас е наи-добре да
вярваме в тях и да ги проповядваме, дори
и да не моЖем да разберем как могат да
бъдат едновременно верни и двете.
2:14 „...за което... ви призова чрез на-
шето благовестие..." Бог ни е избрал за
спасение във вечността, но Той ни при-
зовава за него във времето. Призовава-
нето се отнася до момента, в който чо-
век повярва 6 истината. Изразът „наше-
то благовестие" не означава, че има и
други истински благовестия. Има само
едно благовестие, но то се проповядва
от различни проповедници и на различни
слушатели. Тук Павел има предвид Бо-
Жието благовестие, което той пропо-
вядва.
„...за да получите славата на нашия
Господ Исус Христос." Тук апостолът
надниква в бъдещето и виЖда оконча-
телния резултат от спасението —
това, че ние ще бъдем заедно с Христос
и като Него завинаги. ДЖ Н. Дарби е уло-
вил тази мисъл много добре в своя химн:
Нима това е истина —
че аз ще бъда кат' Сина?
Това ли е благодатта,
заради която Той умря —
да бъдем заедно с Христа
и в слава като Неговата,
завинаги във Вечността
в присъствието на Отца!
И така, 13 и 14 cm. съдърЖат една „тео-
логична система в миниатк>рен вид",
едно прекрасно обобщение на обхвата на

252

2 Солунци 2,3

БоЖиите цели за Неговите вярващи хо-
ра. Бог ни е показал, че спасението „води
своя произход от божествения избор, че
е изработено от божествената сила, че
се осъществява на практика чрез боЖес-
твеното послание и че ще бъде завърше-
но окончателно в боЖествената слава."
Б. Павел се моли светиите да бъдат
утешени и утвърдени (2:15—17)
2:15 Предвид тяхното превъзходно приз-
вание сега Павел увещава светиите да
стоят твърдо и да дърЖат предания-
та, които са научили било чрез словото
на апостолите, било чрез техните Пис-
ма. ВаЖното, което трябва да отбеле-
Жим тук, е, че единствените правдиви и
авторитетни предания са боговдъхно-
вените слова на апостолите. Исус зак-
леймява книЖниците и фарисеите за
това, че са осуетили БоЖиите заповеди
чрез своите предания (Мат. 15:6). Павел
също предупреждава колосяните за опас-
ността от човешките предания (Кол.
2:8). Преданията, които ние трябва да
дърЖим, са великите истини, които са ни
дадени в Свещеното Писание.
Този стих понякога се използва за оп-
равдание на преданията на църквите и на
религиозните водачи. Но всички преда-
ния, които се противопоставят на Бо-
Жието слово, не струват пукната пара и
крият голяма опасност. Ако човешките
предания се приемат наравно с Библия-
та, кой моЖе да реши кои предания са
правилни и кои — погрешни?
2:16 След като е казал посланието си
на светиите, апостолът сега се моли за
него. Обикновено след всяко негово поу-
чение следва молитва (1 Сол. 5:23, 24; 2
Сол. 3:16). Молитвата на Павел е отпра-
вена към Самия наш Господ Исус Хрис-
тос и нашия Бог и Отец. Ние вече свик-
нахме да виЖдаме как Павел споменава
и двете Лица на БоЖеството Едно след
Друго, като обикновено на първо място
стои името на Отец. По този начин
апостолът, разбира се, подчертава тях-
ното основно единство и пълно равенс-

тво. На гръцки език след подлога в мно-
Жествено число (Христос и Бог) е изпол-
звано четири пъти сказуемо в единстве-
но число („възлкзби", „даде", „утеши" и
„утвърди"). Това е още едно доказател-
ство за единството на природата на
Сина и Отца като две Лица в едно-един-
ствено БоЖество.
Това, което Бог е извършил в минало-
то, трябва да ни послуЖи като насърче-
ние, за да уповаваме на Него за смелост
и сила в бъдещето. Той ни е възл!обил и
ни е дал Вечна утеха и добра надеЖда по
благодат. Без съмнение тези думи ни
връщат назад към най-великия израз на
БоЖията лк)бов — дара на Неговия Син
за нас. Като знаем, че Той е разрешил
проблема с греха на Голгота, сега ние
имаме Вечна утеха и надеЖда за славно
бъдеще — и всичко това чрез Неговата
чудна благодат.
2:17 Молитвата отразява Желанието
на апостола Бог да утеши сърцата на
солунските вярващи и да ги утвърди
Във всяко добро дело и слово. Това не е
молба за едно обикновено насърчение, ко-
ето да им помогне да издърЖат настоя-
щите скърби, а за сила, която да ги под-
тиква да напредват в борбата. Думата
„отстъпвам" липсва в речника на апос-
тола и трябва да липсва и в нашия.
Обърнете внимание на израза „Всяко
добро дело и слово". Само истината, ко-
ято изговаряме с уста, не е достатъчна.
Тя трябва да бъде показана и на практи-
ка. Затова в нашия Живот правенето
трябва да следва наставлението, дъл-
гът —учението, и практиката—пропо-
вядването.
V. Практически увещания (3:1—15)
А. За взаимни молитви (3:1—5)
3:1 Павел има нуЖда от молитвите на
светиите. Първата молба на апостола
засяга три области: (1) разпространени-
ето на евангелието, (2) победата на пос-
ланието и (3) запазването на послани-
ците.

253

2 Солунци 3

Апостолът Желае Господното слово
да напредва бързо. Toßa ни кара да си
представим една образна картина на
благовестието, което препуска от мяс-
то на място независимо от преградите
(Пс. 147:15).
Той също така Желае словото да до-
веЖда хората и на други места до същи-
те прекрасни духовни и морални револю-
ции така, както е станало в Солун.
3:2 Третата молба на Павел е Желани-
ето му той и неговите съработници да
бъдат избавени от „неразбрани и не-
честиви човеци". Вероятно апостолът
тук има предвид някакъв конкретен слу-
чай, моЖе би противопоставянето, кое-
то те са изпитали от страна на logeume
в Коринт (Деян. 18:1—18). Изборът на
думата „неразбрани"* е много правилен:
едва ли има нещо по-неразумно от съпро-
тивата, която хората оказват на благо-
вестието и неговите носители. Това е
нещо, което не подлеЖи на обяснение.
Хората могат да говорят съвсем разум-
но за политика, наука и редица други
неща, но когато стане въпрос за благо-
вестието, те загубват всякакъв раз-
съдък.
3:3 Обърнете внимание каква красота
съдърЖа контрастът меЖду „не във
всички има вяра" (2 cm.) и „Но верен е
Господ" (3 cm.). Този контраст ни учи да
отвръщаме погледа си от безверните
хора и да гледаме само нашия винаги ве-
рен Бог, защото Той е верен да ни утвър-
ди докрай (1 Кор. 1:9); Той е верен да ни
избави от изпитание (1 Кор. 10:13); Той
е верен и праведен да ни прости грехове-
те и да ни очисти от всяка неправда (1
Йоан. 1:9) и Той е верен да ни утвърди и
да ни запази от лукавия, т. е. от Са-
тана.
3:4 И така, не всички имат вяра..., но
Господ е верен... „и ние сме уверени (има-
ме вяра) 6 Господа за вас". Както отбе-
лязва Дени, „в Господа ти моЖеш спо-
* На английски език: „неразумни" (unreasona-
ble). — Бел. на преВ.

койно да се довериш на онези, които сами
по себе си са слаби, колебливи, своеволни
и глупави". Павел напомня на светиите
за тяхната отговорност да вършат
това, което им заповядва. Тук отново
ние имаме чудното и лк)бопитно слива-
не на боЖественото с човешкото: Бог
ще ви пази; а вие от своя страна пазете
заповедите. Същата мисъл е изразена и
в 1 Петр. 1:5: „...с БоЖията сила сте вар-
дени (БоЖието участие) чрез вяра (на-
шето участие)..." Същото виЖдаме и
във филипяни 2:12,13: „...изработвайте
спасението си (нашето участие), ...защо-
то Бог е, Който ...действа във вас (Бо-
Жието участие)..."
3:5 Във време на гонения човек лесно
моЖе да се озлоби срещу другите и да се
откаЖе от Христос заради продълЖи-
телността и теЖестта на страдания-
та. Именно поради тази причина апос-
толът се моли солунците да лк>бят
така, както Бог лк>би и да бъдат твър-
ди така, както Христос е твърд.
Текстът, който в ПБКДЖ гласи „тър-
пеливото очакване на Христос", в НВП-
БКДЖ е предаден като „Христовото
търпение". В превода на Библията от
1611 г. този текст има значението на
„твърдост, докато чакате пришестви-
ето на Христос". В НВПБКДЖ той оз-
начава същото търпение или твърдост,
която Христос е показал като Човек на
земята и която Той все още показва
като Човек в небесата.13
В този стих под „Господ" моЖе да се
разбира Светият Дух, което означава,
че и тук, както във 2:13,14, са спомена-
ти всичките Лица на Триединството.
Б. За разрешаване на проблема с
недисциплинираните (3:6—15)
3:6 Става ясно, че някои светии от со-
лунската църква изцяло са погълнати от
мисълта за Господното пришествие и са
престанали да работят за прехраната
си. Преди да изрази неодобрението си
към такива братя в духовно отношение,

254

2 Солунци 3

Павел gaßa ясни наставления как да се
отнасяме с тях.
Под формата на заповед апостол Па-
8ел наставлява солунските Вярващи да
странят „от всеки брат, който се об-
хоЖда безчинно", тоест който не върви
заедно с другите, отказва да работи, а
Живее на техен гръб (8Ж. 10 и 11 cm.).
Вярващите трябва да показват неодоб-
рението си към такъв брат, като отказ-
ват да общуват с него. Неговото прови-
нение обаче не е толкова сериозно, за да
бъде наказано с отлъчване от църквата.
Преданието, което солнуците са при-
ели от Павел, е заръка за неуморен труд,
упорита работа и финансова независи-
мост.
3:7 Самият Павел също не е престанал
да прави палатки само защото е знаел, че
Господ Исус ще дойде отново. Той наис-
тина очаква Христос да дойде всеки мо-
мент, но слуЖи и работи със съзнанието,
че Господ моЖе и да не дойде, докато
той е Жив.
3:8 Никой не моЖе да го обвини, че се е
настанил в нечия чуЖда къща и яде нечий
хляб. Той сам си печели хляба, докато
проповядва благовестието. Това означа-
ва дълга работа през деня и недоспиване
през нощта, но Павел твърдо е решен да
не бъде в теЖест на никого от тях.
3:9 Като проповедник на благовести-
ето апостолът има право да бъде издър-
Жан от онези, които са повярвали чрез
неговото слуЖение (1 Кор. 9:6—14; 1 Тим.
5:18). Но той предпочита да пренебрег-
не това свое право, за да моЖе да бъде
пример за благородна независимост и не-
уморно трудолюбие.
3:10 Солунците вече са получавали за-
повед да не издърЖат мързеливците.
Ако един здрав и прав хиртиянин откаЖе
да работи, той по-добре и да не яде. Това
не се ли противопоставя на истината,
че вярващите винаги трябва да бъдат
гриЖовни? Не, разбира се! Насърчаване-
то на мързела не е гршковност. Спър-
дЖън казва така: „Най-истинската лк>-
(к>В към онези, които съгрешават, не е да

се сприятеляваш с тях, като одобряваш
техния грях, а да бъдеш верен на Исус във
всичко."
3:11 Тук апостолът използва една кра-
сива игра на думи,14 за да подчертае още
повече колко лъЖлива е духовността на
тези безредни братя. Тези негови думи са
били перифразирани различно, както
следва:
1.	„...които не си гледат работата, а се
бъркат в чуЖди работи."
2.	„...които не се занимават с труд, а с
интриги."
3.	„...които не си гледат своята работа,
а си пъхат носа там, където не тряб-
ва."
4.	„...които се месят в работата на
всички останали, но не и в своята."
3:12 На всички такива апостолът за-
ръчва и ги увещава в името на Господ
Исус Христос да работят без много
шум и да печелят сами прехраната си.
Това е не само едно добро свидетелство,
но и прослава на Бога.
3:13 А тези, които работят верно, по-
лучават насърчението да продълЖат да
го правят. ВаЖен е краят на състезани-
ето, а не началото, затова вярващите
не трябва да се уморяват да вършат
доброто.
3:14 Какво трябва да бъде отношени-
ето на другите към човек, който не се
покорява на наставленията на апосто-
ла? Те трябва да го накаЖат, като от-
каЖат да общуват с него. Целта на тази
наказателна мярка е човекът да се зас-
рами от своето поведение и да се прину-
ди да го промени.
3:15 Тази мярка не е толкова силна
като отлъчването. Тук провинилият се
все още се счита за брат. При отлъчва-
нето на него се гледа като на „езичник и
бирник" (Мат. 18:17).
Наказването на вярващия винаги
трябва да има за цел неговото Връщане
при Господа и при БоЖиите хора. То не
трябва да се прави в дух на озлобеност
или враЖдебност, а с християнска загри-

255

2 Солунци 3

Женост и тВърдост. Той не трябВа да се
счита за неприятел, а за брат.
ТоВа, че християните от Солун са
очаквали толкова ревностно Връщането
на Господа, че дори са изоставили Всекид-
невните си задълЖения, днес за нас изг-
лежда много странно. Струва ни се, че
то изобщо не моЖе да заплашва църква-
та! Днес ние сме отишли В другата край-
ност — дотолкова сме се отдали на ра-
ботата си и на трупането на пари, че
сме изгубили способността и вълнение-
то да Го очакваме да дойде всеки мо-
мент.
I.   Благословение и поздрав (3:16—18)
3:16 Този стих е наречен „тихият завър-
шек на едно бурно Послание". В него Па-
вел се моли страдащите светии в Солун
да имат мира на Господа на мира по вся-
ко време и по всякакъв начин.
Мирът на християнина не зависи от
нищо в този свят. Той се основава един-
ствено на Личността и делото на Гос-
под Исус. Светът не моЖе нито да му го
даде, нито да му го отнеме. Но ние тряб-
ва да съзнаваме и усвояваме тази исти-
на при всички обстоятелства на Живо-
та. „Мирът не означава край на гонени-
ята, а спокойствие на сърцето, което
идва от вяра в Бога и не зависи от никак-
ви обстоятелства."
3:17,18 На това място Павел яВно взи-
ма перото от ръката на своя „секретар"
и написВа заключителния поздрав, кой-
то той нарича „белег на всяко посла-
ние", което пише. Някои изследователи
разбират тоВа като признак, че думите
В края на всяко Послание, които той
пише със собствената си ръка, доказват,
че това Писмо е негово. Други смятат,
че белегът е характерното за Павел бла-
гопоЖелание: „Благодатта на нашия
Господ Исус Христос да бъде с всички
Вас" (Рим. 16:24; 1 Кор. 16:23; 2 Кор. 13:14;
Гал. 6:18; Еф. 6:24; фил. 4:23; Кол. 4:18; 1
Сол. 5:28; 1 Тим. 6:21; 2 Тим. 4:22; Turn
3:15; филим. 25; и В случай че Павел е на-
писал и Посланието към Евреите, Евр.

13:25). От тези стихове ВиЖдаме, че
всички негови Послания завършват с по-
Желанието за благодат.
Грабването на църквата
Истината за идването на Господа се по-
явява във Всяка глава на ПърВото посла-
ние към солунците и В първите gße гла-
ви на Второто послание. Това е една обе-
диняваща тема, която минава като
златна нишка през целия текст.
Но ние винаги трябВа да помним, че
пророчествата нямат за цел нито да
провокират нашия интелект, нито да
подхранват нашето лк>бопитстВо. Тях-
ната цел е да упраЖняВат обноВително
Влияние Върху нашия ЖиВот.
За Вярващите надеЖдата за близкото
идване на Христос има голямо практи-
ческо значение. Тя трябва:
1.	Да има пречистващо Влияние Върху
нашия Живот (1 Сол. 5:23; 1 Йоан. 3:3).
2.	Да ни подтиква да се молим и да рабо-
тим за спасението на загубените
(Бит. 19:14; Езек. 33:6; Юда 21—23).
3.	Да ни насърчава да устояваме незави-
симо от гоненията и изпитанията
(Рим. 8:18; 2 Кор. 4:17; 1 Сол. 4:13—18).
4.	Да ни кара да се дърЖим Все по-малко
за материалните богатства, защото
колкото повече Неговото пришест-
вие се приблиЖава, толкова повече
тяхната стойност се пониЖаВа (вЖ.
Лев. 25:8—10,14—16).
5.	Да ни принуЖдаВа да се извиняваме на
всеки, когото сме обидили, и да Възс-
тановяваме онова, което сме взели,
когато е необходимо (Мат. 5:24; Як.
5:16).
6.	Да ни вдъхновява за усърдно слуЖение,
като знаем, че иде нощ, когато никой
не моЖе да работи (Йоан. 9:4; 1 Сол.
1:9,10а).
7.	Да ни дърЖи в състояние на очакване
(Лука 12:36) и пребъдване в Христос,
така че да не се засрамим пред Него
1.	
256

2 Солунци 3

при Неговото пришествие (1 Йоан.
2:28).
8.	Да ни npaßu смели да изповядваме
Христос (Марко 8:38; Лука 9:26).
9.	Да ни бъде като утешителна надеЖ-
да (Йоан 14:1—3,28; 1 Сол. 4:18; 2 Сол.
1:7; 2 Тим. 2:12).
Ю.Да ни подтиква към умереност, кро-
тост и разумност (фил. 4:5).
И.Да ни мотивира към единство и лк>-
бов (1 Сол. 3:12,13).
12.Да ни насърчава да мислим за „това,
което е горе" (Кол. 3:1—4).
13.Да ни напомня за идващата оценка и
награда (Рим. 14:10—12; 1 Кор. 3:11—
15;2Кор.5:10).
14.Да я използваме като мощен призив в
проповядването на благовестието
(Деян. 3:19—21; Откр. 3:3).
За онези, които не са вярващи, исти-
ната за връщането на Господа трябва
да ги води към покаяние от греховете им
и готовност да Му предадат изцяло Жи-
вота си като на Господ и Спасител.
Само тези, които са в Христос, ще оти-
дат на небето при Грабването, за да бъ-
дат с Него. Останалите ще бъдат оста-
вени за съд.
Не забравяйте, че Грабването би мог-
ло да стане и днес!
Поради особеното значение на тема-
та за идването на Христос в Послание-
то към солунците и в Живота на всеки
християнин тук добавяме и следните
разсъЖдения:
Аргументи в подкрепа на Грабването
преди периода на Скръбта
1. Първият аргумент се основава на ис-
тината, че идването на Христос мо-
Же да стане всеки момент. Има мно-
го стихове, които показват, че хрис-
тияните трябва да очакват Господа
всеки момент. Ние трябва да бъдем
бдителни и да Го чакаме, без да знаем
времето на Неговото пришествие.
Ако църквата трябва да мине през
Скръбта, тогава ние не моЖем да
очакваме Господ да дойде всеки мо-

мент. Всъщност Той не би могъл да
дойде поне още седем години, тъй
като ние Все още не се намираме в пе-
риода на Скръбта, за който знаем, че
когато дойде, ще продълЖи седем го-
дини. Теорията за Грабването преди
Скръбта е единствената теория, в
която човек моЖе да вярва и да очак-
ва, че Христос моЖе да дойде всеки
момент.
Ето няколко пасаЖа, които показват,
че ние непрекъснато трябва да очак-
ваме Господ да дойде, тъй като не
знаем времето на това събитие.
„И не само то, но и ние, които имаме
първите плодове на Духа, самите ние
стенем в себе си и Жадно очакваме
осиновението, тоест изкупването на
нашето тяло" (Рим. 8:23*).
„Защото Всеки път, когато ядете
тоя хляб и пиете (тази) чаша, Възвес-
тявате смъртта на Господа, докато
Той дойде" (1 Кор. 11:26 — е било на-
писано за коринтяните, което означа-
ва, че Господ е могъл да дойде и дока-
то те са били Живи).
„ПонеЖе в тоя дом ние стенем, като
копнеем да се облечем с нашето небес-
но Жилище" (2 Кор. 5:2 — вярващите
ще бъдат облечени с техните просла-
вени тела при Грабването).
„Защото ние чрез Духа очакваме на-
деЖдата за правдата чрез вяра" (Гал.
5:5 — надеЖдата за правдата е идва-
нето на Господа и прославените тела,
които ние ще получим тогава).
„Защото нашето граЖданство е на
небето, откъдето и очакваме Спаси-
тел — Господ Исус Христос, Който
ще преобрази нашето униЖено тяло,
за да стане съобразно с Неговото
славно тяло, според действието на
Неговата сила, с която Той моЖе да
покори всичко на Себе Си" (фил. 3:20,
21).
* Цитатите са Взети от ПРИНЗВ, 1992 г. —
Бел на преВ.

257

2 Солунци 3

„Нека Вашата кротост да бъде позна-
та на Всички човеци. Господ е близо"
(фил. 4:5).
„Защото самите те разказват за нас
— какъв достъп сме имали при вас и
как сте се обърнали от идолите към
Бога, за да слуЖите на Живия и исти-
нен Бог, и да очаквате Неговия Син от
небесата, Когото Той възкреси от
мъртвите — Исус, Който ни избавя
от идещия гняв" (1 Сол. 1:9,10).
„..като очакваме блаЖената надеЖда
и явяването на славата на нашия ве-
лик Бог и Спасител Исус Христос"
(Turn 2:13).
„...така и Христос беше принесен вед-
нъЖ, за да понесе греховете на мнози-
на, и ще се яви втори път, без да има
работа с грях, за спасението на онези,
които Го очакват" (Евр. 9:28).
„Защото още твърде малко време и
ще дойде Този, Който има да дойде, и
няма да се забави" (Евр. 10:37).
„Итака, братя, останете търпеливи
до Господното пришествие. Ето, зе-
меделецът очаква скъпоценния плод
от земята и дълго търпи за него, до-
като получи и ранния, и късния дъЖд.
Бъдете и вие търпеливи и укрепете
сърцата си, защото Господното при-
шествие наблюки. Не роптайте един
против друг, братя, за да не бъдете
осъдени; ето, Съдията стои пред Вра-
тите" (Як. 5:7—9).
„А краят на всичко е близо; затова бъ-
дете благоразумни и бодърствайте в
молитвите си (1 Петр. 4:7).
„И всеки, който има тази надезкда в
Него, очиства себе си, както Той е
чист" (1 Йоан. 3:3).
„...пазете себе си 8 БоЖията лк>бов,
като очаквате милостта па нашия
Господ Исус Христос за вечен Живот "
(Юда 21 — тук „милостта на нашия
Господ Исус Христос" е, когато Той
ще дойде, за да заведе в небето онези,
които са били изкупени с Неговата
кръв).

„[Ето], ида скоро; дръЖ здраво това,
което имаш, за да не ти отнеме никой
венеца" (Откр. 3:11).
„И ето, ида скоро. БлаЖен оня, който
пази думите на пророчеството на
тази книга" (Откр. 22:7).
„Ето, ида скоро; и Моята награда е с
Мен; и ще отплатя на Всеки според де-
лото му" (Откр. 22:12).
„Онзи, Който свидетелства за това,
казва: Да, идвам скоро. Амин! Ела,
Господи Исусе" (Откр. 22:20)!
Има и други текстове, които — ма-
кар и да не се отнасят пряко за Граб-
ването—допринасят за общото впе-
чатление, че Христовото пришест-
вие е предстоящо. През цялата своя
история църквата е вярвала, че вре-
мето на Христовото пришествие е
неизвестно и че затова то моЖе да се
случи всеки момент.
„Затова бдете, защото не знаете в
кой ден ще дойде вашият Господ. Но
това да знаете, че ако домакинът зна-
еше по кое Време щеше да дойде краде-
цът, щеше да бди и не би оставил да
му подкопаят къщата. Затова бъде-
те и вие готови, защото в час, който
не мислите, Човешкият Син иде"
(Мат. 24:42—44).
„А за оня ден и час никой не знае, нито
ангелите на небесата, нито Синът, а
само Отец. Внимавайте, бдете и се
молете, защото не знаете кога ще
настане времето. ПонеЖе това ще
бъде както един човек, който отиде в
чуЖбина, като остави къщата си и
даде власт на слугите си — на Всеки
отделна работа, като на Вратаря за-
повяда да бди. Затова бдете, защото
не знаете кога ще дойде господарят на
къщата — дали вечерта, или посред
нощ, или когато пеят петлите, или
заранта, да не би като дойде неочак-
вано, да ви намери заспали. А каквото
казвам на вас, на всички го казвам.
Бдете!" (Марко 13:32—37)
„...и самите вие да приличате на чове-
ци, които чакат господаря си, когато

258

2 Солунци 3

се Върне от сватбата, за да му отво-
рят незабавно, щом дойде и похлопа"
(Лука 12:36).
„...така че да не изоставате в нито
една дарба, като чакате явяването на
нашия Господ Исус Христос" (1 Кор.
1:7).
„...Христос Исус, Който ще съди Живи
и мъртви..." (2 Тим. 4:1).
„Дечица, последно време е; и както
сте чули, че идва Антихрист, така и
сега са се явили много антихристи; от
това знаем, че е последно време" (1
Йоан. 2:18).
„Итака, ако не бодърстваш, ще дойда
като крадец и няма да знаеш в кой час
ще дойда Върху теб" (Откр. 3:36).
„Ето, ида като крадец. БлаЖен онзи,
който бди и пази дрехите си, за да не
ходи гол и да не гледат неговия срам"
(Откр. 16:15).
2.	Вторият аргумент се основава на
обещанието, че църквата ще бъде из-
бавена от идещия гняв. В Римляни 5:9
Павел казва, че „...ще се спасим от
гняв чрез Него". 1 Солунци 1:10 опис-
ва Господ Исус като нашия Един, Кой-
то ни избавя от идещия гняв. А в 1 Со-
лунци 5:9 се казва, че Бог не ни е опре-
делил за гняв, но за да получим спасе-
ние чрез нашия Господ Исус Христос.
Под „гняв" моЖем да разбираме как-
то гнева, който Бог ще излее върху
света в периода на Скръбта, така и
вечния БоЖий съд над невярващите. В
Посланието до солунците контекс-
тът говори в полза на гнева, който
Бог ще излее върху света в периода на
Скръбта (ВЖ. 1 Сол. 5:2,3:2 Сол. 1:6—
10; 2:10—21).
3.	В Откровение 3:10 Христос обещава
да запази хората Си от (на гр. „ек", ко-
ето означава „вън от") часа на изпи-
танието, който ще дойде върху целия
свят, за да изпита онези, които Жи-
веят на земята.
4.	Структурата на книгата Открове-
ние също подкрепя доктрината за
Грабването преди периода на Скръб-

та. Във 2 и 3 гл. църквата все още е на
земята, но след 3 гл. за нея никъде не
се говори като за нещо, което е на зе-
мята. В 4 и 5 гл. светиите вече са на
небето и носят победните венци.
След това, в пасаЖа от 6 до 9 гл., е
описан периодът на Скръбта. Свети-
ите от църквата вече са в небето.
5.	Периодът на Скръбта няма да започ-
не, докато не се открие Човекът на
греха (2 Сол. 2:3). Но Човекът на гре-
ха няма да се открие, докато не се
махне онова, което го възпира (2 Сол.
2:7,8). Светият Дух определено отго-
варя на описанието на онова, което
възпира: Той Възпира или ограничава
пълното развитие на злото, докато
църквата още се намира в света. Той
ще се махне като Един, Който обита-
ва В църквата при Грабването.
В известен смисъл Светият Дух вина-
ги е бил и винаги ще бъде В света. Но
в друг, по-различен смисъл, Той е до-
шъл на Петдесетница, т. е. дошъл е
да обитава постояннно във вярващи-
те и в църквата. Именно В този сми-
съл Той ще се махне по Време на Граб-
ването. ТоВа не означава, че БоЖият
Дух няма да има никакво слуЖение
през периода на Скръбта. Той и тога-
ва ще изобличава за грях и ще обръща
грешници. Но Той няма да обитава в
тях постоянно и няма да ги прибавя
към църквата. Неговото слуЖение
тогава би могло да се сравни до извес-
тна степен със слуЖението Му в ста-
розаветния период.
6.	В 1 Солунци 4:18 за Грабването се го-
вори като за нещо, което трябва да
ни насърчава и да ни утешава. Господ-
ният ден не идва като утешение, а
като крадец през нощта (1 Сол. 5:2).
Той е време на внезапна погибел (3 cm.)
и гняв (9 cm.), която никой няма да
моЖе да избегне (3 cm.). За разлика от
него Грабването е една Вечна утеши-
телна надеЖда, а не един Вечен запла-
шителен страх.

259

2 Солунци 3

7.	МеЖду идВането на Христос за Него-
вите светии и идването на Христос
със Неговите светии трябва да има
някакъв период от време. Когато
Христос дойде за Своите светии,
Всички вярващи ще бъдат взети от
света и ще получат своите прославе-
нитела (1 Кор. 15:51). А когато Хрис-
тос дойде, за да царува, ще има спасе-
ни хора, които все още ще бъдат в
своите естествени тела, което се
вшкда от факта, че те ще раЖдат
деца (Ис. 65:2—25; Зах. 8:5). Ако Граб-
ването u Пришествието бъдат ед-
новременно   (според   теорията  за
Грабването след Скръбта), то тога-
ва откъде ще дойдат тези хора?
Има и една втора причина, поради ко-
ято меЖду Грабването и царството
трябва да има някакъв интервал.
Христовото съдилище трябва да се
състои в небето след Грабването. На
него Господ ще съди верността на
Своите светии и ще ги възнагради съ-
ответно на нея (2 Кор. 5:10). Награди-
те, коите ще бъдат раздадени по
това време, ще бъдат свързани с обх-
вата на управление по време на хиля-
долетието (Лука 19:17,19). Ако Граб-
ването и идването на Христос за ус-
тановяването на царството са съби-
тия, които се случват едновременно,
няма да има никакво време за Христо-
вото съдилище.
8.	Единственият начин, по който Гос-
подният ден моЖе да изненада някого
в дома му, е, като той дойде като кра-
дец през нощта (1 Сол. 5:2). Но Павел
съвсем ясно казва, че Господният ден
няма да изненада вярващите като
крадец през нощта (1 Сол. 5:4). Следо-
вателно той няма да изненада вярва-
щите изобщо. Защо? За това са посо-
чени две причини: (1) вярващите не са
деца на нощта, а на деня (1 Сол. 5:4,5).
(2) Бог не е определил вярващите за
гняв (1 Сол. 5:9).
9.	При Грабването вярващите отиват
в дома на Отца (Йоан 14:3), а не вед-

нага на земята, както твърдят под-
дръЖниците на теорията за Грабва-
нето след Скръбта.
10.Скръбта е ясно определен период, кой-
то е еврейски по своя характер. Тя е
наречена „утеснението на Яков" (Ер.
30:7). Обърнете внимание на думите,
които Господ Исус изрича в пророчес-
твото си 8 Матей 24 и които са свър-
зани главно с еврейския народ: „Юдея"
(16 cm.), „съботен ден" (20 cm.), „свя-
тото място" (15 cm.). Тези думи ня-
мат нищо общо с църквата.
П.Няколко старозаветни протитипа
сочат също, че Грабването ще стане
преди периода на Скръбта. Ние не
строим докрини върху прототипи, но
тези прототипи наистина съответ-
стват на теорията за Грабването
преди периода на Скръбта.
Енох, който е един прототип на цър-
квата, е бил взет, преди да дойдат во-
дите на БоЖия гняв. Ной и неговото
семейство, които са прототипи на
вярващия еврейски остатък, са били
запазени от потопа.
Лот е бил изведен от Содом, преди
пламъците на съда да го унищоЖат.
Принасянето на Исаак в Жертва от
Авраам е предварителна картина на
принасянето на БоЖия Син от Бога на
Голгота. Следващото споменаване на
Исаак е, когато той отива, за да пос-
рещне своята невяста и да я заведе в
дома си. Така ще бъде и когато Хрис-
тос се появи за първи път след Свое-
то възнесение: тогава Той ще дойде,
за да заведе Своята невяста у дома на
небето.
Илия също е бил занесен на небето,
преди съдът да падне върху злата Еза-
вел.
12.Първите шестдесет и девет седмици
от пророчеството на Даниил (9:24—
27) обхващат периода от издаването
на указа на Артаксеркс през 445 г. пр.
Хр. до разпъването на Христос. Те ня-
мат нищо общо с църквата. Защо то-
гава църквата трябва да бъде на земя-

260

2 Солунци 3

ma В седемдесетата седмица, която е
периодът на Скръбта? (Всъщност
епохата на църквата представлява
един период меЖду шестдесет и деве-
тата и седемдесетата седмица, кой-
то не е споменат В пророчеството на
Даниил.)
Аргументи против Грабването на
църквата преди Скръбта или аргу-
менти за Грабването на църквата
след Скръбта
1.	Обещанието в Откровение 3:10 не
гласи, че светиите ще бъдат избаве-
ни от Скръбта, а че те ще бъдат за-
пазени от нея, докато са в нея (ср.
Йоан 17:15).
Отговор: Думите, преведени като
„ще опазя тебе от", в този стих озна-
чават буквално „запазя вън от". Гръц-
кият предлог „ек" означава „Вън от".
Следователно мисълта тук не е, че
църквата ще бъде запазена Във или
през Скръбта, а Вън от нея изобщо.
Същите думи са използвани и в Йоан
17:15, където Исус се моли така: „Не
се моля да ги вземеш от света, а да ги
пазиш от лукавия." Пламър ни предла-
га следния коментар на тази молит-
ва: „Също както Христос е това, В
което неговите ученици Живеят и се
двшкат, така и лукавият е онова, от
(„ек") което Той се моли да бъдат па-
зени." Тази молитва е получила отго-
вор. Вярващите са запазени от гос-
подството на Сатана и са въведени в
царството на възлк>бения БоЖий Син.
2.	Текстът в Римляни 5:3 гласи следно-
то:  „...скръбта  произвежда твър-
дост."
Отговор: Павел не казва, че единст-
веният път, когато скръбта произ-
веЖда твърдост, е по време на перио-
да на Скръбта. Очевидно неговият ар-
гумент е, че скръбта, която вярващи-
те изтърпяват в този Живот, разви-
ва твърдостта им. Освен това както
В гръцкия, така и Във френския, испан-
ския и други езици абстрактните съ-

ществителни обикновено често се
членуват, затова преводът „скръб-
та" е съвсем правилен.
3.	Скръбта е едно от нещата, които са
обещани на християните (Йоан 16:33).
Няма никаква причина ние да не тряб-
ва да минаваме през нея.
Отговор: Никой не отрича, че ние
трябва да влезем в БоЖието царство
през много скърби (Деян. 14:22). Но
има голяма разлика меЖду скръбта,
която е част от Живота на всеки вяр-
ващ, и периода на Скръбта, очакващ
света, който е отхвърлил Христос.
4.	Текстът във 2 Солунци 1:7 ни казва, че
светиите няма да получат почивка,
докато Господ Исус не се върне на зе-
мята в края на Скръбта.
Отговор: Солунците, до които е ад-
ресирано това Писмо, вече са получи-
ли своята почивка В небето. Но съдба-
та на техните гонители и възмездя-
ването на светиите ще бъдат изяве-
ни на света, когато Господ Исус се
върне в сила и голяма слава.
5.	Според Деян. 3:21 небесата ще дър-
Жат Господ Исус до времето на възс-
тановяването на всичко, т. е. до хиля-
долетието.
Отговор: Тези думи са казани на изра-
илтяните (4 cm.) и що се отнася до на-
рода на Израел, твърдението наисти-
на е Вярно. То съответства на думи-
те, с които Спасителят се обръща
към Ерусалим в Матей 23:39: „Защо-
то казвам Ви, отсега няма вече да Ме
видите, докогато речете: Благосло-
вен, Който иде в Господното име!"
Това ще стане в края на периода на
Скръбта. Но църквата ще бъде граб-
ната и занесена в небето седем годи-
ни по-рано.
6.	Текстът в Псалм 110:1 ни казва, че
Христос ще седи отдясно на Бога, до-
като всички Негови врагове бъдат
унищоЖени. Това ще стане едва в края
на Скръбта.
Отговор: В Откровение 20:8,9 четем
за някои, които ще бъдат врагове на

261

2 Солунци 3

Христос В края на хилядолетието, т.
е. 1000 години след края на Скръбта.
Мястото „отдясно на Бога" моЖе да
onucßa не само географско местополо-
жение, но и едно полоЖение на почест
и Власт.
7. В Turn 2:13 „блаЖената надеЖда" е
едно и също нещо със „славното явя-
ване". Следователно Грабването ще
стане по същото Време като Пришес-
твието. Затова ние не очакваме
Грабването на църквата преди
Скръбта, а заедно с идването на Хрис-
тос за установяване на царството.
Отговор: Този аргумент се базира на
едно правило от гръцкия синтаксис,
наречено „правилото на Гренвил
Шарп", което гласи: когато две съ-
ществителни, свързани със сък>за „и"
(на гр. kai), са в един и същ падеЖ и
пред първото съществително има оп-
ределителен член, а пред второ няма,
второто съществително се отнася
до същото лице или предмет като
първото и е негово разширено описа-
ние. Пример за такава конструкция е
текстът В Turn 2:13, където се казва
„славното явление на нашия велик Бог
и Спасител Исус Христос". Думите
„Бог" и „Спасител" са свързани със съ-
1оза „и"; те са в един и същ падеЖ (при-
теЖание след „на"); определителният
член е използван само пред първото
съществително (в прилагателното
„нашия") — „Бог", не и пред второто
— „Спасител". Следователно според
правилото на Гренвил Шарп думата
„Спасител" се отнася до същото
Лице като думата „Бог" и е Негово
разширено описание. Това, разбира се,
доказва, че нашият Спасител, Исус
Христос, е Бог.
Освен това В същия този стих се каз-
ва: „...оЖидайки блаЖената надеЖда и
славното яВление..." Оттук поддръЖ-
ниците на теорията за Грабването
след Скръбта правят заклк>чение, че
„блаЖената надеЖда" е същото като
„славното яВление". Но тъй като

„славното явление" обикновено се раз-
бира като идването на Христос за ус-
тановяВане на царството, то надеЖ-
дата на вярващия не е в Грабването
преди Скръбта, а В идването на Хрис-
тос в слава на земята.
На това моЖе да се отговори с два ар-
гумента. Първият е, че като всички
добри правила и правилото на Гренвил
Шарп има изклкзчения. Едно от тях се
намира В Лука 14:23, където текстът
гласи: „Излез по пътищата и огради-
те." Ако това правило беше В сила и
тук, тогава пътищата щяха да бъ-
дат същото нещо като оградите!
Второто изклкмение е изразът в
Ефесяни 2:20: „основата на апостоли-
те и пророците." Нито един внима-
телен изследовател на Библията не
би казал, че апостолите и пророците
са едно и също нещо.
Но дори и да предполоЖим, че „блаЖе-
ната надеЖда" е същото като „слав-
ното явление", какво ни пречи да гле-
даме на Грабването като на славно-
то явяване на Христос за църквата, а
на Пришествието — като на славно-
то явяване на Христос за света? Ду-
мите „apocalupsis" (откровение) и
„ epiphaneia " (осияване или явяване) мо-
гат да се отнасят както до Грабване-
то, така и до идването на Христос за
установяване на царството.
8. Други Писания, които показват, че
надеЖдата на вярващия е идването на
Христос за установяване на царство-
то, са 1 Коринтяни 1:7; 1 Тимотей
6:14; 2 Тимотей 4:8; 1 Петр. 1:7, 13;
4:13.
Отговор: Думите „откровение" и
„явление", които се използват в тези
пасаЖи, се прилагат както за идване-
то на Христос за Неговите светии,
така и за идването на Христос с Не-
говите светии. Най-напред Той ще се
открие и ще се яви на църквата, а по-
късно и на света.
Но дори и всички цитирани пасаЖи да
се отнасяха до идването на Христос

262

2 Солунци 3

за устаноВяВане на царството, тряб-
ва да е ясно, че надеЖдата на Вярва-
щия вклк>чва всички благословения на
пророческото бъдеще. Ние очакваме
както ГрабВането, така и идването
на Христос за установяване на царс-
твото, и хилядолетието, и вечното
царство.
9. Традиционната надеЖда на църквата
не е била В Грабването преди Скръб-
та. Тази теория е започнала да се на-
лага приблизително през последните
160 години благодарение на учението
на ДЖ. Н. Дарби.
Отговор: Новозаветната църква
също е очаквала БоЖия Син от небе-
то. Светиите не са знаели кога ще
дойде Той и затова са Го чакали да
дойде всеки момент.
Аргументите, които са насочени про-
тив това, което някой човек е пропо-
вядвал или не е провядвал, се наричат
аргументи adhominem (срещу човека)
и се считат за невалидни във връзка с
разглежданата тема. Въпросът е:
„Какво казва Писанието?", а не „Как-
во казва този или онзи човек?"
Ю.Последната тръба, която се спомена-
ва в 1 Коринтяни 15:52, и БоЖията
тръба от 1 Сол. 4:16 са свързани с
Грабването и са същите като седма-
та тръба от Откровение 11:15. И
тъй като седмата тръба започва да
тръби в края на Скръбта, когато све-
товното царство става царство на
нашия Господ и на Неговия Христос,
Връщането трябва да бъде след
Скръбта.
Отговор: Не всички тръби са едно и
също нещо. Последната тръба е съ-
щата като БоЖията тръба. Тя въз-
вестява Грабването и дава знак за
възкресението на Вярващите и отна-
сянето им в дома на Отца. Тя е пос-
ледната тръба за църквата. Седмата
тръба от Откровение 11:15 е послед-
ната от серия от наказания по време
на Скръбта. Тя е последната тръба за
невярващия Израел и невярващите

езичници. Последната тръба от 1 Ко-
ринтяни 15:52, наречена също „БоЖия
тръба" тръби преди периода на
Скръбта. Седмата тръба пък тръби
в края на същия период.
П.Първото възкресение от Откровение
20:4,5 става в края на Скръбта, а не
седем години no-рано, както твърдят
поддръЖниците на Грабването преди
Скръбта.
Отговор: Първото възкресение не е
изолирано събитие, а серия от съби-
тия. То е започнало с възкресението
на Христос (1 Кор. 15:23). Следва-
щият етап ще бъде възкресението на
вярващите при Грабването. Третият
етап ще бъде Възкресението на све-
тиите от периода на Скръбта, кога-
то Христос се върне на земята
(Откр. 20:4,5). С други думи, първото
възкресение вклк>чва възкресението
на Христос и на всички истински Вяр-
ващи, независимо кога са били възкре-
сени. Всички невярващи ще бъдат въз-
кресени В края на хилядолетието, за
да застанат пред Големия бял прес-
тол (Откр: 11—15).
12.В Матей 13:24—30 пшеницата и пле-
велите са оставени да растат заедно
до края на времената, т. е. до края на
Скръбта.
Отговор: Това е така, но тази прит-
ча говори за небесното царство, а не
за църквата. В царството ще има ис-
тински и фалшиви вярващи до края на
Скръбта.
13.Грабването не моЖе да бъде тайно,
тъй като ще има вик, глас на архангел
и БоЖия тръба (1 Сол. 4:16).
Отговор: Учението, че Грабването
ще бъде тайно, се основава на факта,
че то ще стане „В мигване на око" (1
Кор. 15:52). То ще бъде свършено, пре-
ди светът да има ВъзмоЖност да го
види или да разбере какво е станало.
14.ДЖордЖ Мкмер, Самкгьл Трегелс,
Осуълд Смит и други известни хора са
поддръЖници на теорията за Грабва-
нето след Скръбта.

263

2 Солунци 3

Отговор: Този аргумент нищо не
доказва. Имало е Велики хора, които
са били поддръжници и на двете
теории.
15.ПоВечето текстове В НЗ се отнасят
до идВането на Христос, за да царува.
Отговор: Това не отрича истината
за Грабването. фактът, че В НЗ има
много повече текстове, които гово-
рят за рая, отколкото за ада, не от-
рича неговото съществуване.
16.Църквата няма да понесе гнева на
Бога по Време на Скръбта, но ще по-
несе гнева на Антихрист или гнева на
Сатана.
Отговор: В Откровението гневът по
Време на Скръбта е определен шест
пъти като БоЖия гняв:
„И друг, трети ангел, ги следваше и
казваше със силен глас: Ако някой се
поклони на звяра и на неговия образ и
приеме белег на челото си или на ръка-
та си, той ще и да пие от виното на
БоЖия гняв, което е приготвено чис-
то в чашата на гнеВа Му, и ще бъде
мъчен с огън и сяра пред светите ан-
гели и пред Агнето" (14:9,10).
„И ангелът хвърли сърпа си на земя-
та, обра земното грозде и хвърли об-
раното в големия лин на БоЖия гняв"
(14:19).
„И Видях на небето друго знамение и
чудно: седем ангела, които дърЖаха
седем язви, които са последните, за-
щото с тях се изчерпва БоЖият гняв"
(15:1).
„И едно от четирите Жиби същест-
ва даде на седемте ангела седем злат-
ни чаши, пълни с гнева на Бога, Който
Живее до вечни векове" (15:7).
„И чух из храма силен глас, който каз-
ваше на седемте ангела: Идете, та из-
лейте на земята седемте чаши на Бо-
Жия гняв" (16:1).
„И Великият град се раздели на три
части, и градовете на народите пад-
наха; и Бог си спомни за великия ВаВи-
лон, да му даде чашата с Виното от
яростния Си гняв" (16:19).

17.Когато Исус казва: „Ида скоро"
(Откр. 22:7,12, 20), moßa не означава
„ида Всеки момент". По-скоро то оз-
начава, че НегоВото идване ще бъде
внезапно.
Отговор: ТоВа е дискусионен въпрос.
Дори и да означава „внезапно", все пак
остават такива стихове като ЕВреи
10:37, В които се казва: „Защото още
твърде малко време и ще дойде Този,
Който има да дойде, и не ще се заба-
ви."
18.Това, което Възпира, във 2 Солунци
2:6—8 не е Светият Дух, а римското
управление или БоЖията сила.
Отговор: ТоВа вече е обсъдено в бе-
леЖкшпе върху този пасаЖ.
19.По времето на апостолите Христо-
вото пришествие не е могло да бъде
очаквано всеки момент, защото как-
то Петър, така и ПаВел са знаели, че
ще умрат (Йоан 21:18,19;2Петр. 1:14,
15; 2 Тим. 4:6).
Отговор: На някои места ПаВел гово-
ри за себе си като за един, който ще
бъде Жив, когато Господ се върне (1
Сол. 4:15), а на други — като за един,
който ще бъде сред онези вярващи, ко-
ито ще умрат и ще възкръснат (фил.
3:10, 11). Това отношение е правилно
не само за Павел, но и за всеки един от
нас. Ние чакаме Господ да дойде в на-
шия Живот, но знаем, че моЖем да ум-
рем и преди Грабването.
Петър вярва, че краят на всичко е
наблиЖил (1 Петр. 4:7), и осъЖда оне-
зи подиграватели, които отричат
Господното пришествие, като каз-
ват, че „всичко си стои така, както
от началото на създанието" (2 Петр.
3:4).
20.Господното пришествие не моЖе да
стане всеки момент, защото преди
това благовестието трябва да стиг-
не до целия свят (Мат. 24:14).
Отговор: Това се отнася до благовес-
тието на царството (14 cm.), което
ще се проповядва на целия свят през
периода на Скръбта. Условията на

264

2 Солунци 3

moßa благовестие са следните: „По-
ВярВай В Господ Исус Христос, и ще се
спасиш; и когато Христос дойде, ще
Влезеш В хилядолетието заедно с
Него." ТоВа е същият начин на спасе-
ние, който и ние проповядваме, но на-
шият гледа към Грабването. С други
думи, ние казваме: „Повярвай в Господ
Исус Христос, и ще се спасиш; и кога-
то Исус дойде, ще отидеш в дома на
Отца заедно с Него."
21.ПасаЖи като тези в Матей 28:19, 20
и Деяния 1:8 ни казват, че благовести-
ето трябва да стигне до „всичките
народи" и до „края на земята". След
като е така, то идването на Господ
по времето на апостолите е било не-
възмоЖно.
Отговор: В Колосяни 1:6, 23 Павел
казва, че „целият свят" и „всяка твар
под небесата" е чула благовестието.
В Римляни 10:18 се казва, че благовес-
тието е стигнало до краищата на
света. Ние, разбира се, смятаме, че
тук под „краищата на света" се раз-
бират границите на известния по оно-
ва време свят — страните, разполо-
Жени около Средиземно море.
22.Дългосрочните мисионерски планове
на Павел, за които четем в Деяния
18:21; 23:11 и Римляни 15:22—25,30,31,
показват, че той не е очаквал Господ
да дойде в близко бъдеще.
Отговор: Плановете на Павел са били
направени според БоЖията Воля
(Деян. 18:21;Рим. 1:10; 1 Кор. 4:19). Той
е работил така, като че ли Господ
няма да дойде, докато той е ЖиВ, и ед-

новременно с това е чакал и е бдял,
като че ли Той ще дойде Всеки мо-
мент.
23.ПаВел говори за „усилни времена" през
последното Време (1 Тим. 4:1—3; 2
Тим. 3:1—5). Това предполага наличие
на някакъв период от време, през кой-
то Господ не моЖе да дойде.
Отговор: Павел също така казва, че
тайната на беззаконието Вече дейст-
ва (2 Сол. 2:7), а Йоан казва, че е „пос-
ледно време" още по негоВо време (1
Йоан. 2:18). Тези двама апостоли не
виЖдат тук никакъв проблем, който
да направи невъзмоЖна надеЖдата за
непосредственото връщане на Хрис-
тос.
24.Притчи като тези в Матей 25:14—30
и Лука 19:11—27 предполагат, че пре-
ди Господ да се Върне, ще мине дълъг
период от време. Следователно ран-
ните вярващи не са могли да очакват,
че Господ моЖе да се върне всеки мо-
мент.
Отговор: Очевидно ранните вярващи
не са основавали своето учение на
притчи, тъй като са очаквали Грабва-
нето (1 Сол. 1:10)! Но независимо от
това дългото време, за което се гово-
ри в Матей 25:19, е прекалено неопре-
делен израз, за да изклкзчва възмоЖ-
ността за непосредственото идване
на Христос. Притчата в Лука ни каз-
ва, че царството няма да се яви ведна-
га (Лука 19:11), но това не изклкзчВа
ВъзмоЖността църквата да бъде
грабната всеки момент.

265

2 Солунци — крайни белеЖки

Крайни белейки
1)	(1:1) И днес Все още (или отново)
има ноВозаВетно събрание на хрис-
тияни В Солун.
2)	(1:5) Е. W. Rogers, Concerning the
Future, p. 80.
3)	(1:6) George Williams, The Student's
Commentary on the Holy Scriptures, p.
948.
4)	(1:10) И най-старите, и повечето
ръкописи гласят „меЖду Всичките
повярвали", което очеВидно е и пра-
вилният прочит.
5)	(2:1)   William   Kelly,   Elements   of
Prophecy, p. 253.
6)	(2:2) В критическия текст е упот-
ребена думата „Господ" (Kurios).
Традиционният прочит „Христос"
(Christos) според ПБКДЖ и НВПБ-
КДЖ не е (както 8 някои други слу-
чаи) слабо подкрепен. Тук той е съ-
щият, както и В повечето ръкопи-
си. Някои изследователи смятат,
че „Денят на Христос" е термин,
който се отнася до последната
част на гоненията, които ще започ-
нат едва когато човекът на греха
бъде открит. Част от солунските
християни погрешно са смятали, че
този период Вече е започнал. Свърз-
вайки този период с едно събитие
след Грабването, ПаВел мъдро оп-
ровергава тази представа.
7)	(2:3) Някои теолози като ДЖ. Ду-
айт Пентекост превеЖдат думата
„apostasia" като „оттегляне" и я
отнасят за самото Грабване. Ако
това е така, този стих би бил един
необорим довод в подкрепа на тео-

рията за Грабването преди периода
на Скръбта.
8)	(2:3) „Греха" е прочитът на тази
дума В традиционния и повечето
други ръкописи, докато критичес-
кият текст гласи „беззаконието",
т. е. този човек ще бъде самото
Въплъщение на греха и на бунта.
9)	(2:4) Гръцкият предлог (В случая
представка) „and" има както значе-
нието на „срещу", така и значение-
то на „Вместо". И двете значения
подхоЖдат на описанието на Ан-
тихрист.
10)	(2:6) В гръцкия текст в 6 cm. е из-
ползван определителен член в среден
род, а в 7 cm. — определителен член
и причастие В мтЖкирод.
11)	(2:6) Rogers, Fuuire, p. 65.
12)	(2:6) Средният род на местоимени-
ето, което замества Светия Дух
(на гр. ез.), се използва по чисто гра-
матически причини („pneuma" е съ-
ществително от среден род). МъЖ-
кият род се използва, за да се под-
чертае Неговата личност.
13)	(3:5) И двата варианта са правилни
преводи на Christou (букв. „на Хрис-
тос"). ПБКДЖ го превеЖда като
обективен генетив (който приема
действието от съществителното,
което определя), докато субектив-
ният генетив В НВПБКДЖ подчер-
тава, че именно Христос е Този,
Който показва търпение.
14)	(3:11) Думите в гръцкия текст тук
са,   както   следва:   „...като   не
ergazomenous (работели) нищо, а
periergazomenous (се мотаели или се
месели в чуЖди работи)".
8)	
266

Библиография
Вж. библиографията ß края на Първото
послание към солунците.

2 Солунци — Библиография
267

Пастирските Послания
„Пастирските Послания са играли ваЖнароля в историята на християнската
църква и са оправдали напълно вклЬчването си в Новозаветния канон. Тяхното най-
главно достойнство се състои в съчетаването на здрави практически наставления
с теологически истини, което е оказало неоценима помощ на християните както
като отделни личности, така и като колектив."
Доналд Гътри

Въведение
I.   Значение на термина „пастирски
Послания"
Първото и Второто послание към Ти-
мотей и Посланието към Тит са започ-
нали да се наричат „пастирски Посла-
ния" от началото на XVII Век. Това оп-
ределение моЖе да се окаЖе колкото по-
лезно, толкова и вредно, в зависимост
от това как се разбира.
Ако човек го разбира в смисъл, че Пис-
мата съдърЖат практически указания за
начина, по който да се гршким за Господ-
ните овце, тогава то е послуЖило на цел-
та си.
Но ако човек смята, че това са Посла-
ния към Тимотей и Тит, които са назна-
чени за свещеници в църквите в Ефес и
Крит (в смисъла на съвременните све-
щеници), тогава той го разбира съвсем
погрешно.
Други версии на ПБКДЖ съдърЖат в
края на тези Послания небоговдъхнове-
ни белеЖки, които са допринесли за уве-
личаване на доверието към тази истори-
ческа заблуда. Така например в края на
Второто послание към Тимотей е доба-
вена следната небоговдъхновена забе-
леЖка:
„Второто послание към Тимотей, ръ-
кополоЖен за първи епископ на църквата
в Ефес, е било написано в Рим, когато Па-
вел е бил изправен за втори път на раз-
пит пред Нерон."

В края на Посланието към Тит пък
стои следното обяснение:
„То е било написано до Тит, ръкополо-
Жен за първи епископ на църквата в
Крит, от Никопол, Македония."
Албърт Барнс, който сам е свещеник и
едва ли моЖе да бъде обвинен в пристрас-
тие, изказва следното мнение:
„Няма никакви доказателства, че Тит
е бил първият епископ на тази църква,
нито че е бил първият, към когото бихме
могли с право да прилоЖим титлата
„епископ" в библейския смисъл на тази
дума. Дори има положителни доказател-
ства, че той не е бил първият, тъй като
с него в тази църква е бил и Павел, а Тит
е бил „оставен", за да довърши започна-
тото.
Няма и доказателства, че Тит изобщо
е бил „епископ " в тази църква в прелатс-
кия слшсъл на тази дума или дори че се е
установил като пастор.
Тези допълнения са толкова лишени от
всякаква достоверност и толкова пълни
с грешки, че е крайно време да бъдат пре-
махнати от следващите издания на Биб-
лията. Те не са част от боговдъхновени-
те Писания, а са част от „белеЖки и ко-
ментари" и непрекъснато допринасят в
някаква малка, а моЖе би и голяма сте-
пен за увековечаване на заблудата. Мне-
нието, че Тимотей и Тит са били „епис-
копи прелати" — единият в Ефес, а дру-
гият в Крит — се основава много повече
на тези излишни забелеЖки, отколкото
на каквото и да било друго, казано в сами-
те послания. Да, наистина в Посланията

269

Пастирски Послания

няма никакви доказателства за това и
ако тези добавки бъдат премахнати,
нито един човек няма изобщо да предпо-
лозки, че те са имали такава слу&ба на
основание само на Новия Завет. "1
За щастие тези забелеЖки са махнати
Вече от съвременните Версии на НЗ, но
заблудата, за чието разпространение те
са спомогнали, умира трудно.
Тимотей и Turn са били изпратени от
апостол ПаВел В църквите с временни
мисии, за да наставят вярващите и да ги
предупредят за опасността от лъЖеучи-
тели.
И тъй като, общо взето, Всички биб-
лейски изследователи са единодушни, че
тези три Писма са написани през един и
същ период и от една и съща ръка, ние ще
разгледаме тяхното авторство и ав-
тентичност заедно.
II. Авторство на пастирските
Послания
До 1804 г., когато Шмид за пръВ път от-
хвърля авторството на Павел върху
тези Послания, цялата църква и дори не-
вярващите са ги приемали като автен-
тични Писма на великия апостол.
Оттогава досега Все по-често тези кни-
ги се класифицират като „фалшиви", ма-
кар и „благочестиви" (сякаш измамата
моЖе да Върви заедно с истинското бла-
гочестие!). Повечето либерални и някои
консервативни изследователи трудно
приемат, че тези книги наистина са на-
писани от Павел или изщло от него. И
тъй като те съдърЖат много ваЖни нас-
тавления Върху ръководството на една
църква и други ваЖни докрини—вклЬчи-
телно и предупреждения срещу еретици-
те и неверието в последните дни — ние
смятаме, че е необходимо да дадем пове-
че подробности за автентичността на
тези Послания В сравнение с Всички ос-
танали Послания с изклктение на 2 Пет-
рово.

III.	Външни доказателства
Външните доказателства за пастирски-
те Послания са много силни. Всъщност,
ако те бяха единственият критерий за
тяхното приемане или отхвърляне, ня-
маше да има никакво съмнение в автор-
ството им.
Първият известен автор, който е цити-
рал тези Послания пряко, е Иреней. Тер-
тулиан и Климент от Александрия също
са признали авторството на Павел, как-
то и Мураторианският канон. Сред по-
ранните отци, които изглеЖда са позна-
вали Писмата, се срещат имената на
Поликарп и Климент от Рим.
Според Тертулиан Маркион не е вклкочил
тези три Книги 8 своя „канон". Това
моЖе би не е толкова израз на съмнение
в тяхната автентичност, колкото нео-
добрение на тяхното съдържание. Мар-
кион е точно такъВ култов водач, който
би се раздразнил от острите нападки на
ПаВел срещу зараЖдащия се гностици-
зъм (ВЖ. Въведението към Колосяните),
които се срещат и В пастирските Пос-
лания. ПасаЖите, които този антисе-
митски еретик е могъл да не хареса,
вклЬчват 1 Тимотей 1:8; 4:3; 6:20 и 2 Ти-
мотей 3:16, 17.
IV.	Вътрешни доказателства
Почти всички нападки срещу авторст-
вото на Павел по отношение на пастир-
ските Послания се основават на измис-
лени свидетелства за обратното, съдър-
Жащи се в самите Писма.
ПривеЖдат се три групи от „доказа-
телства": исторически, църковни и ези-
кови. Ние ще ги разгледаме накратко и
ще обясним всеки един от тези пробле-
ми.
Исторически проблем. Има няколко съ-
бития и лица, които не могат да си наме-
рят място в Деянията или В информаци-
ята, която имаме за слуЖението на Па-
вел от другите Послания. Оставянето
на болния Трофим В Милит и наметало-

270

Пастирски Послания

то и книгите в Tpoaga не се Вместват В
известните му пътувания.
Този аргумент лесно моЖе да бъде обо-
рен. Да, истина е, че тези подробности
не съвпадат с Деянията, но това не е и
необходимо. Текстът във филипяни
предполага, че Павел е очаквал да бъде
освободен, а христянското предание раз-
казва, че той наистина е бил освободен
и е слуЖил в продължение на няколко го-
дини, преди да бъде затворен отново и
обезглавен. Следователно назованите
събития, приятели и врагове в пастирс-
ките Послания са от този период на ми-
сионерска работа мезкду двете затва-
ряния.
Църковен проблем. Казва се, че тема-
та за организацията на църквата е пре-
калено късен проблем, за да моЖе Павел
да се занимава с него—всъщност той се
е появил едва през втори век. Да, така е.
Въпросът за епископите, старейшиншпе
и дяконите наистина се обсъЖда в тези
Послания, но няма никакви доказателс-
тва, които да говорят, че това са „мо-
нархичният" тип епископи от втори и
следващите Векове. Всъщност текстът
във филипяни 1:1, което е едно по-ранно
Послание, говори за няколко епископи
(или надзиратели) в една църква, а не за
един епископ, който да надзирава цялата
църква, а още по-малко за един епископ,
който да надзирава няколко църкви, кое-
то е едно още по-късно явление. ОсВен
това В Посланията към Тимотей и Turn
думите „старейшини" (или „дякони"*) и
„епископи" (или „надзорници"**) са Взаи-
мозаменяеми, докато в по-късната хрис-
тиянска църква — като се започне от
втори Век благодарение на твърдата
упоритост на Мгнатий — един „епис-
коп" е бил избиран като „презвитер" над
всички останали.
По този начин става ясно, че основно-
то учение за църковните водачи трябва
* Бел. на преВ.
** Бел. напреВ.

да се базира на апостолския век, а не на
Втори Век.
Езиков проблем. Най-силните нападки
се опират на разликата В стила и речни-
ковия състав меЖду тези три Писма и
другите десет, които ние приемаме
като Павлови. Освен че тук не се сре-
щат някои от лЬбимите думи и изрази
на Павел, има и много думи, които изоб-
що не са използвани в другите му Писма
(36% нови думи). Създадена е цяла ста-
тистическа методология, която има за
цел да „докаЖе", че Павел „не би могъл"
да е автор на тези Писма. (Същият ме-
тод е бил използван Във връзка със сти-
хотворения на Шекспир, довеЖдайки до
сходни резултати.)
Добре е да се признае, че в тази област
наистина има проблеми. Поне веднъЖ
теориите не се базират почти напълно
на предубеждения срещу неприятна биб-
лейска доктрина. (Но трябВа да каЖем,
че отстъпниците от по-късно Време, ко-
ито се изобличават в пастирските Пос-
лания, звучат изненадващо подобно на
някои от самите изследователи, които
настояват, че Павел не е техният ав-
тор.)
Нека най-напред обаче да припомним,
че това са Писма на един стар човек,
който е изправен пред лицето на смърт-
та — човек, който е преЖиВявал все по-
дълги пътешествия и се е сдобивал с Все
повече нови приятели, откакто е изля-
зъл от затвора за първи път (Второто
послание към Тимотей е написано по Вре-
ме на Втория престой на Павел в затво-
ра). Всеки човек обогатява своя речник с
напредването на Възрастта, четенето
на книги, пътуванията и срещите с нови
хора.
Второ, трябва да разберем, че теми-
те на тези Писма — слуЖителите, ети-
ката и отстъплението в църквата —
автоматично налагат използването на
нови думи.
Освен това тези Послания са прекале-
но къси за вярно прилагане на статисти-
ческия метод. МоЖе би най-многозначи-

271

Пастирски Послания

телният факт е тоВа, че 80% от ново-
заВетните думи, които се срещат само
В пастирските Послания, се срещат и В
СЗ на гръцки език (LXX), както казВа
Гътри В своето Въведение. Тъй като Па-
Вел е извършвал своето слуЖение на
гръцки език, очевидно той е познавал
СтарозаВетните Писания на този език
много добре, също както и еврейския
оригинал. Накратко, тези думи, за кои-
то се Вярва, че са използвани от Павел,
са били най-малкото част от неговия
„опознавателен речник". Църковните
отци, които са използвали гръцкия език
като cßoü Всекидневен език, не са забеля-
зали никакъв проблем Във връзка с ав-
торството на Павел върху пастирски-
те Послания, (фактът, че някои от тях
са имали такъв проблем във Връзка с ав-
торството на Посланието към евреи-
те, показва, че те не са били безразлич-
ни към стила на автора.)
Когато съберем заедно всички отгово-
ри на противните аргументи и особено
когато вземем предвид древното и уни-
версално приемане на тези Писма от ор-
тодоксалните вярващи като Писма, на-
писани от ръката на Павел, ние също мо-
Жем да ги приемем като такива с чиста
съвест. Всъщност Високо етичното съ-
дърЖание на тези Послания изкл!оч8а
Всякаква възможност за фалшификация
— било то „благочестива" или каквато
и да било друга. Това е БоЖието богов-
дъхновено слово (2 Тим. 3:16, 17), преда-
дено ни чрез апостол Павел.
V. Историческа обстановка и теми
на пастирските Послания
Откровено казано, нямаме много данни
за обстановката от периода на Живота
на Павел, който вклк>чват тези Посла-
ния. Най-доброто, което моЖем да нап-
равим, е да разгледаме биографичните
данни, които се намират в самите Пис-
ма, а те не са много пълни.
Има няколко думи и теми, които се
срещат често В тези Писма. Те ни дават
ВъзмоЖност да надникнем в темите, ко-

ито все повече са вълнували ума на Павел
с приближаването на края на неговото
слуЖение.
Една от тези характерни думи е дума-
та „Вяра ". С увеличаването на опасност-
та от отстъпление ПаВел се опитва да
подчертае големия обем на християнско-
то учение, предадено на светиите. Той
описва различни отношения, които хора-
та са взимали или ще взимат спрямо вя-
рата.
1.	Някои са претърпели корабокрушение
спрямо вярата (1 Тим. 1:19).
2.	Някои   ще   отпаднат  от   вярата
(1 Тим. 4:1).
3.	Някои ще се отрекат от вярата
(1 Тим. 5:8).
4.	Някои ще се отметнат от първата
си вяра (1 Тим. 5:12).
5.	Някои ще се отстранят от вярата
(1 Тим 6:10).
6.	Някои са се отклонили от вярата
(1 Тим. 6:21).
Ясно свързан с това е и изразът „здра-
во учение". Тук „здраво" означава нещо
повече от правилно или ортодоксално.
То означава „здравословно" или „даващо
здраве". Това е дума, от която произли-
за думата „хигиена". Тук, разбира се, ста-
ва Въпрос за духовна хигиена или чисто-
та. Обърнете внимание на следните из-
рази:
„здравото учение" (1 Тим. 1:10; 2 Тим.
4:3; Turn 1:9; 2:1)
„здравите думи" (1 Тим. 6:3)
„здрави във вярата" (Turn 1:13; 2:2)
„здраво... говорене" (Turn 2:8)
Думата „съвест" се споменава шест
пъти, както следва:
1 Тимотей 1:5,19; 3:9; 4:2
2Тимотей 1:3
Turn 1:15
Благочестието се подчертава като
практическо доказателство за здрави-
ната на учението на отделния вярващ—
1	Тимотей 2:2,10; 3:16; 4:7,8; 5:4; 6:3,5,11;
2	Тимотей 3:5 (само Външното благочес-
тие); 3:12; Turn 1:1; 2:12.
1	
272

Пастирски Послания

Целомъдрието и благоразумието са ка-
честба, за които Павел смята, че тряб-
6а да се култивират от неговите млади
съработници — 1 Тим. 2:9, 15; 5:6, 8; 2
Тим. 3:2,11; Turn 1:8; 2:2,4, 6,12.
Трябва да отбелеЖим също и многото
„добри" неща, които апостолът споме-
нава:
„добра съвест" (1 Тим. 1:5,19)
„законът е добър" (1 Тим. 1:8)
„доброто войнстВане" (1 Тим. 1:18)
„молби, молитви, прошения.... Това е
добро" (1 Тим. 2:1,3)
„добри дела" (1 Тим. 2:10; 3:1; 5:10, 25;
6:18; 2 Тим. 2:21; 3:17; Тит 1:16; 2:7,14; 3:1,
8,14)
„добро поведение" (1 Тим. 3:2)
„добро свидетелство" (1 Тим. 3:7)
„добро полоЖение" (1 Тим. 3:13)
„Всяко нещо, създадено от Бога, е доб-
ро" (1 Тим. 4:4)
„добър слуЖител" (1 Тим. 4:6)
„доброто учение" (1 Тим. 4:6)
благочестието е добро (1 Тим. 5:4)
„доброто войнстване на вярата" (1
Тим. 6:12; 2 Тим. 4:7)
„добрата изповед" (1 Тим. 6:13)
„добра основа" (6:19)
„добро нещо" (2 Тим. 1:14; Turn 2:3; 3:8)
„добър войник" (2 Тим. 2:3)
добри човеци (Тит 1:8; 2:5)

„добра вярност" (Тит 2:10)
Едно последно интересно изследване
засяга медицинските термини, които се
срещат в тези Послания. Според някои
това отразява факта, че по това Време
д-р Лука е бил близък приятел на Павел.
Ние вече споменахме, че думата
„здрав" означава „даващ здраве" и се из-
ползва като определение на учението, ду-
мите, говоренето и вярата.
В 1 Тимотей 4:2 Павел говори за съ-
вест, която е прегоряла. „Прегоряла" оз-
начаВа „обгорена с наЖеЖен инстру-
мент".
Изразът „болничаВа охота за разиск-
вания и препирни" говори за болест и по-
конкретно за умствено разстройство (1
Тим. 6:4).
Думата „рак" във 2 Тимотей 2:17 е
преведена като „гангрена" в РИ (която
произхоЖда от гръцката дума).
Изразът „ги сърбят ушите" (2 Тим.
4:3) е последният израз, използван от Па-
вел в диагностицирането на тези болес-
ти от последните дни.
Като имаме това знание за истори-
ческата обстановка, нека сега се обър-
нем към Първото писмо до Тимотей и
нека проследим неговото съдърЖание
стих по стих.

273

ПърВото послание на апостол ПаВел към
Тимотей
„ Това Послание трябва да послуЖи на Тимотей като документ, който доказва
правото му да работи като представител на апостола. Затова и голяма част от
Посланието е посветена пряко на личния Живот и дейност на салшя Тимотей."
Д. Едмънд Хибърт

Въведение
I.   Уникално място в канона
Онези, които са готоВи да отнемат на
църквата пастирските Послания, като
отричат тяхната автентичност като
Писма на Великия апостол ПаВел, нана-
сят голяма Вреда на Вярата. Ние подози-
раме, че за тях главният проблем се със-
тои не толкоба В така наречения „не-
ПавлоВ речников състав", колкото В на-
пълно Павловия начин, по който думите
често пъти се съчетават! Точно тези
думи осъЖдат предварително нещата,
които тези хора вършат или пропо-
вядват.
Истината, красотата и духовната
сила на ПърВото послание към Тимотей
достигат до всеки, който размишлява
без никакви предварителни предубеЖде-
ния. Всъщност много от хората, които
отхвърлят авторството на Павел, чуВ-
cmßam moßa толкоВа силно, че са прину-
дени да предполоЖат, че части от ис-
тински ПаВлоВи Писма са били Вмъкна-
ти В уЖ фалшивото прекрасно произве-
дение на ПаВел! Така например скептич-
но настроеният френски критик от ми-
налия Век Ернст Ренан казва следното:
„Някои пасаЖи от тези писма са толко-
Ва kpacußu, че ние не моЖем да не се за-
питаме дали фалшификаторът не е имал
ß ръцете си автентични ПаВлоВи белеЖ-
ки, които да е вмъкнал в своето апок-
рифно произведение."'

Колко по-просто би било обаче да се
приеме това почти универсално учение
на църквата от най-ранните времена и
че това са изцяло „автентични Павло-
ви Писма"!
Първото послание към Тимотей съ-
дърЖа едно много ваЖно откровение
Върху реда В църквата, слуЖението на
Жените и църковните слуЖители. СъВ-
сем ясно се посочва как трябва да Живее
БоЖият чоВек на основание на един мо-
делраг excellence — самият ПаВел.
II.	Авторство
За информация по този Въпрос погледне-
те въведението към пастирските Пос-
лания.
III.	Датиране
Почти всички консервативни изследо-
ватели са единодушни, че Първото пос-
лание към Тимотей е първото написано
пастирско Послание. Скоро след него е
било написано Посланието към Turn и
най-накрая — точно преди смъртта на
ПаВел — е било написано и Второто пос-
лание към Тимотей. Ако ПаВел е бил ос-
вободен от домашен арест през 61 г. пр.
Хр., което е направило ВъзмоЖно негови-
те пътувания, то тогава моЖем да
предполоЖим, че Писмото е било написа-
но някъде в периода меЖду 64 и 66 година
вероятно от Гърция.
IV.	Историческа обстановка и теми
Темата на Първото писмо до Тимотей
е заявена съвсем ясно В 3:14,15:

275

1 Тимотей 1

„Надявам се скоро ga gouga npu теб; но
moßa mu пиша, ß случай че закъснея, за да
знаеш как трябва да се обхоЖдат хора-
та ß БоЖия дом, който е църква на Жи-
Вия Бог, стълб и подпорка на истината."
Павел тук заябяВа съвсем просто, че
има норми на поведение за БоЖията цър-
kßa и че той пише на Тимотей, за да го
запознае с тази норма.
Не е достатъчно да каЖеш на едно
дете, което не се дърЖи добре: „ДръЖ се
прилично!", ако детето не знае какво оз-
начава да се дърЖи прилично. То най-нап-
ред трябва да бъде научено кое поведе-
ние е добро. Първото писмо на апостол
Схема на изложението
I.	Поздрав (1:1,2)
II.	Поръчението на ПаВел към Тимо-
тей (1:3—20)
A.	Заръката на ПаВел към Тимотей да
спре говоренето на лъЖеучителите
(1:3-11)
Б.   Благодарение за истинската БоЖия
благодат (1:12—17)
B.	Повторение на поръчението към Ти-
мотей (1:18—20)
III.	Наставления във връзка с Живота на
църквата (2:1—3:16)
A.	Относно молитвата (2:1—7)
Б.   Относно мъЖете и Жените (2:8—15)
B.	Относно старейшините и дяконите
(3:1-13)
Г.   Относно поведението в църквата
(3:14—16)

ПаВел до Тимотей обяснява точно това
на БоЖието дете, което е в БоЖията
църква.
Един общ поглед върху отделните гла-
ви ще подкрепи темата, която току-що
очертахме. Втора глава ни показва как-
во е това поведение по отношение на об-
щите молитви и поведението на Жени-
те на обществени места. Трета глава
изброява изискванията спрямо онези, ко-
ито ще заемат отговорни и водещи мес-
та в събранието. Пета глава посочва
отговорността на събранието към Вдо-
виците.
IV.	Отстъплението в църквата
(4:1—16)
А.   Предупреждение срещу неизбеЖно-
то отстъпление (4:1—5)
Б.   ПолоЖителни наставления предвид
неизбеЖното отстъпление (4:6—16)
V.	Конкретни наставления за различ-
ните групи вярващи (5:1—6:2)
A.	Наставления към различните въз-
растови групи (5:1,2)
Б.   Наставления към вдовиците
(5:3-16)
B.	Наставления към старейшините
(5:17—25)
Г.   Наставления към слугите и господа-
рите (6:1,2)
VI.	ЛъЖеучителите и лкзбовта към па-
рите (6:3—10)
VII.	Заклкочителни заръки към Тимотей
(6:11—21)
VI.	

VI.	
Коментар
I.   Поздрав (1:1,2)
1:1 Най-напред Павел представя себе си
като апостол на Исус Христос. Апос-
тол означава „изпратен", следователно
тук Павел просто казва, че е бил опреде-
лен от Бога за мисионерска работа. АВ-

mopcmßomo на ПаВел е „по заповед на
Бога, нашия Спасител, и на Христа Ису-
са, нашата надеЖда". Това подчертава
факта, че Павел не си е избрал това слу-
Жение като начин да си изкарва прехра-
ната, нито пък е бил назначен на него от
човеци. Той е получил определен призив
от Бога да проповядва, да поучава и да
страда. В този стих Бог Отец е наречен
„нашия Спасител". Обикновено В НЗ

276

1 TuMomeO 1

Господ Исус се нарича Спасител. Но тук
няма противоречие. Бог е Спасител на
хората В смисъл, че Той Желае тяхното
спасение, че е изпратил Своя Син, за да
избърши делото на изкуплението, и че
gaßa Вечен ЖиВот на Всички, които при-
емат Господ Исус чрез Вяра. Христос е
Спасителят В смисъл, че именно Той е
отишъл на кръста и е извършил делото,
което е било необходимо, за да моЖе Бог
праведно да спасяВа безбоЖните греш-
ници.
Господ Исус тук е наречен „нашата
надеЖда". ТоВа ни напомня за текста В
Колосяни 1:27: „...Христос ВъВ Вас, на-
деЖдата на слаВата." Нашата единст-
вена надеЖда да стигнем до небето се
намира В Личността и делото на Господ
Исус. Всъщност Всички сВетли перспек-
тиви, които ни се представят В Библи-
ята, са наши само във връзка с Христос
Исус.
Обърнете също така внимание на тек-
стовете в Ефесяни 2:14, където Хрис-
тос е нашият мир, и в Колосяни 3:4, къ-
дето Той е нашият Живот. Христос е
нашият мир, защото е разрешил пробле-
ма с греховете ни В миналото. Христос
е нашият Живот, защото разрешава
проблема със снабдяването ни със сила
сега. И Христос е нашата надеЖда, за-
щото ще разреши проблема с окончател-
ното ни избавление в бъдеще.
1:2 Писмото е адресирано до Тимотей,
който е описан като истинско дете Въб
вярата (т. е. 6 царството на вярата).
Това би могло да показва, че Тимотей е
бил спасен чрез апостола моЖе би по вре-
ме на първото посещение на Павел в Лис-
тра (Деян. 14:6—20). Но общото впе-
чатление от Деянията е, че Тимотей
Вече е бил ученик, когато Павел го е ви-
дял за пръв път (Деян. 16:1, 2). В този
случай изразът „истинското ми чадо
във вярата" означава, че Тимотей по-
казва същите духовни и морални качест-
ва като ПаВел. В този смисъл той е ис-
тински потомък на апостола, защото
има същия характер.

Сток казва така: „Щастлив е онзи
млад християнски работник, който има
такъв водач, и щастлив е онзи христия-
нски водач, чийто „колчан" е пълен с та-
кива „истински" деца!"
Обикновеният поздрав в Новозавет-
ните Писма е „благодат и мир". В Пър-
вото и Второто послание до Тимотей, в
Посланието go Turn и в Първото посла-
ние на Йоан този nogpaß е разширен и съ-
дърЖа още една дума: „благодат, ми-
лост, мир". Всички по-късни Писма са на-
писани до отделни хора, а не до цели цър-
кви, което обяснява добавянето на дума-
та „милост".
Благодатта означава всички боЖест-
вени запаси, необходими за християнския
Живот и слуЖение. Милостта говори за
съчувствената БоЖия гриЖа и защита
на онзи, който се намира в нуЖда и е в
опасност от падане. Мирът означава
Вътрешно спокойствие, което идва от
това, че човек се опира на Господа. И
трите благословения идват от Бога, на-
шия Отец, и Господ Исус Христос. В
този стих божествеността на Христос
се подразбира от това, че Павел говори
за Него като за равен с Отец. Изразът
„Христа Исуса, нашия Господ" подчер-
тава факта, че Христос е Господ. И до-
като думата „Спасител" се среща два-
десет и четири пъти в НЗ, думата „Гос-
под" се среща петстотин двадесет и два
пъти. Всеки един от нас моЖе да си нап-
рави лични закл!очения от тези ваЖни
статистически данни.
II. Поръчението на Павел към
Тимотей (1:3—20)
1:3 Вероятно след първото затваряне на
Павел в Рим той е посетил Ефес с Тимо-
тей. Преди да отиде в Македония, апос-
толът очевидно е наставил Тимотей да
остане за известно време в Ефес, за да
проповядва БоЖието слово и да предуп-
реди Вярващите за опасността от лъЖ-
ливите учители. От Македония ПаВел
явно е тръгнал на к>г към Коринт, откъ-
дето моЖе би е написал и това първо

277

1 TuMomeü 1

Писмо go Тимотей. В 3 cm. апостолът
Всъщност казва: „Също както преди
тоВа те помолих да останеш 6 Ефес, ко-
гато отивах в Македония, така и сега
ти повтарям тази заръка." Тези думи не
означават, че Тимотей е бил назначен за
пастор на църквата ß Ефес. За такова
нещо няма и намек В пасаЖа. ТоВа по-ско-
ро означава, че Тимотей е бил изпратен
там с една временна мисия, за да предуп-
реди някои мъЖе В събранието да не пре-
дават учения, които или се противопос-
тавят на християнската вяра, или при-
бавят нещо към нея. Главните лъЖливи
учения В случая са законничеството и
гностицизмът. Освен това Павел казва
на Тимотей, че дори и да бъде изкушен да
избяга от тази работа, той трябва да
продълЖи да я върши.
1:4 Апостолът също така увещава Ти-
мотей да заръча на тези мъЖе да не се за-
нимават с басни и безкрайни родосло-
вия. Не ни е ВъзмоЖно да знаем за kakßu
точно басни и родословия става въпрос
тук. Някои ги свързват с легенди, които
са произлезли сред к>дейските водачи.
Други смятат, че те се отнасят до ми-
тове и родословия на гностиците. Ин-
тересно е да се отбелеЖи, че днешните
лъЖливи култове носят същите отличи-
телни белези. ВъВ връзка с основатели-
те на лъЖливите религии са се появили
десетки странни и измислени истории,
В които родословията заемат ваЖно
място, като например В мормонизма.
Тези безсмислени приказки слуЖат
само да предизвикват спорове и съмне-
ния в умовете на хората. Те не способс-
тват с нищо за БоЖията наредба, коя-
то е чрез вяра. Целият план на изкупле-
нието е създаден от Бога не за да предиз-
виква спорове, а за да вдъхне вяра в сър-
цата на хората. МъЖе в ефеското събра-
ние не трябВа да се посвещават на таки-
ва глупави неща като басни и родосло-
вия, а да се отдават на великите исти-
ни на християнската вяра, които ще по-
действат като благословение на хората
и ще вдъхнат вяра вместо съмнения.

1:5 МоЖе би най-ваЖното нещо, което
трябва да разберем от този стих, е фак-
тът, че това поръчение не се отнася до
Мойсеебия закон или десетте БоЖии за-
поведи, а до заръчаното В 3 и 4 стих.
ТоВа се виЖда съвсем ясно 6 НВПБКДЖ:
„А целта на тази заповед елк)бов..." Па-
вел казва, че целта на поръчението, кое-
то току-що е дал на Тимотей, е не да
предизвика обикновена религиозност, а
лк>бов от чисто сърце, добра съвест и
нелицемерна вяра. Това е резултатът
винаги, когато се проповядва БоЖията
благодат.
Лктобта несъмнено вклЛочва лк>бов-
та към Бога, лкзбовта към другите вяр-
ващи и лкобовта към света като цяло. Тя
трябва да избира от чисто сърце. Ако
Животът на един човек не е чист, тога-
ва от него едва ли моЖе да произлезе ис-
тинската християнска лк>бов. Тази лк>-
бов трябва също така да бъде странич-
ният продукт на добра съвест, тоест
съвест, която е лишена от съблазън
спрямо Бога и спрямо човеците. И пос-
ледно, тази лк)бов трябва да бъде резул-
тат от нелицемерна вяра, тоест вяра,
която не е маска.
ЛъЖеученията никога не могат да пре-
дизвикат това, което Павел изброява и
което, без никакво съмнение, никога не
моЖе да дойде в резултат на басни и без-
крайни родословия! Само учението на
БоЖията благодат моЖе да произведе
чисто сърце, добра съвест, нелицемер-
на вяра и да доведе до лк>бов.
5 cm. ни казва как да изпитваме всяко
истинско учение, а именно — като про-
верим дали то води до тези резултати.
1:6 Има обаче някои, които са се отк-
лонили от тези неща: отклонили са се
от чистото сърце, добрата съвест и не-
лицемерната вяра. Изразът „не улучиха
целта" моЖе да означава или че тези
хора не са се целили правилно, или че не са
уцелили където трябва. Без съмнение
тук е правилно първото значение. Въп-
росните мъЖе дори не са се опитвали да
достигнат тези неща; те изобщо не са

278

1 TuMomeö 1

се целили В тях; тяхната цел е била съВ-
сем различна. В резултат на moßa те са
се отклонили 6 празнословие. Тяхното
проповядване е било безцелно; то не е во-
дело доникъде; изобщо не е успяло да нап-
рави хората свети.
В moßa Послание Павел често използ-
ва местоимението „някои". По време-
то, когато той пише Първото писмо до
Тимотей, лъЖеучителите са представ-
лявали малцинство в църквата. Когато
стигнем до Второто послание към Ти-
мотей, ще видим, че думата „някои" вече
не се среща толкова често. Равновесие-
то на силата се е променило. Отстъпле-
нието е станало много по-често явле-
ние. Малцинството е станало мнозин-
ство.
1:7 ЛъЖеучителите, за които се гово-
ри в предходните стихове, са logeucmu,
които се стремят да смесят 1одеизма с
християнството, или закона с благодат-
та. Те твърдят, че вярата В Христос не
е достатъчна за спасението. Според тях
човек или трябва да бъде обрязан, или да
спазва Мойсеевия закон по някакъв друг
начин. Тяхното учение е, че нормата на
Живот за вярващия е законът.
Това лъЖеучение присъства в христи-
янството през цялата история на църк-
вата. То представлява оная язва, която
почти е успяла да разяде и днешното
християнство. Сега то казва, че макар
Вярата в Христос да е необходима за спа-
сението, човек също така трябва да се
кръсти, или да членува в определена цър-
ква, или да пази закона, или да изкупи гре-
ха си, или да дава десятък, или да прави
някакво друго „добро дело". Проповедни-
ците на този съвременен тип законни-
чество не разбират, че спасението е из-
Цяло чрез вяра в Христос без никакви
дела по закона. Те не съзнават, че добри-
те дела са следствие от спасението, а не
причината, за да бъде спасен човек. Чо-
Век не става християнин, като върши
тези добри дела, а върши тези добри
дела, защото е християнин. Те не ВиЖ-
дат, че Христос, а не законът, е норма-

та на Живота за вярващия. Те не проумя-
Ват, че човек не моЖе да бъде под закон,
без едновременно с това да бъде и под
проклятие. Законът осъЖда на смърт
всеки, който не успее да спази неговите
свети заповеди. И тъй като нито един
човек не моЖе да се подчини на закона съ-
вършено, всички хора са осъдени на
смърт. Христос обаче е освободил Вяр-
ващите от проклятието на закона,
като е станал проклет вместо тях.
Затова апостолът казва за тези са-
мозвани законоучители, че те не разби-
рат нито какво говорят, нито какво
твърдят толкова уверено. Те не могат
да говорят разумно за закона, тъй като
не разбират нито целта, поради която е
бил даден, нито връзката му с вярващия.
1:8 Павел съвсем ясно казва, че зако-
нът е добър: „Тъй щото законът е свят
и заповедта свята, праведна и добра"
(Рим. 7:12). Но той трябва да се употре-
бява законно. Той никога не е бил даден
като средство за спасение (Деян. 13:39;
Рим. 3:20; Гал. 2:16, 21; 3:11). Законната
употреба на закона е да бъде използван
така в проповядването и поучението, че
да произведе изобличение за грях. Той не
трябва да се представя нито като сред-
ство за спасение, нито като норма на
Живот.
Гай Кинг посочва, че трите урока, на
които законът ни учи, са следните: „Ние
трябва. Ние нямаме. Ние не моЖем." Ко-
гато законът е изпълнил целта си В Жи-
вота на един грешник, тогава този чо-
век наистина е готов да извика към Бога:
„Господи, спаси ме по Своята благо-
дат!"2 Онези, които проповядват, че за-
конът има съществено значение за спа-
сението или за освещението, не са после-
дователни. Те казват, че ако един хрис-
тиянин наруши закона, той не трябва да
бъде осъден на смърт. По този начин се
подкопава авторитетът на закона. За-
конът без наказание не е нищо друго ос-
Вен един добър съвет.
1:9 Законът не се налага за праведния
човек. Ако един човек е праведен, той

279

1 Тимотей 1

няма нуЖда от закон. ТоВа ваЖи и за
християнина. Когато християнинът е
спасен по БоЖията благодат, той няма
нуЖда да бъде поставян под десетте Бо-
Жии заповеди, за да моЖе да Живее свят
Живот. Не страхът от наказание кара
един християнин да Живее благочестиво,
а лкюовта към Спасителя, Който е ум-
рял за него на Голгота.
По-нататък апостолът описва хора-
та, за които е бил даден законът. Мно-
го изследователи на Библията посочват,
че меЖду това описание и десетте Бо-
Жии заповеди съществува тясна връзка.
Десетте заповеди се разделят на две
части: първите четири са свързани с
дълга на човека към Бога (благочестие-
то), докато останалите шест са посве-
тени на дълга на човека към неговия бли-
Жен (праведността). Следните думи съ-
ответстват на първата част на десет-
те заповеди: „...за беззаконните и непо-
корните, за нечестивите и грешните,
за неблагоговейните и скверните..." Из-
разът „за човекоубийците" е свързан с
шестата заповед: „Не убивай." Тук под
„чобекоубийци" се разбира хора, които
извършват не случайно, а преднамерено
убийство.
1:10 Думите „...за блудниците, мъЖе-
лоЖниците..." описват безнравствени-
те хетеро- и хомосексуалисти. Тук те са
свързани със седмата заповед: „Не пре-
л1ободейстВай." Изразът „...за търгува-
щите с роби..." се отнася до осмата за-
повед: „Не кради." „...ЛъЖците, кълне-
щите се 8 лъЖа..." (или клетвопрестъп-
ниците) ни напомнят за деветата запо-
вед: „Не свидетелствай против блиЖния
си лъЖливо свидетелство."
Последните думи „...и за всичко друго,
което е противно на здравото уче-
ние..." не са свързани пряко с десетата
заповед, а като че ли вклк)чват и обоб-
щават всичките десет заповеди.
1:11 Връзката меЖду този и предход-
ните стихове е трудно да се определи.
Той би могъл да означава, че здравото
учение, за което се говори в 10 cm., е спо-

ред благовестието. Също така той би
могъл да означава, че всичко, което Па-
вел казва в пасаЖа от 8 до 10 cm. за зако-
на, е в съвършено съответствие с благо-
вестието, което той проповядва. Или
той би могъл също така да означава, че
всичко, което Павел казва в пасаЖа от 3
до 10 cm. във връзка с лъЖеучителите, е
в съгласие с евангелското послание. И
макар че благовестието наистина е
славно, ударението тук моЖе би пада
Върху факта, че то говори по един чуден
начин за славата (буквален превод на
„славното") на Бога. То ни казва как Съ-
щият Този Бог, Който е свят, праведен
и справедлив, е и Бог на благодатта, ми-
лостта и лкзбовта. Неговата лк>бов е
осигурила това, което Неговата свя-
тост изисква. Така онези, които прие-
мат Господ Исус, получават сега вечен
Живот.
Това именно е благовестието..., което
е било поверено на апостола. Неговата
сърцевина е прославеният Господ Исус
Христос. То казва на хората, че Той е не
само Спасител, но и Господ.
Б. Благодарение за истинската
БоЖия благодат (1:12—17)
1:12 В предишния пасаЖ ПаВел описва лъ-
Жеучителите, които се стремят да на-
лоЖат закона на вярващите в Ефес. Сега
той си спомня за своето лично обръще-
ние, което е станало не чрез спазване на
закона, а по БоЖията благодат. Апосто-
лът не е бил праведен човек, а глаВният
грешник. ПасаЖът от 12 до 17 cm. илк>с-
трира законната употреба на закона от
гледна точка на личния опит на ПаВел.
Законът не е бил за него начин за спасе-
ние, а средство за изобличение.
Най-напред Павел изразява своето
благодарение към Христос Исус за Него-
вата благодат, която му е дала сила.
Апостолът поставя ударението не Вър-
ху оноВа, което СаВел от Tape е направил
за Господа, а върху това, което Господ е
направил за него. Той никога не е преста-
нал да се удивлява на чудото, че Господ

280

1 TuMomeü 1

Исус не само го е спасил, но го е счел и за
Верен, като го е поставил на това слуЖе-
ние. Законът никога не би могъл да пока-
Же такава благодат. По-скоро негоВите
безпощадни условия щяха да осъдят
грешния Павел на смърт.
1:13 фактът, че Павел е нарушил де-
сетте БоЖии заповеди преди своето об-
ръщение, става явен от този стих. Тук
апостолът говори за себе си като за
един, който преди това е бил „хулител,
гонител и пакостник". Като хулител
Павел е говорил зло по адрес на христия-
ните и техния Водач—Исус. Като гони-
тел той се е опитвал да изпрати христи-
яните на смърт, тъй като е смятал, че
тази нова секта представлява голяма
заплаха за кздеизма. Когато е осъщест-
вявал своя зъл план, той се е отдавал с
радост на пакостни, насилнически и
яростни действия срещу вярващите. И
макар че на английски език това не е тол-
кова явно, тези три думи изразяват въз-
ходяща градация на злината: хулител, го-
нител и безсрамник*. Първият грях е
грях, който засяга само говоренето.
Вторият описва страданията, причине-
ни на другите заради техните религиоз-
ни вярвания. А третият съдърЖа идея-
та за Жестокост и злоупотреба.
Но въпреки това Павел е придобил ми-
лост. Той не е получил наказанието, кое-
то е заслуЖавал, защото е извършил
това като неВеЖ в неверие. Когато е
преследвал християните, Павел е мис-
лел, че слуЖи на Бога. И тъй като рели-
гията на неговите бащи е проповядвала
поклонението на истинския Бог, единс-
твеното заключение, което той е могъл
да направи, е, че християнската Вяра се
протипоставя на ЙехоВа от СЗ. И тога-
ва с цялата си ревност и енергия, които
е притеЖавал, той се е опитал да защи-
ти честта на Бога, като е убивал хрис-
тияните.
*   На  английски blasphemer, persecutor and
insolent. — Бел. на npeß.

Много хора казват, че ревността и ис-
креността са много ваЖни неща пред
Бога. Но примерът на Павел показва, че
само ревността не е достатъчна. Дори
моЖем да каЖем, че ако човек греши, не-
говата ревност само задълбочава греш-
ката му. Колкото по-ревностен е той,
толкова по-голяма вреда нанася!
1:14 Павел не само е избегнал наказани-
ето, което е заслуЖавал (което е ми-
лост), но е и получил изобилна милост,
която не е заслуЖВал (което е благо-
дат). Там, където се е умноЖил грехът,
много повече се е умноЖила благодатта
(Рим. 5:20).
Фактът, че благодатта на Господа не
е била дадена на Павел напразно, се виЖ-
да от израза „с вяра и л1обов в Христа
Исуса". Излятата върху Павел благодат
е била съчетана с вяра и лк)бов в Хрис-
тос Исус. Това, разбира се, би могло да
означава, че Господ е Източникът как-
то на благодатта, така и на вярата и
лк>бовта. Но като че ли стихът става
по-ясен, когато погледнем на него от
друг ъгъл, а именно — че Павел не е отх-
върлил БоЖията благодат, а че е отк-
ликнал на нея, като се е доверил на Гос-
под Исус и като е възлЬбил Благослове-
ния, Когото преди това е мразил.
1:15 Това е първото от петте споме-
навания на израза „вярно е това слово" в
пастирските Послания. Това слово наи-
стина е вярно, защото е словото на
Един Бог, Който не моЖе нито да лъЖе,
нито да греши. Хората могат да си поз-
волят да приемат това твърдение с пъл-
но доверие. Би било неразумно и глупаво
да не го приемат. Това слоВо „заслужа-
ва пълно приемане", защото се отнася
до Всички, тъй като казва това, което
Бог е направил за всички и изпраща дара
на спасението на Всички.
Наименованието Христос Исус под-
чертава божествеността на нашия Гос-
под. Този, Който е слязъл от небето на
земята, е най-напред Бог (Христос) и
след това Човек (Исус). Предварително-
то съществуване на Спасителя се загат-

281

1 TuMomeü 1

ßa ß думите „дойде на cßema". Витлеем
не е мястото, където Христос Исус е
започнал Cßoemo съществуване. Хрис-
тос Исус е обитавал заедно с Бог Отец
през цялата вечност, но е дошъл в све-
та като Човек с една специална мисия.
Дори и календарът подкрепя факта за
Неговото идване: ние говорим за наше-
то време като за 19	сл. Хр., т. е. за го-
дината на нашия Господ 19	. Защо е до-
шъл Христос Исус? За да спаси грешни-
ците. Той не е дошъл, за да спаси добри-
те хора (защото такива не е имало).
Нито пък е дошъл, за да спаси онези, ко-
ито са спазвали закона съвършено (защо-
то и такива не е имало).
Тук ние идваме до главното в различие
между истинското християнство и
всички останали учения. Лъжливите ре-
лигии учат човека, че той може да бъде
нещо или да направи нещо, което да спе-
чели Божието благоволение. Евангелие-
то казва на човека, че той е грешник, че
е загубен, че сам не може да се спаси и че
единственият начин, по който той
може да стигне до небето, е чрез замес-
тителната жертва на Господ Исус на
кръста. Религиите казват на човека
точно това, което той желае да чуе, а
именно — че може по някакъв начин да
допринесе за своето спасение. Но благо-
вестието твърди, че цялата слава за де-
лото на спасението принадлежи само на
Христос, че човекът не прави нищо дру-
го, освен да греши, и че Господ Исус е
единственият Извършител на цялото
спасение.
Така Божият Дух довежда Павел до
момента, в който той осъзнава, че е
главният грешник, или — според някои
други версии на Библията — „първият
измежду грешниците". Дори и да не е
главният грешник, Павел сигурно е един
от тези, които се намират в първата
редица. Забележете, че титлата „глав-
ният грешник" не е дадена на човек, все-
цяло отдаден на идолопоклонство или
разпътство, а на един дълбоко религио-
зен човек — човек, който е израсъл в ор-

тодоксално кодейско семейство! Грехът
на Савел е бил доктринален. Той не е при-
емал Божието слово относно Личност-
та и делото на Господ Исус Христос.
Отхвърлянето на Божия Син е най-голе-
мият от всички грехове.
Забележете също, че апостолът казва
„от които главният съм аз": той не
казва „бях", а „съм". Често пъти най-
благочестивите светии съзнават най-
силно своята греховност.
В 1 Коринтяни 15:9 (написано около 57
г. сл. Хр.) Павел нарича себе си „най-ни-
щожният от апостолите". По-нататък
в Ефесяни 3:8 (написано около 60 г. сл.
Хр.) той представя себе си като „по-ма-
лък от най-нищожния от всички све-
тии"*. Сега, в 1 Тимотей 1:15, написано
няколко години по-късно, апостолът се
вижда като главния грешник. Всичко
това ни показва растежа на Павел в
християнското смирение.
Преводът на Дарби на израза „от ко-
ито главният съм аз" е „от които пър-
ви(ят) съм аз". Според този превод Па-
вел не толкова е най-лошият грешник,
колкото „първият" по отношение на из-
раелския народ. С други думи, неговото
обръщение по уникален начин предсказ-
ва бъдещото обръщение на израелския
народ. В 1 Коринтяни 15:8 Павел нарича
себе си „преждевременно родено geme"t
което може да се разбере в смисъл, че не-
говото новорождение е станало преди
новорождението на неговия народ Изра-
ел. Също както той е бил спасен чрез
пряко откровение от небето, без учас-
тието на какъвто и да било човешки ин-
струмент, така може би ще бъде спасен
и остатъкът от евреите по време на бъ-
дещия период на Скръбта. Това тълкува-
не се подкрепя може би от думите „глав-
ния" и „пример" в 16 стих.
1:16 Този стих ни обяснява защо Павел
е придобил милост. Той е придобил ми-
лост, за да се изяви дълготърпснието на
Исус Христос. Също както той е бил
* Според НВПБКДЖ. — Бел. на преВ.

282

1 TuMomeü 1

главният грешник, така сега ще бъде и
главният пример за неуморимата Гос-
подна благодат. Както казба Уилиям
Кели, Павел ще бъде Живият пример за
„божествената лЬбов, която се издига и
над най-яростната Враждебност, и за бо-
Жественото дълготърпение, което моЖе
да омаломощи и най-разноликата и упо-
рита съпротива"3.
Това, което се е случило с Павел, ще
бъде за пример на ония, които ще повяр-
ват в Исус Христос за вечен Живот. В
печатарството подобна функция изпъл-
нява пробният отпечатък. Той играе ро-
лята на модел или образец. Обръщение-
то на Павел ще бъде пример за това, ко-
ето Бог ще направи с народа на Израел,
когато Изкупителят дойде от Сион
(Рим. 11:26).
В един по-общ смисъл този стих озна-
чава, че никой не трябва да се отчайва,
независимо от това колко е зъл. Всички
могат да имат утехата, че след като
Господ е спасил главния измеЖду грешни-
ците, те също ще намерят милост и
благодат, ако дойдат при Него в покая-
ние. Като повярват в Него, те също ще
намерят вечен Живот.
1:17 Когато си мисли за чудните дела,
които Бог е извършил за него в благодат,
Павел не моЖе да не изрази своите мис-
ли и чувства в едно прекрасно славосло-
Вие. Трудно е да се каЖе към кого точно
е отправено то—към Бог Отец или към
Господ Исус. Изразът „вечния Цар" ся-
каш се отнася за Господ Исус, тъй като
Той се нарича „Цар на царете и Господ на
господарите" (Откр. 19:16). Но опреде-
лението „невидимия" повече се отнася
за Бог Отец, тъй като Господ Исус явно
е бил Видим за човешките очи. фактът,
че ние не моЖем ясно да разграничим за
кое точно Лице на Триединството ста-
ва Въпрос тук, моЖе да ни послуЖи като
знак за Тяхното абсол!отно равенстВо.
Най-напред „вечният Цар" е наречен
безсмъртен. Това означава „нетленен"
или „непогиВащ". В Своята същност Бог
също така е и невидим. Хората са ВиЖ-

дали БоЖии проявления В СЗ и освен това
Господ Исус ни е разкрил напълно Бога
ВъВ Видим образ, но Въпреки тоВа оста-
ва фактът, че Самият Бог е невидим за
човешките очи. По-нататък Бог е наре-
чен „единствения Бог". Бог е единствен
и цялата мъдрост идва от Него (Як. 1:5).
В. Повторение на поръчението към
Тимотей (1:18—20)
1:18 Заръчването, за което се говори
тук, е без съмнение поръчението на Па-
вел към Тимотей от 3 и 5 cm., в което
той му казва да смъмри лъЖливите учи-
тели. За да насърчи своя син Тимотей да
изпълни тази ВаЖна задача, апостолът
му припомня обстоятелствата, които
са добели до неговото призоваване в
християнското слуЖение.
Изразът „...според пророчествата,
които първо те посочиха..." моЖе би оз-
начава, че преди Павел да срещне Тимо-
тей, в църквата се е появил пророк, кой-
то е съобщил, че Тимотей ще бъде изпол-
зван от Господа В Неговото слуЖение.
Пророкът е БоЖий говорител, който е
получавал откровения за БоЖията Воля
Във връзка с дадено действие и е преда-
вал тези откровения на църквата. Мла-
дият Тимотей е бил посочен за слуЖител
на Исус Христос чрез пророчески думи и
по този начин е била известена неговата
бъдеща роля. Така че, ако някога бъде из-
кушен да се обезкураЖи или да се отчае В
Господното дело, той трябва да си
спомни тези пророчества, което ще го
вдъхнови и насърчи да во1ова в добрата
битка.
1:19 В тази битка той трябва да Вок>-
6а с вяра и чиста съвест. Не е доста-
тъчно да бъдем верни на християнската
Вяра само В доктринално отношение.
Човек би могъл да бъде съВсем Верен и
Въпреки това да няма чиста съвест.
Във връзка с този Въпрос Хамилтън
Смит казва следното:
„Онези, които са надарени и излизат
често пред обществото, трябва много
да Внимават да не би заради постоянна-

283

1 TuMomeü 1,2

та си заетост, непрекъснатото си про-
повядване и обществена работа пред хо-
рата да пренебрегнат тайния живот на
благочестие пред Бога. Нима Писанието
не ни казва, че е възможно да проповядва-
ме с цялото човешко и ангелско красно-
речие и въпреки това да бъдем нищо?
Това, което носи плод за Бога и което ще
ни донесе най-светла награда в идещия
ден, е животът на благочестие, от кой-
то трябва да произтича всяко истинско
служение. "4
Някои от онези, които са Живели по
Времето на Павел, са отхвърлили чиста-
та съвест, като по този начин са пре-
търпели корабокрушение във вярата.
Те могат да се сравнят с глупав моряк,
който изхвърля компаса си зад борда.
Тези корабокрушенци във вярата са
истински вярващи, които просто не са
успели да запазят чувствителността на
съвестта си. Техният християнски Жи-
вот е излязъл в морето като представи-
телен кораб, който обаче, вместо да се
върне на пристанището с развети зна-
мена и с пълен товар, се е разбил в скали-
те и е докарал срам както на самите
тях, така и на тяхното свидетелство.
1:20 Ние не знаем дали Именей и Алек-
сандър са същите хора, за които се гово-
ри и във 2 Тимотей 2:17 и в 4:14, нито поз-
наваме естеството на тяхното бого-
хулство, но знаем, че те са отхвърлили
чистата съвест и са богохулствали. В
НЗ думата „богохулствам"5 не винаги
означава „злословя по адрес на Бога". Тя
моЖе да се използва и във връзка с обид-
но или зло говорене по адрес на други
хора. Претърпявайки корабокрушение
във Вярата, тези мъЖе несъмнено са на-
карали другите да говорят лошо за пътя
на истината, като по този начин Живо-
тът им е станал Живо богохулство.
Тяхната трагедия е трагедията на
християните, които започват слуЖени-
ето като блестящи работници, но пос-
ле се отклоняват от истината и изпа-
дат в заблуда, като заглушават гласа на
своята съвест.

Апостолът казва, че той е предал
тези мъЖе на Сатана. Някои изследова-
тели ВиЖдат 8 тези думи едно твърде-
ние за акта на отлъчването. Според тях
те означават, че Павел е отделил тези
хора от местната църква, като целта
на това действие е довеЖдането им до
покаяние и до възстановяване на обще-
нието им с Господа и Неговите хора.
Проблемът с това мнение е, че отлъчва-
нето е било функция на местната църк-
ва, а не на апостола. В1 Коринтяни 5 Па-
вел не отлъчва блудника, а съветва ко-
ринтяните да направят това. Другото
главно тълкуване на този пасаЖ е, че
предаването на Сатана е власт, дадена
на апостолите, която днес вече не е на-
лице, тъй като няма апостоли. Според
това мнение апостолите са имали власт
да предават на Сатана един човек, кой-
то съгрешава, за да пострада физически
или дори в краен случай да умре, както е
станало с Анания и Сапфира (Деян. 5:1—
11). Очевидно целта на това наказание
тук е възпитателна, което личи от ду-
мите „за да се научат да не богохулст-
ват". Тук не става въпрос за осъЖдане, а
за възпитание.
III. Наставления във връзка с Живота
на църквата (2:1—3:16)
А. Относно молитвата (2:1—7)
Павел вече е отправил към Тимотей сво-
ето първо поръчение във връзка с лъЖли-
вите учители и сега се обръща към те-
мата за молитвата. Общоприето е мне-
нието, че този пасаЖ е посветен на те-
мата за обществената молитва, което
обаче не означава, че той не моЖе със съ-
щата сила да се прилоЖи и към личната
молитва на вярващия.
2:1 Молитвите за всичките човеци са
както привилегия, така и задълЖение на
вярващите. Това, че Бог изслушва молби-
те ни за нашите блиЖни, е наистина ог-
ромна привилегия, но то е и наше задъл-
Жение, тъй като ние сме длъЖници на

284

1 TuMomeü 2

Всички no отношение на благата Вест за
спасението.
Апостолът изброява четири харак-
терни страни на молитвата — „молби,
молитви, прошения, благодарения". Да
се направи разлика меЖду първите три
е доста трудно. Според съвременната
употреба думата „молба"* съдърЖа иде-
ята за силно и пламенно умоляване, но
тук значението и е no-скоро на „конк-
ретно искане за конкретна нуЖда". Ду-
мата, преведена като „молитви", е общ
термин, който вклктва всякъкъв вид
почтителни обръщения към Бога. „Про-
шенията" са такива искания, в които
ние се обръщаме към Бога заради други-
те като към Един, Който е Най-висш от
Всички. И благодаренията са онези мо-
литви, в които ние си спомняме благо-
датта и милостта на нашия Господ и из-
ливаме сърцата си в признателност към
Него.
Бихме могли да обобщим този стих,
като каЖем, че когато се молим за Всич-
ки човеци, ние трябва да правим това в
дух на смирение, поклонение, доверие и
благодарение.
2:2 Тук изрично се споменават царете
и Всички, които са на Власт. Това озна-
чава, че те трябва да заемат специално
място в нашите молитви. И на други
места Павел ни напомня, че съществува-
щата власт ни е дадена от Бога (Рим.
13:1) и че управляващите са БоЖии слу-
Жители, които ни слуЖат за добро (Рим.
13:4).
Този стих придобива особено значение,
когато си спомним, че е бил написан в
дните на управлението на Нерон. УЖас-
ните гонения на християните от този
?ьл владетел не са повлияли на факта, че
Вярващите трябва да се молят за онези,
които управляват обществото. НЗ ни
учи, че християнинът трябва да бъде ве-
рен на управлението на обществото, в
което Живее, с изклк>чение на случаите,
когато това управление изисква от него
* На английски „supplication". — Бел. на npeR.

да не се подчинява на Бога. Тогава той
най-напред е длъЖен да се подчини на
Бога. Християните не трябва да се за-
бъркват в револкщии и насилствено сва-
ляне на властта. Те могат просто да
откаЖат да се подчинят на всяка запо-
вед, която се противопоставя на БоЖи-
ето слово, и тихо и смирено да приемат
съответното наказание.
Причината, поради която апостолът
казва, че трябва да се молим за управля-
ващите, е „за да поминем тих и спокоен
Живот в пълно благочестие и сериоз-
ност". За наше добро е властта да бъде
стабилна и страната да бъде предпазена
от револкщии, граЖдански войни, безре-
дици и анархия.
2:3 Молитвите за всички хора, вклкти-
телно и за управляващите, са нещо, кое-
то е добро и благоприятно пред Бога. То
е добро само по себе си и угодно на Бога,
нашия Спасител. Определението спаси-
тел, което Павел дава на Бога тук, е осо-
бено ваЖно. Бог Желае всички хора да бъ-
дат спасени. Следователно, когато се
молим за всички хора, ние съдействаме за
осъществянето на БоЖията воля в това
отношение.
2:4 Този стих обяснява по-подробно
това, което посочихме в 3 стих. Бог
„иска да се спасят всичките човеци"
(Езек. 33:11; Йоан 3:16; 2 Петр. 3:9). Сле-
дователно ние трябва да се молим за
всички човеци от всички краища на зе-
мята.
Тук са представени съвсем ясно боЖес-
твената и човешката страна на спасе-
нието. Първата половина на стиха ни
казва, че човекът трябва да бъде спасен.
Глаголът е в страдателен залог. Това
означава, че той не моЖе да се спаси сам,
а трябва да бъде спасен от Бога. Това е
боЖествената страна на спасението.
За да бъде спасен, човекът трябва да
дойде до познанието на истината. Бог
не спасява хората против тяхната воля.
Той не иска да насели небето с бунтовни
поданици. Човекът сам трябва да дойде
при Този, Който казва „Аз съм Пътят и

285

1 TuMomeü 2

Истината, и Животът." Това е човеш-
ката страна на спасението.
Нека да подчертаем обаче, че този
стих не проповядва универсално спасе-
ние. Въпреки че Бог иска да се спасят
всичките човеци, не всички човеци ще
бъдат спасени. Първоначално Божията
воля не е била децата на Израел да се ски-
тат из пустинята в продължение на
тридесет и осем години, но въпреки
това те са се скитали. Бог е позволил да
стане така, но това не е бил пътят на
благословението, което е било Негово-
то първоначално намерение.
2:5 Връзката между този и предходни-
те стихове не е съвсем ясна, но идеята
може би е следната: Бог е един; следова-
телно Той е Бог на всички човеци. Зато-
ва и молитвата за всички човеци трябва
да бъде отправена към Него. Като един
Бог Той иска спасението на всички чове-
ци. Ако Той беше един от много богове,
щеше да се интересува само от своите
собствени поклонници.
И второ, „има ...един Ходатай меЖду
Бога и човеците...". След като това е
така, нито един човек не може да дойде
при Бога по някакъв друг начин. Хода-
таят е посредник или арбитър, който
може да застане между две страни и да
се съобщава и с двете. Чрез Христос,
Който е и Човек, Бог може да се прибли-
жи до човека и да му предложи прощение
на греховете. Вследствие на това всеки
жалък грешник може също да се прибли-
жи до Бога и да не бъде отхвърлен от
Него по никакъв начин.
Павел нарича Този Посредник „Човека
Христос Исус". Това наименование не
отрича божествеността на Господ
Исус. За да бъде Посредник мезкду Бога
и човеците, Христос Исус трябва да
бъде както Бог, така и Човек. Господ
Исус е Бог още от вечността, но Той е
станал Човек в яслите във Витлеем. Той
представлява цялото човечество, фак-
тът, че Той е както Бог, така и Човек,
се вижда в името Христос Исус. Хрис-
тос представя Господ като Божия По-

мазаник, Месия, а Исус е името, което
Му е било дадено по време на въплъще-
нието.
Този стих съдържа едно решително
опровержение на учението, което е тол-
кова често срещано днес и което казва,
че посредници между Бога и човека мо-
гат да бъдат благословената Мария или
ангелите, или светиите. Има само един
Посредник и Неговото име е Христос
Исус.
5 cm. обобщава посланията на СЗ и на
НЗ. Посланието на СЗ, поверено на Из-
раел, е: има само Един Бог. Посланието
на НЗ, поверено на църквата, е: има само
един Посредник. Също както Израел се
провали в своята отговорност, като се
поклони на идоли, така и формалната
църква се провали в своята отговор-
ност, като въведе други посредници —
Мария, светиите, свещениците и пр.
2:6 И така, ударението в този пасаж
пада върху истината, че Бог желае спа-
сението на всички човеци. Това се вижда
по-нататък от факта, че Христос Исус
е дал Себе Си откуп за всички. Отку-
път е цена, която се плаща, за да се ос-
вободи или да се пусне на свобода някой
човек. Забележете, че този откуп е да-
ден за всички. Следователно делото на
Господ Исус на кръста на Голгота е дос-
татъчно за спасението на всички греш-
ници. Това обаче не означава, че всички
хора ще бъдат спасени, тъй като за спа-
сението на един човек е необходимо и
съгласието на собствената му воля.
Този стих е един от многото, които
казват, че смъртта на Христос има за-
местителна стойност. Той е умрял за-
ради Всички. Но дали всички ще я прие-
мат, е друг въпрос, факт е, че изкупи-
телното дело на Христос е достатъчно
голямо по стойност за всички.
Изразът „като своевременно свиде-
телство" означава, че заместителната
смърт на Христос е трябвало да бъде
дадена на определеното за това време.
Същият Този Бог, Който желае спасени-
ето на всички човеци и е осигурил пътя

286

1 TuMomeö 2

за спасението на всички, е наредил така,
че посланието на евангелието да излезе
във века, в който Живеем. Всичко това
има за цел да покаЖе огромния копнеЖ
от страна на Бога да благослови цялото
човечество.
2:7 Като последна изява на Желанието
на Бога за спасението на всички човеци е
поставянето на Павел за проповедник
и апостол на езичниците. И тогава, как-
то и сега, езичниците са съставлявали
по-голямата част от населението на
света. Следователно апостолът не е
бил изпратен до една малка част от чо-
вечеството като например 1одейския на-
род, а до езическите народи.
Тук Павел говори за себе си като за
проповедник, апостол и учител.„Пропо-
ведник" означава буквално вестоносец
или глашатай на евангелието. ЗадълЖе-
нията на апостола са малко по-широки:
той не само проповядва евангелието, но
и основава църкви, наставлява местни-
те събрания по въпросите за реда и дис-
циплината и говори с власт като един,
който е изпратен от Господ Исус Хрис-
тос. Учителят разяснява БоЖието сло-
во по такъв начин, че да бъде разбрано
от хората.
За да подчертае още повече значение-
то на това, което казва, Павел потвър-
Ждава правото си да бъде учител на
езичниците с думите „говоря истина-
та 6 Христос, не лъЖа"*. Думите „във
вярата и истината" моЖе би описват
верния и честен начин, по който апосто-
лът извършва своето учителско слуЖе-
ние, но по-вероятно е да описват съдър-
Жанието на неговите поучения. Това ще
рече, че той поучава езичниците за неща,
засягащи вярата и истината.
В. Относно мъЖете и Жените
(2:8—15)
2:8 Темата за обществената молитва
отново е възобновена, като този път
* В текста на Библията от 1924 г. изразът „В
Христос" е изпуснат неправилно. — Бел. на
преВ.

Вниманието ни се насочва към онези, ко-
ито трябва да водят БоЖиите хора в
молитва. Началната дума „искам" изра-
зява активното и боговдъхновено Жела-
ние на Павел във връзка с този въпрос.
На оригиналния език на НЗ има две
думи, които могат да се преведат като
„мъЖе". Едната дума означава човечес-
твото като цяло, докато другата озна-
чава „мъЖе" като единия от двата пола.
Тук е използвана втората дума. Настав-
лението на апостола е обществената
молитва да бъде водена от мъЖете, а не
от Жените, и то от всичките мъЖе, а не
само от старейшните.
Изразът „на всяко място" моЖе да оз-
начава, че всеки отделен християнин
моЖе да се моли по всяко време независи-
мо къде се намира. Но тъй като тук се
засяга главно въпросът за общата мо-
литва, този стих би било по-добре да се
разбира като указание за събранията, в
които присъстват и мъЖе, и Жени—то-
гава онези, които водят молитвата,
трябва да бъдат мъЖете, а не Жените.
МъЖете, които се молят на общест-
вени места, трябва да отговарят на
три изисквания. Първо те трябва да из-
дигат свети ръце. Ударението тук пада
не толкова върху физическото полоЖе-
ние на ръцете на този, който се моли,
колкото на Вътрешния му Живот. Него-
вите ръце трябва да бъдат свети. Ръце-
те тук говорят В преносен смисъл за це-
лия начин на Живот на вярващия. Второ,
те не трябва да бъдат „гневни". Това
показва колко непоследователно би било
да стане да се моли за другите човек,
който лесно става Жертва на гневни из-
блици. И трето, те трябва да правят
това без съмнение*. Това моЖе да озна-
чава, че те трябва да имат вяра в спо-
собностите и готовността на Бога да
чува и отговаря на молитви. Бихме мог-
ли да обобщим тези изисквания, като ка-
Жем, че човек трябва да показва сВя-
* Този преВод е по-праВилен от „препирни". —
Бел. на преВ.

287

1 Тимотей 2

mocm u чистота no отношение на себе си,
л1обоВ и мир по отношение на другите и
безрезервна Вяра по отношение на Бога.
2:9 След като е обсъдил личните изис-
квания към мъжете, които Водят обща-
та молитва, апостолът сега се обръща
към онова, което трябва да характери-
зира Жените, които се намират в събра-
нието в такива случаи. Най-напред той
казва, че те трябва да се обличат
скромно, със срамеЖливост и целомъд-
рие. Джон Кризостъм дава следното из-
черпателно определение на понятието
„скромна премяна":
„И така, какво облекло люЖе да се на-
рече „скролта премяна"? Скромната пре-
мяна е такова облекло, което покрива
тялото напълно и прилично, без никакви
излишни украшения, защото едното е
благопристойно, а другото не е. Тогава
какво? Вие отивате ли да се молите на
Бога със слоЖна прическа и златни укра-
шения? Да не би да отивате на бал? Или
на сватба? Или на карнавал? На такива
места скъпите украшения могат да изг-
леждат напълно в реда на нещата; тук
обаче няма място за нито едно от тях.
Вие сте дошли да се молите, да поискате
прошка за вашите грехове, да се покаете
за вашите престъпления, да умолявате
Господа... Махнете този фалш!"6
Скромността означава, че жените
трябва да избягват всичко, което носи
срам. Тя съдържа идеята за умереност и
приличие. Целомъдрието пък означава,
че жената трябва да бъде въздържана в
облеклото. От една страна, тя не тряб-
ва да привлича вниманието към себе си,
като носи модерни и ярки дрехи, които
биха могли да предизвикат възхищение
или дори завист от страна на Божиите
поклонници, а от друга — тя трябва да
избягва да носи дрехи, които са изпокъса-
ни или старомодни. Писанието ни насър-
чава да водим една умерена, средна поли-
тика по отношение на облеклото.
Някои крайности, които трябва да се
избягват, са плетената коса, златото,
бисерите и скъпите дрехи. Плетената

коса не изклк>чва непременно сплитане-
то на косата на обикновени плитки, ко-
ито могат да бъдат съвсем скромно
нещо, а no-скоро украсяването на глава-
та със сложни и показни прически. Носе-
нето на бижута и скъпи дрехи като на-
чин за самоизтъкване е определно непод-
ходящо по време на молитва.
2:10 Този стих ни казва коя женска ук-
раса е положителна. Украсата, която
прилича на Жените, изповядващи благо-
честието, са добрите дела. Такава „пре-
мяна" не отвлича вниманието на други-
те от общението с Бога, а го насърчава.
Освен това тя не предизвиква завист
или ревност в лошия смисъл на тези
думи, а само подтиква другите да след-
ват същия пример. Добрите дела са важ-
на тема в пастирските Послания и обра-
зуват едно много необходимо равновесие
с темата за здравото учение.
2:11 Що се отнася до поведението на
Жената по време на обществените съб-
рания на църквата, тя трябва да се учи
мълчаливо с пълно подчинение. Това съ-
ответства и на съдържанието на оста-
налото Писание по този въпрос (1 Кор.
11:3—15; 14:34,35).
2:12 Когато Павел казва „А на Жена-
та не позволявам да поучава", той гово-
ри като един, който е вдъхновен от
Бога. Тези думи не изразяват личните
предубеждения на Павел, както смятат
някои, а са нареждане на Бога, Който каз-
ва, че жените не могат да имат общес-
твено служение на учители в църквата.
Има едно-единствено изклктение и то е,
че жените могат да поучават деца (2
Тим. 3:15) и млади жени (Turn 2:4). Също
така жената не трябва да владее над
мъЖа. Това означава, че тя не трябва да
упражнява господство над мъжа, а
трябва да бъде мълчалива. Може би е
добре да добавим, че казаното в послед-
ната част на този стих не се отнася
само до местното събрание, фактът, че
водещата роля принадлежи на мъжа, а
жената заема мястото на подчинение-
то, е основен принцип в Божиите взаи-

288

1 TuMomeü 2

моотношения с човека. Toßa ß никакъв
случай не означава, че Жената е по-низша
от мъЖа. То обаче означава, че властта
или господството на Жената над мъЖа е
нещо, което се противопоставя на Бо-
Жията воля.
2:13 За доказателство на това твър-
дение Павел най-напред използва приме-
ра със сътворението на Адам и Еба:
„...първо Адам бе създаден, а после Ева."
Редът на сътворението е особено ваЖен.
Създавайки първо мъЖа, Бог показва на-
мерението Си, че мъЖът трябва да бъде
главата — този, който трябва да води,
този, който трябва да има властта над
Жената, фактът, че Жената е била съз-
дадена след мъЖа, показва, че тя трябва
да бъде подчинена. Основавайки своя ар-
гумент на реда на сътворението, Павел
изкл1очва всякаква мисъл, че проблемът
за ролята на Жената е проблем само на
местната църква.
2:14 Второто доказателство е свър-
зано с влизането на греха в човешката
раса. Вместо да се обърне направо към
Адам, змията е отишла със своите изку-
шения и лъЖи най-напред при Ева. Според
БоЖието намерение Ева не е трябвало
да действа самостоятелно. Вместо
това тя си е позволила да бъде измаме-
на от Сатана и е паднала 6 престъп-
ление.
В тази връзка е добре да се отбелеЖи,
че някои лъЖеучители днес обичат да по-
сещават домовете, когато има най-го-
ляма вероятност съпругата да е сама,
т. е. когато съпругът е на работа.
„И Адам не се излъга." ИзглеЖда, че
Адам е съгрешил, така да се каЖе, с от-
ворени очи. Има хора, които мислят, че
когато е видял, че Жена му вече е падна-
ла в грях, Адам е съгрешил от солидар-
ност с нея. Но Писанието не казва така.
То просто казва, че Жената е била изма-
мена, а Адам не е бил измамен.
2:15 Това е един от най-трудните сти-
хове в пастирските Послания, за който
са били предлоЖени много обяснения. Ня-
кои смятат, че това е едно просто обе-

щание от Бога, че християнката майка
ще се спаси от смъртта чрез физическия
акт на рагкдането. Но това не моЖе да
бъде така, тъй като много благочести-
ви и верни християнки са умрели по вре-
ме на раЖдане на нов Живот. Други смя-
тат, че под „чадородието" трябва да
разбираме раЖдането на Месия и че Же-
ните се спасяват чрез Един, Който е бил
роден от Жена. Това обяснение също
трудно моЖе да отговори на смисъла на
стиха, тъй като и мъЖете се спасяват
по същия начин. Едва ли някой моЖе ра-
зумно да предполоЖи, че Жената получа-
ва вечно спасение заради това, че става
майка. Това би било спасение чрез дела, и
то дела от най-необикновено естество!
Ние бихме предлоЖили следното обяс-
нение като най-разумно тълкуване на па-
саЖа. Първо, в този контекст спасение-
то не се отнася до спасението на душа-
та на Жената, а до спасението на поло-
жението й в църквата. От това, което
Павел току-що е казал в тази глава, у ня-
кои хора би могло да се създаде впечат-
лението, че за Жената няма място в Бо-
Жиите цели и намерения, че нейната роля
е сведена до нула. Затова Павел опровер-
гава тази представа. Вярно е, че за Жена-
та не е определено обществено слуЖение
в църквата, но това не означава, че тя
няма никакво ваЖно слуЖение. Бог е на-
редил така, че мястото на Жената да
бъде вкъщи, като й е дал слуЖението да
отглеЖда деца за почест и слава на Гос-
под Исус Христос. Помислете само за
майките на водачите в християнската
църква днес! Тези Жени никога не са се из-
качвали на обществена платформа, за да
проповядват благовестието, но възпи-
тавайки децата си за Бога, те наистина
са били спасени по отношение на тяхно-
то полоЖение и принасянето на плод за
Бога.
Лили казва следното:
„ Тя ще бъде спасена от резултатите на
греха и щемоЖеда има полоЖение на Вли-
яние в Църквата, като приеме естестве-
ното си предназначение на съпруга и май-

289

1 TuMomeü 2,3

ka, при условие че това отдаване е подк-
репено и от плода на осветения христи-
янски характер. "7
На moßa място някои биха могли да по-
питат: „А kakßo ще стане с онези Лени,
които никога не се омъЖват?" Отгово-
рът е, че ß този пасаЖ Бог разглеЖда
Въпроса за Жените като цяло. ПоВечето
Жени християнки се омъЖВат и раЖдат
деца. Що се отнася до изклкоченията, за
тях има много други полезни слуЖения,
които обаче също не Вклк>чВат общест-
вено поучение или упраЖняване Власт над
мъЖете.
Обърнете внимание на подчинително-
то изречение В края на 15 cm.: „...тя ще
се спаси чрез чадородието, ако пребъ-
дат във вяра, в л!обов и в святост с це-
ломъдрие." Това обещание не е безуслов-
но. Идеята тук е, че ако мъЖът и Жена-
та бъдат последователни В християнс-
кото свидетелство, ако те почитат
Христос вкъщи и Възпитават децата си
в страх от Господа и Вслушване В Него-
вите наставления, тогава полоЖението
на Жената ще бъде спасено. Но ако ро-
дителите Живеят безгриЖен и светски
Живот и пренебрегват възпитанието на
децата си, тогава тези деца могат да
бъдат загубени за Христос и за църква-
та. В такъв случай Жената не получава
онзи престиЖ, който Бог е определил за
нея.
Нека никой да не мисли, че понеЖе слу-
Жението на Жената е скрито у дома, то
е по-маловаЖно от общественото слу-
Жение. На английски език има една мно-
го вярна поговорка: „Ръката, която лк>
лее л1олката, управлява света." В един
бъдещ ден на Христовото съдилище ще
се разглеЖда верността, а това е нещо,
което моЖе да се показва както на амво-
на, така и у дома.
В. Относно старейшините и
дяконите (3:1—13)
3:1 Второто споменаване на израза „вяр-
но е това слово" в Първото послание
към Тимотей е свързано с работата на

епископите В местната църква. Еписко-
път е християнин със зрял опит и разби-
ране, който полага благочестиви гриЖи
за духовния Живот на местното събра-
ние. Той не Властва над БоЖието наслед-
ство като господар, а го Води чрез своя
духовен пример.
Днес „епископът" е църковен слуЖи-
тел, който упраЖнява власт над много
местни събрания. Навсякъде в НЗ обаче
се говори за няколко епископи, които ра-
ботят в една църква (Деян. 14:23; 20:17;
Фил. 1:1; Як. 5:14).
Епископ е същото като надзорник. Ду-
мата, преведена тук като „епископ", в
Деяния 20:28 е преведена като „надзор-
ник"*. Епископът или надзорникът е съ-
щото като старейшината. Същите
мъЖе, които са наречени „старейшини" *
в Деяния 20:17, са наречени „надзорни-
ци"* в Деяния 20:28 (както и 6 Turn 1:5 и
1:7). Старейшините са същото като
презвитерите, тъй като думата „ста-
рейшина" е превод на гръцката дума
„presbuteros". Следователно всички тези
думи—„епископ", „надзорник", „старей-
шина" и „презвитер" — се отнасят до
една и съща слуЖба.
Всъщност думата „старейшина"
(presbuteros) се използва като название на
някой по-възрастен човек, който не е
непременно водач в църквата (1 Тим. 5:1,
на гр. ез.), но в повечето други случаи
„старейшина" означава човек, признат в
местната църква като един, който по-
лага пастирска гриЖа за БоЖиите хора.
НЗ говори за епископи или старейшини
Във Всяка местна църква (фил. 1:1). Би
било неточно обаче, ако каЖем, че една
църква не моЖе да съществува без епис-
копи. От Turn 1:5 става ясно, че в Крит
е имало млади църкви, в които все още не
е имало признати старейшини.
Само Светият БоЖий Дух моЖе да
направи от един човек старейшина. Това
ни показва текстът в Деяния 20:28. Све-
тият Дух влага в сърцето на един човек
* Според НВПБКДзк. — Бел. на преВ.

290

1 TuMomeu 3

Желанието ga носи този moßap и го снаб-
дява с Всичко необходимо за тази ВаЖна
работа. Не е възмоЖно чоВек да стане
епископ Вследствие на гласуване или ръ-
кополагане. Местното събрание носи
отговорността да разпознае онези мъЖе
в него, които Вече са направени старей-
шини от Бог Свети Дух (1 Сол. 5:12,13).
Вярно е, че в Turn се говори за определя-
не на старейшини, но тук заръката „да
поставиш презвитери" означава просто,
че Turn трябва да отдели онези мъЖе, ко-
ито вече са показали качества на ста-
рейшини. По онова време християните
не са имали НЗ В напечатан вид, така
както ние го имаме днес. Затова те не са
знаели какви точно са изискванията за
старейшините. Затова Павел изпраща
при тях Turn със заръката да отдели оне-
зи мъЖе, които вече са издигнати от Бо-
Жия Дух за това дело.
Признаването на старейшините от
местното събрание моЖе да има съвсем
неформален характер. Често пъти хрис-
тияните инстинктивно знаят своите
старейшини, тъй като вече са запозна-
ти с качествата на старейшните от
1 Тимотей 3 и Turn 1. От друга страна,
признаването на старейшините моЖе да
представлява и една по-формална проце-
дура. За тази цел моЖе да се свика специ-
ално събрание на местната църква. В
такива случаи обикновено най-напред се
прочитат и обясняват съответните
текстове от Писанието, след което
християните от местното събрание по-
сочват кои мъЖе са старейшините в
това събрание. Накрая имената на ста-
рейшините се съобщават пред цялото
събрание. Ако църквата няма способни
старейшини, тогава единственото раз-
решение е молитвата пред Господа за из-
дигане на такива мъЖе през следващите
месеци.
Писанието не посочва изрично някакъв
определен брой на старейшините в мес-
тната църква, макар че за тях навсякъ-
де се говори в множествено число. Оче-
Видно този брой зависи от това колко

мъЖе ще откликнат на водителстВото
на Светия Дух за старейшинстВо.
„Ако се ревне някому enuckoncmßo,
добро дело Желае." Днес съществува
една тенденция, според която на епис-
копството се гледа като на висок църко-
вен пост, изискващ малка или никаква
отговорност, докато тук виЖдаме, че
всъщност надзорничеството е смирено
слуЖение сред БоЖиите хора; то дори е
наречено „дело".
3:2 В пасаЖа от 2 до 7 cm. се изреЖдат
качествата, на които трябва да отго-
варя епископът. В него се изтъкват че-
тири главни предпоставки: личен харак-
тер, свидетелството на семейството,
учителски наклонности и Жизнен опит.
Това са БоЖиите норми за всички, които
искат да упраЖняват духовно водачест-
во в местната църква. Днес има някои
хора, които казват, че никой не моЖе да
отговори на тези изисквания, но това не
е вярно. Такъв един аргумент лишава
Святото Писание от авторитет и поз-
волява епископските места да се заемат
от хора, които никога не са били подгот-
вени за това от Светия Дух.
„Прочее епископът трябва да бъде
непорочен." Това означава, че епископът
не трябва да дава повод за никакво сери-
озно обвинение. Тук не се казва, че той
трябва да бъде безгрешен, а „непорочен".
Ако той извърши някаква грешка, тряб-
ва да се покае за нея както пред Бога,
така и пред човеците. Той трябва да
бъде безукорен, като не само има нео-
петнено име, но го и заслуЖава.
Второ, епископът трябва да бъде
„мъЖ на една Лена". Това изискване се
разбира по няколко начина. Според някои
то означава, че епископът трябва да
бъде семеен човек. Техният аргумент е,
че неЖененият мъЖ няма необходимия
опит за решаването на семейни пробле-
ми, когато такива се появят. Ако тоВа
изискване наистина означава, че еписко-
път непременно трябва да бъде Женен,
то по същата логика значението на 4 cm.

291

1 TuMomeü 3

би трябвало да е, че епископът задълЖи-
телно трябва да има и деца.
Други смятат, че „мъгк на една Лена"
означава, че ако първата Жена на един
епископ умре, той няма право да склк>чи
втори брак. Това е твърде ограничено
тълкуване, което би могло да хвърли
сянка върху светостта на семейната
връзка8.
Според трети изразът означава, че
епископът не трябва да бъде разведен.
Това тълкуване заслуЖва внимание, ма-
кар че едва ли моЖе да се приеме за изчер-
пателно.
Четвърти смятат, че епископът не
трябва да бъде обвинен в каквато и да
било невярност или нередност по отно-
шение на брака. Неговият морал трябва
да бъде извън всякакво съмнение. Това е
вярно независимо от всичко останало,
което моЖе да означава този текст.
И според едно последно обяснение този
израз означава, че епископът не трябва
да има повече от една Жена. Това обясне-
ние моЖе да ни се струва много странно,
но то има значителни достойнства.
Днес на мисионерското поле се случва
много често да се спаси някой, който има
полигамен брак. Така например моЖе да
се окаЖе, че по време на своето обръще-
ние той има четири Жени. Впоследствие
този човек поЖелава да се кръсти и да
бъде приет в местната църква. Какво
трябва да направи мисионерът в такъв
случай? Според мнението на някои мъ-
Жът трябва да се откаЖе от три свои
Жени. Тогава ние бихме попитали от кои
точно Жени трябва да се откаЖе той?
Той моЖе да обича и четирите си Жени и
да е осигурил дом и на четирите. Но да
речем, че се откаЖе от три от тях и те
останат без никакви средства за преЖи-
вяване, тогава какво ще правят? Явно
някои от тях ще бъдат принудени да
проституират, за да преЖивеят по няка-
къв начин. БоЖието разрешение на един
проблем никога не моЖе да бъде свърза-
но с даване път на още по-теЖки грехо-
ве. Християнските мисионери в такива

страни решават проблема, като позво-
ляват на мъЖа да бъде кръстен и приет
в местната църква, без обаче да моЖе да
бъде старейшина, докато има повече от
една Жена.
„Самообладан" означава „ВъздърЖан".
Епископът трябва да моЖе да се владее
не само в яденето и пиенето, но и да из-
бягва крайности в духовните неща.
„Разбран"* означава сериозен, искрен,
проницателен и благоразумен, а не вя-
търничав или лекомислен. Той разбира,
че както „умрели мухи правят мирото
на мировареца да вони и кипи, така и мал-
ко безумие покварява онзи, който е ува-
Жаван за мъдрост и чест" (Екл. 10:1).
Епископът трябва да бъде „порядъ-
чен", т. е. да бъде подреден в своите на-
вици.
„Гостолк)би8" означава човек, който
обича да приема непознати. Неговият
дом трябва да бъде отворен както за
спасени, така и за неспасени и той тряб-
ва да се стреми да бъде благословение за
всички, които остават под неговия пок-
рив.
Старейшината трябва да бъде „спосо-
бен да поучава". Когато посещава хора с
духовни проблеми, той трябва да моЖе
да се обърне към Писанието и да обясни
каква е БоЖията воля по тези въпроси.
Трябва да моЖе да храни БоЖието ста-
до (1 Петр. 5:2) и да използва Писанието,
за да обори онези, които внасят лъЖ\и-
ви учения (Деян. 20:29—31). Това не озна-
чава, че епископът задълЖително тряб-
ва да има дарбата на учител. Но той
трябва да е в състояние да излага докт-
рините на вярата и правилно да анализи-
ра Словото на Истината, като прави
това с готовност и Жар както в отдел-
ните домове, така и в събрането.
3:3 Изразът „не навикнал на пияни
разправии" означава „не пристрастен
към алкохолни питиета". Епископът не
трябва да бъде човек, който има сла-
* На английски „sober-minded" — сериозен,
здраВомислещ, трезВомислещ. — Бел. на преВ.

292

1 TuMomeü 3

бост към виното, и поради това често
предизвиква скандали или разправии.
„Не побойник" означава, че този човек
не обича да използва физическо насилие
спрямо други хора. Така например, ако
той е господар, никога не би ударил своя
слуга.
Думите „не алчен за пари" липсват в
някои древни ръкописи* но присъстват
в текста на повечето ръкописи9. Лкюов-
та към парите носи зли плодове както в
църквата, така и в света.
Старейшината трябва да бъде „кро-
тък". За да работи в църквата, той се
нуЖдае от търпение, самообладание и
дух на отстъпчивост.
Той не трябва да бъде „крамолник"—
побойник и заядлив човек, който вдига
скандал за най-малкото нещо. Той не
трябва да дърЖи на своите собствени
права, а да е уравновесен и сговорчив.
Епископът не трябва да бъде „сребро-
л1обец", не трябва да обича парите. Тук
ударението пада върху „не... обича". Той
трябва да е загршкен най-вече за духов-
ното благо на БоЖиите хора и да не се
Влияе от нездравия стремеЖ към мате-
риално забогатяване.
3:4 За да бъде признат за надзорник,
един мъЖ трябва да моЖе да управлява
добре собствения си дом, като дързки
децата си 6 послушание. Това изискване,
разбира се, е валидно само дотогава, до-
когато децата на този човек Живеят
при него. След като напуснат неговия
дом и създадат свои семейства, ВъзмоЖ-
ността за показване на такова подчине-
ние автоматично отпада. Ако един мъЖ
управлява добре своя си дом, той труд-
но моЖе да изпадне в крайност и да по-
каЖе както неподходяща грубост, така
и прекалена снизходителност.
3:5 Този аргумент е ясен. Ако човек не
показва умение да управялва собствения
си дом, как би могло да се очаква от него,
че ще моЖе да се гршки за БоЖията
* Както и В Библията на бълг. ез. от 1924 г. —
Бел. на npeß.

църква? В неговия дом броят на хората
е сравнително малък. При това те са му
роднини и повечето от тях са по-млади
от него. Но в църквата броят на хората
е значително по-голям и освен това неп-
рекъснато расте, при това всеки от тях
има различен характер. Очевидно, ако
един човек не е годен да управлява в един
по-тесен кръг, той няма да бъде спосо-
бен да прави това и в по-широк.
Пети стих е особено ваЖен, защото ни
дава определение на работата на стра-
рейшините. И така, задачата на старей-
шината е да се гршки за БоЖията цър-
ква. ЗабелеЖете, че тук не се казва да
„господства" над БоЖията църква. Ста-
рейшината не е нито деспот, нито дори
великодушен владетел, а един, който
води БоЖия народ както овчар води ов-
цете си.
В НЗ има само още едно място, къде-
то се използва думата „гриЖа се", и то
е в историята за добрия самарянин (Лука
10:34). Следователно старейшината,
който се гриЖи за БоЖията църква,
трябва да показва същата неЖна и съ-
чувствена загриЖеност, която показва
добрият самарянин към пострадалия от
разбойниците.
3:6 „...да не е нов във вярата..." Човек,
който наскоро се е обърнал към христи-
янството или който е нов във вярата, не
е годен да бъде епископ. Работата на
епископа изисква опит и познание във вя-
рата. Опасността за такъв човек е, че
моЖе да се възгордее и да падне под съ-
щото осъЖдане като дявола. „Същото
осъЖдане като дявола" е осъЖдането,
паднало върху самия Сатана заради него-
вата гордост. Той е поЖелал да застане
на едно много високо полоЖение, за кое-
то не е бил годен, и затова е паднал изк-
лктително ниско.
3:7 Епископът е човек, който трябва
да има добро име в обществото. Под
„външните" трябва да разбираме неспа-
сените хора. Без това добро име той ще
стане обект на обвиненията на хората
и лесно моЖе да падне в примката на дя-

293

1 TuMomeü 3

вола. Обвиненията могат да дойдат как-
то от страна на вярващите, така и от
страна на невярващите. Примката на
дявола е капанът, който Сатана поста-
вя за онези, чийто живот не съответс-
тва на тяхната изповед. Веднъж след
като улови хората в този капан, той ги
изважда на показ за подигравки, презре-
ние и неуважение.
3:8 След като изрежда изискванията за
епископите, апостолът се обръща към
изискванията за дяконите. Според НЗ
дяконът е просто един вярващ, който
служи. Обикновено дяконът е онзи, кой-
то се грижи за материалните нужди и
дела на местната църква, докато епис-
копът се грижи за духовния й живот.
Това разбиране за служението на дякони-
те се основава до голяма степен на па-
сажа в Деяния 6:1—5, където се говори за
определянето на мъже, които да се гри-
жат за всекидневното разпределяне на
средства за вдовиците в църквата. В
този пасаж съществителното „дякон"
не се използва, но във 2 cm. се използва не-
говата глаголна форма: „Не е добре ние
да оставим Божието слово и да прислуж-
ваме (буквално „дяконстваме") на тра-
пези."
Изискванията към дяконите са много
близки с изискванията към епископите,
макар и не толкова строги. Една забеле-
жителна разлика е това, че за тях не се
изисква да бъдат способни да поучават.
Дяконите трябва да бъдат сериозни,
изпълнени с достойнство и заслужаващи
уважение. Те не трябва да бъдат двуе-
зични, т. е. не трябва да говорят проти-
положни неща на различни хора или по
различно време. Те трябва да бъдат пос-
ледователни.
Дяконите не трябва да обичат много
вино. НЗ не забранява употребата на
вино за медицински цели или като питие
в страните, където водата е замърсена.
Но макар и умерената употреба на вино
да не е забранена, християнинът трябва
да има също така предвид как това може
да повлияе на неговото свидетелство.

Докато в някои страни употребата на
вино може изобщо да не навреди на него-
вото свидетелство, в други тя може да
се окаже спънка за невярващите. И така,
въпреки че употребата на вино е позво-
лена, тя може да се окаже нецелесъоб-
разна.
Дяконите не трябва да бъдат „лако-
ми за гнусна печалба". Както вече спо-
менахме, едно от задълженията на дяко-
на може да бъде грижата за финансови-
те средства на местната църква. Това
би могло да се окаже много голяма спън-
ка, ако този човек е алчен за пари, защо-
то може да се изкуши да вземе от тях.
Юда не е единственият касиер, който е
предал своя Господ за пари!
3:9 Дяконите трябва „да дърЖат с
чиста съвест тайната на вярата".
Това означава, че те трябва да показват
устойчивост в учението и вярата. Те не
само трябва да знаят истината, но и да
я живеят на практика. „Тайната на вя-
рата" е израз, който описва християнс-
ката вяра. Много от докрините на хрис-
тиянството са били пазени в тайна в пе-
риода на СЗ и са били открити по-късно
от апостолите и пророците на НЗ. Това
е причината, поради която тук се изпол-
зва думата „тайна".
3:10 Дяконите трябва най-напред да
бъдат изпитани, също както и еписко-
пите. Това означава, че те трябва да бъ-
дат наблЬдавани за известен период от
време и да им бъдат поверени някои
дребни задачи в местната църква. Кога-
то те докажат, че заслужават доверие
и че служат вярно, тогава могат да им
бъдат поверени и по-отговорни задачи.
„...и после да стават дякони..." или — ка-
зано по-просто — „...и после да слу-
жат...". Както и при епископите, ударе-
нието тук пада не толкова върху цър-
ковния пост, колкото Върху служенето
на Господа и на Неговия народ.
Винаги, когато един мъж покаже, че е
непорочен както в личния, така и В об-
щестВения си живот, той може да служи
като дякон. Определението „непороч-

294

1 Тимотей 3

ни" е свързано с moky-що изброените
изисквания.
МоЖе би тук е добре да споменем ня-
кои от служителите, които биха могли
да бъдат наречени дякони в местното
събрание. Това са човекът, който отго-
варя за финансите на събранието, също
така секретарят или онзи, който отго-
варя за кореспонденцията, и отговорни-
ците за реда.
3:11 Този стих явно се отнася за Лени-
те на дяконите или за Жените на еписко-
пите и дяконите. Жените на мъЖете,
които са приели да носят по-голяма от-
говорност в църквата, трябва да бъдат
верни Жени, които имат добро христия-
нско свидетелство и които помагат на
своите съпрузи във ваЖната им работа.
Трябва да каЖем обаче, че същата
тази дума моЖе да се преведе както
като „съпруги", така и като „Жени".
Второто значение ни кара да предполо-
Жим, че тук става въпрос за „Жените дя-
кони". В ранната църква е имало такива
Жени, което се виЖда от текста в Рим-
ляни 16:1 (където е използвана същата
дума като „дякон") в църквата в Кенх-
рея10.
Едно обяснение за вида слуЖение, кое-
то тези Жени са изпълнявали в църква-
та, е дадено в Римляни 16:2, където Па-
вел казва за фива, че „... е помагала на
мнозина, както и на самия мен".
И при двете тълкувания е вярно, че
тези Жени трябва да бъдат сериозни и
изпълнени с достойнство и разум. Те не
трябва да бъдат клеветници и да пре-
карват времето си в клЬкарстване по
адрес на другите, нито да разпространя-
ват лъЖливи и злобни слухове, които
имат за цел да опетнят имената на дру-
гите. Трябва да бъдат самообладани —
да могат да се владеят и да се въздър-
Жат.
И последно, те трябва да бъдат „Вер-
ни Въб всичко". „Верни във всичко" моЖе
би означава, че те трябва да бъдат не
само Жени, които са верни на християн-
ската вяра, но и Жени, на които моЖе да

се разчита, добросъвестни и отговорни.
Трябва да могат да оправдават личното
доверие на хората и да пазят семейни
тайни.
3:12 Апостолът отново се връща на
въпроса за дяконите. Най-напред той
уточнява, че всеки от тях трябва да
бъде мшк на една Лена. Във връзка с
това изискване, както и във връзка с по-
добното изискване към епископите от
2 cm., същата глава, са били предлагани
различни тълкувания. Тук е достатъчно
да се каЖе, че също като епископите дя-
коните трябва да имат безукорен бра-
чен Живот.
Те също трябва да управляват добре
децата си и домовете си. НЗ гледа на
грешките в това отношение като на не-
достатък в християнския характер.
Това не означава, че мъЖете трябва да
се дърЖат като тирани и господари, но
означава, че техните деца трябва да по-
казват послушание и да бъдат добро сви-
детелство за истината.
3:13 Твърдението „тези, които са слу-
Жили добре като дякони, придобиват
за себе си добро полоЖение", е потвърде-
но на практика от Живота на Филип и
Стефан. В Деяния 6:5 имената на тези
мъЖе са сред имената на седемте дяко-
ни, определени да отговарят за разпре-
делението на парите сред вдовиците в
църквата. Тъй като те показват вяр-
ност в това слуЖение, БоЖият Дух ги из-
дига на едно по-високо полоЖение, защо-
то по-нататък в Деянията на апосто-
лите виЖдаме, че Филип слуЖи като бла-
говестител, а Стефан — като учител.
По такъв начин добрата им работа
като дякони става основа те да бъдат
издигнати на по-високо слуЖение и да по-
лучат добро полоЖение в очите на мес-
тната църква. Един човек, който показ-
ва вярност при извършването на една
дори и много малка задача, скоро ще зас-
луЖи уваЖението на останалите и ще
бъде ценен като човек, на когото моЖе
да се разчита.

295

1 TuMomeu 3

ОсВен moBa Филип и Стефан получа-
Ват голямо дръзнобеиие във вярата в
Христос Исус, т. е. те получават голя-
ма сВобода В сВидетелстВото си за
Христос, В поучението и В молитвата.
ТоВа е осъществено на практика от
Стефан В неговото паметно обръщение
преди мъченическата му смърт.
Г.  Относно поведението в църквата
(3:14—16)
3:14 Апостолът пише Всичко това с на-
деЖдата, че ще види скоро Тимотей.
„Това" моЖе да Вкл1очВа не само казано-
то дотук, но и онова, което следва.
3:15 Павел признава Възможността да
закъснее или дори изобщо да не стигне до
Ефес. Всъщност никой от нас не знае
дали той изобщо е успял да се види от-
ново с Тимотей в Ефес. И така, В случай
че се забави прекалено дълго, апостолът
пише това, за да знае Тимотей как Вяр-
ващите трябва да се дърЖат в БоЖия
дом.
БоЖият дом тук е наречен „църквата
на Живия Бог, стълбът и основата* на
истината". По времето на СЗ Бог е оби-
тавал в скинията и в храма. Сега, във
времето на НЗ, Той обитава в църквата
или събранието на вярващите.
Църквата е също „...стълбът и осно-
вата на истината". Стълбът е нещо,
което се използва не само като укрепва-
що средство, но и като място за поста-
вяне на обявления на обществени места.
По този начин той моЖе да изпълнява и
една съобщителна функция. Църквата е
онази единица на земята, която Бог е из-
брал да оповестява и показва Неговата
истина. Тя е и основата на истината.
Тук „основата" има значението на осно-
вополагаща или поддърЖаща структура.
И така, този израз onucßa църквата
като нещо, на което е поверена защита-
та и поддръЖката на БоЖията истина.
3:16 ТоВа е един труден за разбиране
стих. Една от трудностите се състои
* ТоВа е праВилният npeßog. — Бел. на npeß.
296

Във връзката меЖду него и предишния
пасаЖ. Според едно от предположенията
В него е представена в умален вид исти-
ната, на която църквата е стълб и осно-
ва (15 cm.). Според друго той ни gaßa при-
мер и сила за благочестието, за което
ПаВел казВа, че е неразделна част от по-
ведението на вярващите В БоЖия дом.
ДЖ. Н. Дарби ни предлага следния комен-
тар:
„ Този пасаЖ се цитира или тълкува чес-
то като пасаЖ, който говори за тайна-
та на Божеството или за тайната на
Личността на Христос. Но той всъщ-
ност говори за тайната на благочестие-
то или за тайната, чрез която се получа-
ва всяко истинско благочестие —боЖес-
твения извор на всичко, което моЖе да
бъде наречено „благочестиво" в човека...
Благочестието произлиза от знанието
за въплъщението, смъртта, възкресение-
то и възнесението на Господ Исус Хрис-
тос... Така познаваме Бога и от пребъд-
ването в това знание идва благочестие-
то. "П
Когато Павел казва, че тайната на
благочестието е велика, той не подчер-
тава нейната тайнственост, а факта,
че непознатата преди това истина за
Личността и делото на Господ Исус е
изумително чудна и прекрасна.
„Бог12 биде изявен в плът" се отнася
до Господ Исус и по-точно до Неговото
въплъщение. Истинското благочестие
се е явило В плът за първи път при раЖ-
дането на Спасителя Във Витлеемските
ясли.
Има спор kakßo означава изразът „до-
казан* чрез Духа" — дали „доказан чрез
Своя Собствен човешки дух", или „дока-
зан чрез Светия Дух"? Ние смятаме, че
правилното значение е второто. Господ
Исус е бил доказан чрез Светия БоЖий
Дух при Неговото кръщение (Мат.
3:15—17), преобраЖение (Мат. 17:5), Въз-
кресение (Рим. 1:3,4) и Възнесение (Йоан
16:10).
* Или „опраВдан". — Бел. на npeß.

1 TuMomeü 3, 4

Той е бил „видян от ангели" при Него-
вото роЖдение, изкушение, агония В Гет-
симанската градина, Възкресение и въз-
несение.
От деня на Петдесетница досега Гос-
под Исус е „проповядван меЖду народи-
те". Това послание е стигнало не само до
еврейския народ, но и до най-далечните
краища на земята.
Изразът „повярвай в света" описва
факта, че почти от Всяко племе и народ
има хора, които са повярвали в Господ
Исус. Тук не се казва „повярвай от све-
та", а „повярван в света". Макар чеГос-
под Исус е проповядван по целия свят,
Той не е приет от целия сВят.
Обикновено се приема, че „възнесен в
слава" се отнася както до Възнесението
на Господ Исус В небето след извършва-
нето на делото на изкуплението, така и
до Неговото настоящо полоЖение там.
Винсент посочва, че този израз по-ско-
ро гласи „приет в слава". Това означава
„с придружаващите Го церемонии на сла-
ва или Величие, които ние свързваме с
приемането на някой триумфален заво-
евател".
Някои поставят този списък от съби-
тия в хронологичен ред. Така например
те казват, че „явен в плът" се отнася до
въплъщението на Христос; „доказан
(или оправдан) чрез Духа" — до Негова-
та смърт, погребение и възкресение; „ви-
дян от ангели" описва Неговото възне-
сение в небето; „проповядван меЖду на-
родите" и „повярван в света" са съби-
тия, които следват Неговото възнесе-
ние; и последно, „възнесен (или приет) в
слава" говори за един бъдещ ден, когато
всички изкупени от Христос ще бъдат
събрани, Възкресени от мъртвите и при-
ети с Него в слава. Според това мнение
едва тогава тайната на благочестието
ще бъде изпълнена.
Ние обаче не ВиЖдаме никаква причи-
на, която да налага тозихронологически
ред. Някои смятат, че този пасаЖ пред-
ставлява част от ранен християнски
химн. Ако е така, той много прилича на

нашата евангелска песен, известна под
заглавието „Един ден":
В Живота Си Той ме обичаше,
чрез смъртта Си Той ме спаси,
във гроба Си взе греховете ми
и завинаги ги прости.
Когато възкръсна, ми даде
оправдание чрез благодат
и един ден ще дойде, за да се яви
в слава на целия свят.
Чарлз X. Марш
IV. Отстъплението в църквата
(4:1—16)
А. Предупреждение срещу
неизбеЖното отстъпление (4:1—5)
4:1 Има два начина, по които моЖе да се
разбира изричното говорене на Духа.
Първият е, че това, което Павел се гот-
ви да каЖе, му е било дадено чрез боЖес-
тВено откровение. И вторият — че В
цялото Писание, и особено в НЗ, се каз-
ва изрично, че по-късните времена ще се
характеризират с отстъпление от вя-
рата.
„Послешните времена" са „по-късни-
те" или „следващите" времена. Това са
онези Времена, които ще дойдат след
Времето, по което пише апостолът.
„...някои ще отстъпят от вярата..."
Местоимението „някои" е характерна
дума за Първото послание към Тимотей.
фактът, че тези хора отстъпват или
отпадат от вярата, не означава, че те
някога са били спасени, а че са били хрис-
тияни само на думи. Те са знаели за Гос-
под Исус Христос и са чули, че Той е един-
ственият Спасител. Известно време
дори са изразявали Желание да Го след-
ват, но след това са отстъпили от Вя-
рата.
Човек едва ли моЖе да чете този па-
саЖ, без да си помисли за лъЖливите кул-
тови двиЖения от наши дни. Тук е опи-
сан много точно начинът на разпрост-
ранение на тези лъЖливи системи. Една
голяма част от техните членове е със-
тавена именно от хора, които преди

297

1 TuMomeü 4

moßa са посещавали някои така нарече-
ни „християнски църкви". МоЖе би за из-
вестен период от Време тези църкви са
стояли твърдо във вярата, но след това
са се отклонили от здравото учение и са
започнали да проповядват едно социално
евангелие. Тогава са се появили и култо-
вите учители, които са им предлоЖили
едно „по-полоЖително" евангелие и по
този начин са уловили в мреЖите си оне-
зи, които са изповядвали Христос само
на думи.
Тези именно хора с готовност слушат
и се съгласяват с измамни духове и де-
монични учения. Изразът „измамител-
ни духове" е изполван в преносен смисъл
и описва говоренето на лъЖеучителите,
в които обитават зли духове и които
мамят лековерните.
Бесовските учения не са учения за бе-
сове или демони, а учения, които са вдъх-
новени от демони или чийто източник е
в света на демоните.
4:2 Лицемерието предполага носенето
на маска. Това е също една много харак-
терна черта на последователите на кул-
товите двиЖения! Тези хора правят вся-
какви опити да скрият своята истинс-
ка самоличност. Те не искат хората да
познават истинската същност на сис-
темата, която представляват. Много
често те използват за маскировка биб-
лейски термини и християнски химни.
Тези хора са не само лицемери, но и лъЖ-
ци. Тяхното учение не е според истината
на БоЖието слово. Те много добре знаят
това и съвсем съзнателно мамят хо-
рата.
Тяхната съвест е прегоряла*. МоЖе
би, когато са били млади, тези хора са
имали чувствителна съвест, но толкова
често са заглушавали гласа и, като са
съгрешавали против светлината, че тя
е станала съвсем глуха и безчувствена.
Те Вече не изпитват никакви угризения,
макар и да знаят, че се противопоста-
* Или „притъпена с помощта на нагорещено
Желязо" според НВПБКДЖ. — Бел. на преВ.

вят на БоЖието слово и проповядват
неща, които не са истина.
4:3 Този стих ни посочва две от учени-
ята на демоните. Първото е това, кое-
то забранява Женитбата. То се проти-
поставя пряко на БоЖието слово. Бра-
кът е бил постановен от Самия Бог, и
то преди Влизането на греха в света. В
брака като такъв няма нищо несвято,
затова, когато лъЖеучителите забраня-
ват Жененето, те нападат БоЖията на-
редба.
Пример за такова учение е законът,
който забранява на някои свещеници и
монахини да се Женят. Още по-явно оба-
че този стих засяга учението на спири-
тистите, което проповядва така наре-
чения брак на основата на „духовен афи-
нитет". Те „презират нормалния брак и
подмамват мъЖете и Жените да напус-
нат законните си партньори и да влизат
в несвети и незаконни връзки с хора, към
които изпитват „духовно Влечение". Тук
бихме могли да споменем и отношение-
то към брака на двиЖението „християн-
ска наука". Неговата основателка Мисиз
Еди, която е имала три брака, пише след-
ното:
„Докато хората не осъзнаят, че Бог е
Баща на Всички, бракът ще продълки да
съществува... Майчинството, което ня-
кога беше твърдо установен факт, тряб-
ва да загуби своята привлекателност. "13
Второто бесовско учение проповядва
въздържането от някои ястия. Това
учение също се среща сред спиритисти-
те, които смятат, че яденето на Живо-
тинска плът пречи на човека да се свър-
зва с духовете. Освен тоВа теософите
и хиндуистите изпитват уЖас при Жер-
тването на какъвто и да било Живот,
тъй като вярват, че душата на човека
се прераЖда и продълЖава да Живее В тя-
лото на Животно или на някое друго съ-
щество.
Местоимението „които" моЖе да се
отнася както до „Жененето", така и до
„ястия". И gßeme са създадени от Бога,
за да ги употребяваме с благодарение.

298

1 TuMomeu 4

ОсВен moßa me не са създадени само за
„обикновените" хора, а за „ония, които
Вярват и разбират истината".
4:4 „Всяко нещо (или Всяко създание),
създадено от Бога, е добро". Както яс-
тията, така и бракът са неща, създаде-
ни от Бога, и не трябва да се отхвърлят
... стига да се приемат с благодарение.
Бог е постановил брака за размножава-
нето на човешкия ЖиВот (ВЖ. Бит. 1:28)
и е дал храната за поддърЖане на ЖиВо-
та (Бит. 9:3).
4:5 БоЖието слово освещава (или от-
деля) както храната, така и брака, за да
бъдат използвани от човека. За такова
освещаване на храната се говори в Би-
тие 9:3; Марко 7:19; Деяния 10:14, 15 и
1 Коришпяни 10:25,26. За освещаването
на брака се говори в 1 Коришпяни 7 и Ев-
реи 13:4.
Както храната, така и бракът се ос-
вещават също и чрез молитва. Преди да
започнем да се храним, ние трябва да на-
ведем глава и да благодарим за яденето,
което Господ ни е дал (вЖ. Марко 14:19;
Деян. 27:35). С това действие ние молим
Господ да освети храната, която ще ук-
репи нашите тела, за да моЖем да Му
слуЖим по-угодно. Преди склкочването
на брак трябва да се помолим Бог да бла-
гослови този съкоз за Негова прослава, за
благословение на другите и за доброто
на булката и младоЖенеца.
Особено добро свидетелство е, кога-
то християните благодарят за храната
в присъствието на неспасени хора. Мо-
литвата не трябва да бъде нито показ-
на, нито дълга, а просто да открива фак-
та, че ние благодарим на Бога за храна-
та.
Б. ПолоЖителни наставления пред-
вид неизбеЖното отстъпление
(4:6—16)
4:6 Като съветва братята за това, за
което говори пасаЖът от 1 до 5 cm., Tu-
мотей ще бъде добър слуЖител на Исус
Христос. Както вече казахме, „слуЖи-
тел" означава „слуга". Тимотей ще бъде

слуга, хранен с думите на вярата и доб-
рото учение, което внимателно е след-
вал до този момент.
4:7 В този пасаЖ Павел сравнява хрис-
тиянското учение с атлетическо състе-
зание. В 6 cm. той посочва коя е подходя-
щата храна за онзи, който слуЖи на
Христос—думите на вярата и доброто
учение. В 7 cm. той говори за обучение,
което има за цел благочестието.
Сега апостолът отправя към Тимо-
тей един съвет, с който го наставлява
да отхвърля нечистите и бабешките
басни. Тимотей не трябва нито да се
бори, нито да си губи времето с тях, а да
ги презира и изобщо да не се занимава с
тях. Изразът „бабешките басни" ни на-
помня за култовото двиЖение „христи-
янска наука", което е основано от Жена
и което особено се харесва на по-възрас-
тните Жени. То проповядва именно бас-
ни, а не истината.
Вместо да се занимава с митове и бас-
ни, Тимотей трябва да се обучава в бла-
гочестие. Такова обучение вклкочва че-
тене и изучаване на Библията, молитва,
размишление и свидетелстване пред дру-
гите. Сток казва така: „Няма такова
течение, което моЖе постепенно да те
отнесе в благочестието; посоката на
течението винаги е насрещна." Това е
обучение, което изисква полагане на уси-
лия.
4:8 Тук се противопоставят два вида
упраЖнение. Едното е телесното уп-
раЖнение, което носи полза за тялото,
но тази полза е ограничена и краткот-
райна. Другото упраЖнение е благочес-
тието, което е добро и за духа, и за ду-
шата, и за тялото, и носи полза не само
във времето, а и за вечността. Що се
отнася до сегашния Живот, благочести-
ето ни носи най-голямата радост, а що
се отнася до бъдещия Живот, то носи
обещание за светла награда и способ-
ност да се наслаЖдаваме на славата на
идещия ден.
4:9 Обикновено никой не оспорва мне-
нието, че този стих също е свързан с бла-

299

1 Тимотей 4

гочестието. Словото, че благочестие-
то има голяма и Вечна стойност, е Вяр-
но и достойно за приемане. Тук за тре-
ти път В тоВа Послание се споменава из-
разът „вярно е това слово".
4:10 „...понеЖе за това се трудим и се
подвизаваме..."14 „За това"означава „за
Живота на благочестие". Павел заявява,
че именно благочестието е голямата
цел, към която той се стреми и за коя-
то полага най-големи усилия. За невярва-
щите това моЖе да изглеЖда не особено
достойна цел, но християнинът ВиЖда
отвъд преходните неща на този сВят и
полага своята надеЖда в Живия Бог. Тази
наша надеЖда никога няма да види разо-
чарование, защото Бог е Живият Бог,
Който е Спасител на всички човеци и
най-вече на вярващите. Бог е Спасител
на всички човеци В смисъл, че поддърЖа
задоволяването на всекидневните им
нуЖди за ЖиВот. Но Той също така е
Спасител на всички човеци и в смисъла,
който вече посочихме no-горе, а именно
— че е осигурил основание за спасението
на всички човеци. Той е Спасителят на
вярващите по един особен начин, тъй
като те вече са се ВъзползВали от това
основание. МоЖем да каЖем, че Бог е по-
тенциален Спасител на Всички човеци и
действителен Спасител на Вярващите.
4:11 „Това" Вероятно се отнася до ка-
заното от Павел В пасаЖа от 6 до 10
стих. Тимотей трябва да заръчва и по-
учава тези неща, като непрекъснато ги
предоставя на вниманието на БоЖиите
хора.
4:12 По време на написването на това
Писмо Тимотей моЖе би е на възраст
меЖду тридесет и тридесет и пет годи-
ни. В сравнение с някои други старейши-
ни в ефеското събрание той изглеЖда
сравнително млад. Затова Павел казва:
„Никой да не презира твоята мла-
дост." ТоВа не означава, че Тимотей
трябва да издигне себе си на пиедестал
и да се смята за недосегаем за критичес-
ки забелеЖки, а означава, че той не тряб-
ва да дава повод на никого да го обвиня-

ва. Като бъде пример за вярващите,
той ще избегне опасността да стане
обект на оправдана критика.
Тимотей трябва да бъде пример на
Вярващите най-напред „в слово", т. е. в
говорене. Неговото говорене винаги
трябва да бъде такова, каквото е харак-
терно за БоЖието дете. Той трябва да
избягва да говори не само това, което е
строго забранено, но и това, което не е
назидателно за другите.
Изразът „в поведение" засяга цялото
дърЖание на човека. Тимотей трябва да
се дърЖи така, че да не дава никакъв по-
Вод за укоряване на името на Христос.
Изразът „в лк>бов" предполага, че лк>-
бовта трябВа да бъде както мотивът
за поведение, така и духът, и целта на са-
мото поведение.
Изразът „в дух" липсва В поВечето
съвременни версии и коментари, които
следват критическия текст, но се среща
В текстовете на традиционния и пове-
чето ръкописи. Гай Кинг говори осъди-
телно за факта, че ентусиазмът (което
според неговото проникновено разбира-
не означава този израз) е
„...качество, което за съЖаление липс-
ва вхарактера на много съвременни хрис-
тияни. Ние преливаме от Въодушевление
при Всеки футболен мач или изборна кам-
пания, а изпитваме толкова слаб енту-
сиазъм вслуЖението си на БОГА. Поглед-
нете с какъв Жар слуЖат на своите идеи
последователите на Християнска наука,
или Свидетелите на Йехова, или колху-
нистите, и се засралгете! О, какЖадувам
за възторЖения ентусиазъм, с който
църквата някога е слуЖела! Този пламе-
нен дух ще помогне много на Тимотей, до-
като той се стреми да заздрави листно-
то събрание и да го придвюки напред. "15
„Във вяра" вероятно означава „във
вярност" и съдърЖа идеята за доверие и
постоянство.
Чистотата е качество, което тряб-
Ва да характеризира не само действията
на Тимотей, но и неговите мотиви.

300

1 Тимотей 4

4:13 Този стих Вероятно засяга главно
живота на местната църква, а не личния
живот на Тимотей, който трябва да
внимава за прочитането на Писанието,
за увещаването и за поучаването. Това
наставление следва един съвсем опреде-
лен ред. Най-напред Павел подчертава
колко е важно Божието слово да бъде че-
тено пред цялата църква. Това е било
особено необходимо по онова време, тъй
като разпространението на Писанието
е било много ограничено. Много малко
хора са имали Словото В писмен Вид.
След прочитането на Писанието Тимо-
тей трябва да увещава вярващите на ос-
нование на прочетеното и най-накрая да
ги учи на големите истини на Божието
слово. Този стих ни напомня за текста
в Неемия 8 гл. и особено 8 cm.: „Четоха
ясно от книгата на Божия закон и дадо-
ха значението, като им тълкуваха про-
четеното."
Ние обаче не трябва да изклк>чваме от
този стих и мисълта за личния живот с
Бога. Преди да може да увещава и да учи
другите на Божието слово, Тимотей
трябва най-напред да направи това на
практика в собствения си живот.
4:14 Тук не се казва каква точно дарба
е била дадена на Тимотей — дали на бла-
говестшпел, или на пастир, или на учи-
тел. Общото впечатление от тези Пос-
лания е, че той е бил пастир и учител.
Тук обаче се казва, че тази дарба... му е
била дадена чрез пророчество с полага-
нето на ръце от старейшините. И
така, най-напред виждаме, че тази дарба
е била дадена на Тимотей чрез (или съг-
ласно с) пророчество. Това просто озна-
чава, че един пророк 6 местна църква е
станал в даден момент и е съобщил, че
Божият Дух е дал на Тимотей някаква
дарба. Пророкът не е дал на Тимотей
тази дарба, той само е съобщил за ней-
ното даване. Това е било придружено с
полагането на ръце от старейшините.
Тук отново искаме да подчертаем, че
презвитерите или старейшините не са
имали власт да предадат на Тимотей

дарбата. Полагайки ръцете си на него
обаче, те са потвърдили пред всички
това, което Светият Дух вече е извър-
шил.
Този процес е описан в Деяния 13. Вто-
ри стих ни казва, че Светият Дух най-
напред отделя Варнава и Савел за опре-
делено служение. Може би това също е
предадено на църквата чрез пророк. След
това братята от местното събрание
постят, молят се и полагат ръцете си
върху Варнава и Савел. И най-накрая ги
изпращат (3 cm.).
Същият този ред се следва от много
местни християнски общества и днес.
Когато на старейшините стане ясно, че
на даден човек е дадена някаква дарба от
Светия Дух, те препоръчват този човек
на делото на Господа, като показват до-
верието си в него и признават пред Всич-
ки делото на Духа В неговия живот. Това
препоръчване не е средството, което
дава дарбата, а само признание на това,
което Божият Дух вече му е дал.
Има разлика между полагането на
ръце на Тимотей от старейшините и по-
лагането на ръце на Тимотей от Павел,
описано във 2 Тимотей 1:6. В първия слу-
чай това действие не е нито официално,
нито пък е отговорно за дарбата на Ти-
мотей. То само изразява тяхното отъж-
дествяване с него 6 неговата работа.
ВъВ Втория случай Павел служи като
апостолския канал, по който дарбата се
предава на Тимотей.
4:15 Заръката „Върху това размишля-
вай" * може да се преведе и като „В това
приле&авай", или „В това се усъвършен-
ствай". Може би второто значение е по-
точно, тъй като веднага след това се
казва „на това се предавай". Павел на-
сърчава Тимотей да се предава изцяло и
без остатък на Господното дело, да
бъде всецяло отдаден на делото. По
този начин неговият напредък ще ста-
не явен на всички". ПаВел не желае Ти-
мотей да расте 8 християнското служе-
* Според НВПБКДЖ. — Бел. на преВ.

301

1 TuMomeu 4,5

ние go определено ниво, след което да
продължи да работи без особени усилия и
без никакъв напредък. Не, той Желае Ти-
мотей да Върби Все по-нагоре В работа-
та си за Господа като един, който изкач-
Ва Висока планина.
4:16 Обърнете Внимание на реда на из-
брояВане на целите 6 този стих. Тимо-
тей най-напред трябВа да внимава на
себе си, а след moßa — на учението. ТоВа
подчертава колко е важен личният жи-
Вот на Всеки Христов служител. Той
може да има съвсем правилно учение, но
ако неговият живот е неправилен, каква
полза от тоВа! А. У. Пинк е изразил moßa
много добре: „СлуЖението люЖе да ста-
не и зло, ако ние му позволим да измести
поклонението и растеЖа и да застане на
първо място в нашия личен духовен Жи-
вот. "
Когато постоянства в това, за което
Павел му пише, т. е. В прочитането, уве-
щаВането и поучаВането, Тимотей ще
спаси и себе си, и онези, които го слу-
шат. Думата „спасиш" тук няма нищо
общо със спасението на душата. Тази
глава започва с описанието на лъжеучи-
телите, които носят хаос и опустоше-
ние сред Божия народ. Павел казва на Ти-
мотей, че като се придържа Вярно към
благочестивия живот и към словото, ше
спаси себе си от тези лъжливи учения, а
така също и своите слушатели.
V.  Конкретни наставления за
различните групи вярващи
(5:1—6:2)
А. Наставления към различните
възрастови групи (5:1,2)
5:1 С този стих започва един пасаж, кой-
то съдържа наставления относно пове-
дението на Тимотей към членовете на
християнското семейство, между кои-
то той ще работи. Като по-млад, а
може би и по-нападателен човек, Тимо-
тей би могъл да се изкуши и да прояви
раздразнение и нетърпение към някои по-
стари мъЖе, затова апостолът го уве-

щава да не порицава строго стар човек,
а да го увещава като баща. Неговата
младост не му позволява да се обръща
към стария човек с остри думи.
Също така има опасност този млад
служител на Христос да се държи запо-
веднически към по-младите мъЖе. Зато-
Ва ПаВел му казва, че към тях той тряб-
Ва да се отнася като към братя, т. е. да
бъде като един от тях и да не изпитва
никакВо чувство на превъзходство.
5:2 Отношението на Тимотей към
старите Жени трябва да бъде като към
майки с дължимото внимание, лкюов и
уважение.
Чистотата трябва да характеризира
всички негови взаимоотношения с по-
младите Жени. Тимотей трябва не само
да избягВа тоВа, което определено е
грешно, но и да се пази от Всякакви съм-
нителни действия или поведение, които
пораждат съмнения за зло.
Б. Наставления към вдовиците
(5:3—16)
5:3 В пасажа от 3 до 16 cm. Павел разг-
лежда въпроса за вдовиците в местна-
та църква и отношението на другите
към тях.
Най-напред той казва, че църквата
трябВа да почита онези, които наисти-
на са вдовици. Тук „почита" съдържа не
само идеята за уважение, но и мисълта
за финансова подкрепа. Истинските вдо-
вици са онези Вдовици, които нямат ни-
какви други средства за прехрана, а раз-
читат изцяло на Господа. Те нямат
живи роднини, които да се грижат за
тях.
5:4,5 В този стих апостолът ни пред-
ставя една втора категория вдовици —
които имат деца или внуци. За тях той
казва, че децата им трябВа да се учат на
практическо благочестие, като се гри-
жат за сВоята майка (или баба) и по този
начин и се отплащат за Всичко, което
тя е направила за тях. Този стих ни каз-
ва съвсем ясно, че пътят на благочести-
ето започва у дома. Ако ние говорим го-

302

1 TuMomeü 5

леми неща за нашата Вяра, а пренебрег-
Ваме онези, с които ни сВьрзВат естес-
твени Връзки, нашето християнско сви-
детелство ще бъде много лошо!
ГриЖата на християните към техни-
те близки, които нямат никакви средс-
тва, е угодна16 пред Бога. В Ефесяни 6:2
апостол Павел заяВяВа съВсем ясно: „По-
читай баща си и майка си (което е пърВа-
та заповед с обещание)." Както споме-
нахме no-горе, истинска вдовица е онази,
която няма никакви средства за препи-
тание и която непрекъснато трябва да
уповава на Бога за задоВоляВането на
всекидневните си нуЖди.
5:6, 7 За разлика от благочестивата
вдовица, описана В 5 cm., 6 и 7 cm. ни пред-
лагат описание на една Вдовица, която
Живее сладострастно или разпуснато.
По въпроса дали тук става въпрос за ис-
тинска вярваща, или за вярваща само на
думи, мненията се различават. Ние смя-
таме, че тази Жена е истинска вярваща,
която е изпаднала в грях. Тя е „Яшва ум-
ряла", що се отнася до общението и с
Бога или до нейната полезност за Бога.
Тимотей е длъЖен да поучава такива
Вдовици да не Живеят сладострастно, а
така също и да учи християните да се
гриЖат за нуЖдаещите се свои близки.
5:8 НеЖеланието да се гршкиш за сво-
ите близки, и най-вече за домашните, е
много сериозен грях. Той е равен на от-
ричането от вярата. Едно постоянно
изискване на християнската Вяра е гри-
Жата на вярващите един за друг. Когато
даден християнин престане да прави
това, той отрича чрез своите действия
основните истини, на които християнс-
твото учи. Такъв човек е по-лош от не-
вярващ поради простата причина, че
много невярващи показват лкюов към
своите роднини и се гриЖат за тях. Ос-
вен това по този начин християнинът
моЖе да даде повод да се укорява Господ-
ното име, което невярващият не моЖе
да направи.
5:9 Този стих ни дава известно основа-
ние да предполагаме, че Всяка местна

църква е имала списък с имената на вдо-
виците, за които се е гриЖела. Тук Павел
уточнява, че в този списък не трябва да
Влиза нито една вдовица, която е под
шестдесетгодишна възраст.
Изразът „на един мъЖ Жена" повдига
същия проблем като подобния израз,
употребен във връзка с епископите и дя-
коните. И за него са били предлагани
сходни тълкувания. Едно нещо обаче е си-
гурно, а именно — че брачният Живот на
такава Жена трябва да е бил безукорен и
извън всякакво подозрение по отношение
на моралната му чистота.
5:10 За да бъде вклк>чена в този списък,
вдовицата трябва да е известна с таки-
ва добри дела, които характеризират ду-
ховния вярващ.
Изразът „ако е отхранила чада" без
съмнение означава, че тя трябВа да ги е
отгледала по такъв начин, че възпита-
нието им да прави чест както на сама-
та нея, така и на християнския й дом. Не
е голяма заслуга просто да отгледаш
деца, заслуга е, когато ги отгледаш
добре.
Друга една черта на благочестивата
ВдоВица е показването на гостоприемс-
тво към странници. В НЗ непрекъснато
се споменава и насърчава добродетелта
на гостолкобието.
Измиването на краката на гостите е
било едно от задълЖенията на слугите.
Тук връзката меЖду това действие и
Вдовицата е, че тя трябВа да е извърш-
вала слугинска работа за своите братя и
сестри християни. То също така моЖе
да означава измиване на краката на све-
тиите в духовен смисъл — чрез водата
на словото. Тук не става въпрос за об-
ществено слуЖение, а за обикновено по-
сещение на Вярващите по домовете и из-
ползване на БоЖието слово по такъв на-
чин, който способства за очистването
им от осквернение във всекидневния им
Живот.
Под ..помагала на страдащи" трябва
да разбираме „извършвала милосърдни

303

1 TuMomeü 5

дела В помощ на болни, скърбящи или
хора 6 беда".
Накратко казано, за да бъде Вклкочена
ß списъка на онези християни, за които
се гриЖи местното събрание, една Вдо-
Вица трябба да се е „предавала на вся-
какво добро дело".
5:11 Toßa е един труден стих, но зна-
чението му моЖе би е следното. Като
цяло местната църкВа не трябва да се
натоварва с гриЖата за по-младите вдо-
вици. Тъй като са млади, те моЖе би ще
поискат отноВо да се омъЖат. ТоВа Же-
лание само по себе си не е лошо, но поня-
кога моЖе да стане толкоВа силно, че ня-
коя от тях да се омъЖи дори за невяр-
Ващ. ТогаВа — казВа апостолът —
страстите им могат да ги отвърнат
от Христос или да ги накарат да пренеб-
регнат Христос. Когато една млада Вдо-
вица застане пред избора да склк>чи брак
с неВярВащ мъЖ или да остане необвър-
зана заради лкюоВта си към Христос и
тя избере да се омъЖи, тоба ще злепос-
тави местната църкВа, която я под-
дърЖа.
5:12 „ОсъЖдение" (или „проклятие"
според ПБКДЖ) тук не изначаВа Вечно
погубление, а присъда или наказание за
moßa, че се е отметнала от първото си
убеЖдение. Преди тоВа тя е изпоВядВа-
ла най-голяма Вярност и Всеотдаиност
към Господ Исус Христос, а сега, след
като се е появила ВъзмоЖността да се
омъЖи за някой, който не обича Хрис-
тос, тя забравя първоначалната си
клетва или обещание към Христос и
отива при един човек, който не е Верен
на Небесния МладоЖенец.
Павел не осъЖда младите Вдовици за
това, че искат да се омъЖВат. Всъщ-
ност той дори ги насърчава да се омъЖ-
Ват (14 cm.). ТоВа, което той осъЖда
като грешно, е техният духовен упадък,
изоставянето на боЖествените принци-
пи заради един мъЖ.
5:13 Ако местното събрание поеме на-
пълно финансовата издръЖка на по-мла-
дите вдовици, то моЖе да ги подтикне

към безделие и всички произтичащи от
него злини. Вместо да се гриЖат за сво-
ите собствени задълЖения, те могат да
станат бъбриви и да се месят в чуЖди
работи, като се занимават с това, кое-
то не ги засяга.
Местната църкВа не трябВа да праВи
нищо, което да насърчава такова пове-
дение, защото — както вече споменахме
no-горе — тоВа моЖе да се отрази небла-
гоприятно върху християнското й свиде-
телство.
5:14 Поради тази причина ПаВел Же-
лае no-младите вдовици да се омъЖват,
да раЖдат деца и да пазят чисто името
на сВоя християнски дом. ПаВел, разбира
се, съзнава, че не винаги е възмоЖно вся-
ка млада вдовица да се омъЖи поВторно.
Инициативата за това трябВа да се по-
еме от мъЖа. Апостолът просто поста-
новява един общ принцип, който трябВа
да се спазВа Винаги, когато е ВъзмоЖно.
Противникът, или Сатана, непрекъс-
нато се стреми да злепостави христия-
нското свидетелство, затова тук Па-
Вел изрично ни предупреЖдаВа, че ние не
трябва да даваме никакъв повод на Са-
тана да хули.
5:15 Всичко казано дотук за младите
ВдоВици не е някаква приумица или пред-
полоЖение на апостола. То вече се е слу-
чило. Някои от тях вече са се отклони-
ли и са отишли след Сатана В смисъл, че
са се Вслушали В гласа на Сатана и са из-
брали невярващ партньор за съпруг,
като по този начин са показали неподчи-
нение на Господното слово.
5:16 Темата на този стих е задълЖени-
ето на Вярващите да се гриЖат за свои-
те роднини. Ако някой вярващ17 или вяр-
ваща има Вдовица В семейството, коя-
то се нуЖдае от поддръЖка. то той (или
тя) трябВа да поеме тази отговорност,
за да не се обременява църквата, а да
моЖе да се гриЖи за онези, които наисти-
на са В нуЖда и са без никакви роднини.
Целият пасаЖ от 3 до 16 cm. ни показ-
ва какВо църквата трябва да праВи при
дадени обстоятелства, а не какВо църк-

3(М

1 TuMomeü 5

Вата лоЖе да npaßu, ако има смекчаващи
Вината обстоятелства или ако е способ-
на да го праВи. Дължината на параграфа
показва, че за Светия Дух това е един ва-
жен Въпрос, но за съжаление Въпрос, кой-
то до голяма степен се пренебрегва В по-
Вечето църкоВни кръгове днес.
В. Наставления към стареишините
(5:17—25)
5:17 Останалите стихове до края на
тази глава разглеждат Въпроса за ста-
реишините. Тук Павел най-напред излага
правилото, че стареишините, които
управляват добре, трябва да се удосто-
яват с двойна почит. Думата „управля-
Ват" би могла да се преведе по-добре
като „водят" (Дарби). Тук не cmaßa въп-
рос за надзор, а за пример. Такива старей-
шини заслужват „двойна почит". „По-
чит" може да означава както уважение,
така и финансова поддръжка (Мат. 15:6).
Изразът „двойна почит" вкл1очва и две-
те. От една страна, стареишините са
достойни за уважение от страна на Бо-
жиите хора заради работата, която из-
вършват, а от друга — ако времето им
е отдадено изцяло на тази работа, те са
достойни и за финансова подкрепа. „Оне-
зи, които се трудят в словото и поуче-
нието", са може би онези, които прекар-
ват толкова много време в проповядва-
не и поучаване, че не могат да работят
нищо друго.
5:18 За да докаже, че стареишините
заслужават да бъдат издържани, апос-
толът цитира два текста от Писание-
то. Първият е от Второзаконие 25:4, а
Вторият — от Лука 10:7. Този стих е
особено интересен ВъВ връзка с богов-
дъхновеността на Писанието. Павел
Взима един стих от Стария Завет и един
стих от Новия ЗаВет, поставя ги един до
друг на едно и също ниво и назовава и два-
та като „Писанието". От това става
ясно. че за Павел НоВозаветните Писа-
ния имат същия авторитет като Ста-
ро jaBeniHume.

Според тези стихове Волът, който
участва Във вършитбата, не трябва да
се спира да не яде от овършаното. Също
така всеки работник има право да полу-
чи част от произведението на своя
труд. Така е и при стареишините. Неза-
висимо че тяхната работа не е физичес-
ка, те също заслужават да бъдат издър-
жани от Божия народ.
5:19 Тъй като носят по-голяма отго-
ворност в църквата, стареишините
стават обект на специални нападения
от страна на Сатана. Поради тази при-
чина Божият Дух предприема мерки, за
да ги предпази от клевети, като поста-
новява един принцип, според който про-
тив старейшина не трябва да бъдат
приемани никакви обвинения, освен ако
не бъдат подкрепени от двама или три-
ма свидетели. Между другото същият
този принцип важи и при наказването на
който и да е друг член от църквата, но
на него е отделено специално внимание
тук, защото по отношение на стареи-
шините съществува по-голяма опасност
от несправедливи обвинения.
5:20 В случай че някой старейшина съг-
реши по такъв начин, че навреди на сви-
детелството на църквата, той трябва
да бъде порицан пред всички. Това нака-
зание има за цел да покаже на останали-
те вярващи сериозността на греха в
християнското служение и да послужи
като мощна спирачка в живота на дру-
гите.
Някои тълкуватели смятат, че каза-
ното в 20 cm. не се отнася само до ста-
реишините, а до всички християни. Не-
съмнено този принцип засяга всички
християни, но контекстът на стиха
като цяло говори, че той се отнася глав-
но до стареишините.
5:21 При Вземането на наказателни
мерки В една местна църква има две
опасности, които трябва да се избягват.
Първата е предразсъдъкът, а Втората
— пристрастието. Човек лесно може да
си създаде предварително мнение срещу
някого и по този начин да не съди обек-

305

1 TuMomeü 5

тиВно. Също така хората са склонни да
показВат пристрастие към някой чоВек
заради негоВото богатство, полоЖение
В обществото или собствената му лич-
ност. Затова Павел тържествено заявя-
Ва на Тимотей пред Бога, пред Христос
Исус и пред избраните ангели да се под-
чинява на тези заповеди, като не съди за
даден проблем, преди да узнае Всички
факти и без да показва пристрастие към
даден човек просто защото му е прия-
тел или известна личност. Всеки отде-
лен случай трябва да бъде разглеЖдан
пред Бога и пред Господ Исус, а така
също и пред ангелите. Ангелите наблко-
дават света, в който ЖиВеем, и трябва
да ВиЖдат съвършена праВда по Въпроси-
те на дисциплината ß църквата. Избра-
ните ангели са онези ангели, които не са
били Въвлечени в грях или бунт против
Бога, а са запазили своето първо Жилище.
5:22 Когато известни хора в света
отъЖдествят себе си с едно местно съб-
рание, понякога има опасност да бъдат
издигнати много бързо на отговорни
места В църквата. Тук Павел предупреЖ-
дава Тимотей да не бърза с признаване-
то на новодошлите. Тимотей също така
не трябва да се сблиЖава много бързо с
хора, които не познава добре, защото
моЖе да стане участник в техните гре-
хове. Той не само трябва да пази чист
своя морал, но и да пази името си нео-
петнено, като не се свързва с греховете
на другите.
5:23 Връзката меЖду този и предишни-
те стихове не е съвсем ясна. МоЖе би
апостолът мъдро предполага, че въвли-
чането на Тимотей в проблемите и
трудностите на събранието моЖе да се
отрази на здравословното състояние на
неговия стомах. Ако е така, очевидно
Тимотей не е нито първият, нито пос-
ледният Вярващ, който е страдал от ня-
какво заболяване! По-вероятно е обаче
причината за този съвет на апостола да
е замърсената вода, която Тимотей е
трябвало да пие. което и досега предс-
тавлява проблем на много места в све-

та. Съветът „Не пий вече само* вода"
означава, че Тимотей не трябва да пие
вода, а само малко вино. Павел съветва
Тимотей да пие по малко вино заради
стомаха и заради честите си боледува-
ния. Този стих говори за употреба на Ви-
ното само с медицинска цел и не трябва
никога да се използва като извинение за
злоупотребата с него.
Няма никакво съмнение, че тук става
въпрос за истинско вино, а не за гроздов
сок. Много е съмнително, че гроздовият
сок изобщо е съществувал тогава, тъй
като той се запазва чрез пастьоризация
— процес, който все още не е бил познат
по онова време, фактът, че Павел гово-
ри за истинско вино, се подразбира от из-
раза „малко вино". Ако не ставаше въп-
рос за истинско вино, нямаше да има ни-
какъв смисъл да се казва, че количество-
то на употребяваното питие трябва да
бъде малко.
Този стих също така хвърля светлина
върху Въпроса за боЖественото изцеле-
ние. Макар че като апостол Павел без
съмнение има Власт да изцелява всякак-
ви болести, той не винаги я използва. Тук
той оправдава употребата на лекарст-
вени средства в случай на стомашно за-
боляВане.
5:24 В този стих апостолът се Връща
отноВо към въпроса, който разглеЖда В
22 cm., където предупреждава Тимотей
да не прибързва да полага ръце на други
хора. Това е обяснено още по-добре в 24 и
25 стих.
„Греховете на някои човеци са явни",
и то толкова явни, че могат да се срав-
нят с тръбач, който върви пред един чо-
век по целия път до съда и му съобщава
вестта, че е грешник. Но това не е така
с всички хора. Има човеци, чиито грехо-
ве биват изобличени по-после.
Първият случай ни напомня за един пи-
яница, който е известен като такъв на
всички свои съседи. За втория моЖем да
дадем пример с един съпруг, който има
* Думата „само" е прибавена към текста. —
Бел. на преН.

306

1 TuMomeü 5, 6

тайна лкобовна Връзка с друга Жена. Хо-
рата биха могли да не знаят за moßa no
Времето на самото събитие, но често
пъти Връзката биВа разкрита след изВес-
тно Време.
5:25 Подобно е положението и с добри-
те хора. При някои от тях си личи от
пръВ поглед, че са добри. Други са по-
сдърЖани и стеснителни и тяхната
действителна доброта се ВиЖда egßa
след като мине Време. Дори и когато не
ВиЖдаме доброто у някои хора, то моЖе
да същестВуВа и да стане яВно по-късно.
Поуката, която трябВа да си изВлечем
от Всичко moßa, е, че не трябВа да съдим
за хората от пръВ поглед, а да изчакаме
известно Време, докато се изяВи истин-
ският им характер.
Г.  Наставления към слугите и
господарите (6:1, 2)
6:1 Сега апостолът поставя на дневен
ред въпроса за поВедението на слугите.
Слугите тук са наречени „слуги под иго-
то", т. е. хора, които са под робско иго.
Най-напред той разглеЖда полоЖението
на робите, които имат неспасени госпо-
дари. Могат ли такива роби да се отна-
сят грубо към своите господари? Могат
ли да се бунтуват или да бягат от тях?
Могат ли да работят по-малко? Отго-
ворът на апостола е: „Не, не могат."'
Дори точно обратното — такива роби
трябВа да „считат господарите си дос-
тойни за всяка почит". Това означава,
че те трябва да им отдават дълЖимо-
то уваЖение, да работят послушно и
вярно и като цяло да се стремят да им
помагат, а не да им пречат. Основният
мотив за такова усърдно слуЖение е, че
то засяга свидетелството им за Хрис-
тос. Ако един слуга християнин се дърЖи
грубо и непокорно, той ще даде основа-
ние на неговия господар да похули БоЖи-
ето име и християнската вяра и да нап-
раВи заклкзчение, че Вярващите са хора,
които не струват нищо.

Историята на ранната църква показ-
Ва, че обикновено робите християни са
стрували много по-скъпо от невярващи-
те роби. Ако един господар е знаел, че ро-
бът, когото купува, е християнин, обик-
новено е бил готов да заплати повече,
тъй като е очаквал от него вярна и усър-
дна слуЖба. Това е една много Висока
оценка на християнската Вяра.
Този стих ни напомня истината, че не-
зависимо от социалното полоЖение на
един човек той винаги има възмоЖност
да свидетелства за Христос и да донесе
слава на Неговото име.
Много често е било посочвано, че роб-
ската институция никъде не е заклейме-
на открито в НЗ. Нека да подчертаем
обаче, че с разпространението на хрис-
тиянството злоупотребите с робство-
то са престанали от само себе си.
Всеки истински вярващ трябВа да раз-
бере, че е роб на Исус Христос. Той е бил
закупен с цена и вече не принадлеЖи на
себе си. Той принадлеЖи на Исус Христос
— с душа, дух и тяло — и затова Исус
Христос заслуЖава най-доброто, което
Вярващият притеЖава.
6:2 Този стих разглеЖда полоЖението
с робите, чиито господари са вярващи.
Такива роби биха могли силно да се изку-
шат и да презрат своите господари. Ко-
гато местната църква се е събирала в
Господния ден за разчупванепю на хляба
(Деян. 20:7), Вероятно около масата са
сядали християни, които са били както
господари, така и роби — и всички те са
били братя в Христос Исус. Но това не
е означавало, че поради тази причина со-
циалните различия автоматично са
преставали да съществуват и В Живота,
фактът, че един господар е християнин,
не е означавал, че неговият роб е тряб-
вало да престане да му слуЖи и да го по-
чита. Точно обратното — това, че гос-
подарят му е бил вярващ и негов възлю-
бен брат, е трябвало да накара роба да
му слуЖи още по-усърдно.

307

1 TuMomeu 6

В този стих християните са наречени
не само „вярващи и възлк>бени", но и
„ония, които се ползват*". Обикновено
се приема, че moßa означава, че те също
са участници в благословението на спа-
сението. Но то също така моЖе да озна-
чава, че поне>ке и робите, и господарите
са заинтересовани да Вършат добро, те
трябва да слуЖат заедно, като се опит-
ват да си помагат един на друг.
Думите „Това поучавай и увещавай"
са сВързани явно с наставленията към
робите християни. Те биха могли да се
прилоЖат в наши дни към взаимоотно-
шението работник — работодател.
VI. ЛъЖеучителите и лкюовта към
парите (6:3—10)
6:3 Сега Павел насочва своето внимание
към онези, които се опитват да прока-
рат В църквата ноВи и странни учения.
За тях той казва, че не се съобразяват
със здравите думи. „Здравите думи"
тук означаВа „думи, които дават здра-
ве". Такива са били думите на нашия Гос-
под Исус Христос, които Той е изгово-
рил, когато е бил на земята, и които са
запазени за нас В ЕВангелията. ЗдраВо е и
цялото НоВозаВетно учение. ТоВа уче-
ние е „съгласно с благочестието" в сми-
съл, че насърчава и съдейства за благо-
честивото поведение на християните.
6:4 Апостолът също така казва за
тези хора, че са се възгордели. Те твър-
дят, че тяхното знание е no-висше от
знанието на другите, но В дейстВител-
ност нищо не знаят. Както ПаВел Вече
каза. те не разбират kakßo говорят.
Тези хора са обладани от едно нездра-
во Желание за разисквания и празни спо-
рове за думи. Изразът „болничава охо-
та" буквално означава „болен". Очевид-
но това са хора, чието духоВно здраВе не
е добро. Вместо да говорят здравослов-
ни думи, както се казва в предишния
* Изратът „от усърдието и.ч" е В kypcuR, кое-
то означаВа, че е добаНен от преВодачите. —
Бел. на преВ.

стих, те се занимават с приказки, които
създават духовно болни светии. Темите,
които те разискват, не водят до назида-
ние, а само до спорове за празни неща.
И тъй като повдиганите от тях въп-
роси не засягат библейското учение,
няма как да бъдат разрешени окончател-
но. В резултат на moßa тяхното учение
възбуЖда завист, разпри, хули и зли по-
дозрения. Ленски казва следното:
„Когато задават въпроси и водят сло-
весни битки, те взаимно си завюкдат на
красноречието. Техните спорове винаги
се характеризират със съперничество и
борба, в резултат на което се получават
богохулства, а именно — отрицания,
маскирани в свещени думи. "ls
6:5 Тези караници призлизат от хора с
покварен или болен ум. Предлагаме ви
следния проницателен коментар на Лен-
ски:
„Болният ум се характеризира с поква-
ра и разложение, което означава, че той
не функционира нормално в люралната и
духовната област. Хората с болен ум не
реагират нормално на истината. Всяка
истина и нейното представяне на прак-
тика трябва да предизвикат реакция на
приемане, което особено ваЖн за истини-
те на спасителното БоЖие благовестие.
Всички лъЖи, заблуди и извращения тряб-
ва да предизвикат отхвърляне, като
това особено се отнася до тези в люрал-
ната и духовната сфера... Когато се срещ-
не с истината, поквареният ум „вюкда"
и търси в нея само „недостатъци", с ко-
ито да обоснове своите възражения. Ко-
гато се срещне с нещо, което се различа-
ва от истината, той вюкда и търси в
него само онова, което моЖе да Л1у по-
люгне да приеме лъЖата. "19
Също така тези хора са „лишени от
истината". Някога в техния Живот е
имало Време, когато те са били запозна-
ти с истината, но са я отхвърлили. От-
хВърлянето на дадената им светлина е
довело до лишаването им и от онази ис-
тина, която някога са познавали.

308

1 TuMomeü 6

ОсВен moßa тези хора предполагат, че
„благочестието е средство за печалба".
ОчеВидно те избират слуЖението на
учителя като занятие, чрез което ще
получат много пари за малко работа. „Те
преВръщат най-святото призвание ß ма-
шина за печелене на пари."
ТоВа ни напомня, от една страна, за
оВчарите наемници, които се праВят на
християнски слуЖители, без да имат ни-
kakßa лк>бов към истината, и от друга
страна, за комерсиализма, който е ста-
нал едно често срещано явление В хрис-
тиянския сВят днес: продаВането на ин-
дулгенции, организирането на лотарий-
ни игри, базари, разпродажби и др. „И от
такива се пази."20 ТоВа е заповед, с коя-
то ПаВел ни предупреЖдаВа изобщо да не
се занимаВаме с такиВа лъЖлиВи учите-
ли, които само имат Вид на благочестие.
6:6 Също както предишният стих ни
запознава с лъЖлиВата печалба, така
този стих ни показВа какВа е истинска-
та печалба. Съчетанието от благочес-
тие и задоволство е голяма печалба.
Благочестието без задоВолстВо е едно
едностранчиВо сВидетелстВо. ЗадоВол-
стВото без благочестие пък изобщо не
е християнско. Но когато истинското
благочестие се съчетае със скромното
приемане с благодарност на личните об-
стоятелстВа, тоВа Вече е една печалба,
която никакВи пари не могат да до-
несат.
6:7 Съдържанието на тази глаВа мно-
го прилича на поученията на Господ Исус
В ПропоВедта на планината. Седми стих
ни напомня за Неговото наставление. В
което Той ни насърчава да разчитаме на
сВоя небесен Баща за снабдяването на
нуЖдите си.
Има три момента В нашия Живот, в
които ние сме с празни ръце — В момен-
та на нашето раЖдане, В момента, в
който идваме при Исус. и в момента на
нашата смърт. Този стих ни кара да си
спомним за първия и последния момент.
Ние не сме внесли нищо в света и е съв-

сем сигурно, че няма да моЖем да изне-
сем нищо от него.
Преди да умре, Александър Велики е ка-
зал следното: „Когато умра, слоЖете ме
в ковчега с ръцете върху дрехите — без
да ги покривате, така че Всички да мо-
гат да видят, че В тях няма нищо."
Бейтс ни предлага следния коментар
Върху този стих:
„Да, дори и онези ръце, които някога са
дърЖали най-мощния скиптър в света,
hau които са носели най-победоносната
сабя, или които са били пълни със. сребро
и злато, или които някога са имали
Власт да освобоЖдават или осъЖдат на
смърт, сега са ПРАЗНИ. "2/
6:8 Човек се чувства удовлетворен от
задоволяването на основните си нуЖди
на Живот. Нашият небесен Баща знае, че
ние се нуЖдаем от храна и покрив, и е
обещал да ни ги даде. По-голямата част
от Живота на невярващите се върти
около храната и облеклото. Християни-
нът трябва да търси най-напред БоЖи-
ето царство и Неговата правда, а Бог
ще се погриЖи да му осигури това, кое-
то му е необходимо за Живот.
Думата, преведена тук като „облек-
ло", означава нещо като „покривало" и
Вкл1очва както мястото за ЖиВеене,
така и дрехите за обличане. Ние трябва
да сме доволни, когато имаме храна, об-
лекло и покриВ над главата си.
6:9 ПасаЖът от 9 до 16 cm. разглеЖда
Въпроса с онези, които изгарят от Же-
лание да бъдат богати. Техният грях се
състои не в това, че са богати, а в това,
че страстно Желаят да бъдат такива.
Онези, които ламтят за богатство, са
хора, които не се задоволяват да имат
храна, облекло и подслон, а Желаят мно-
го повече.
ЖаЖдата за забогатяване Вкарва чо-
века в изкушение. За да постигне тази
цел, той се принуЖдава да използва не-
честни и често пъти насилствени сред-
ства. Тези средства могат да вклк)чват
хазарт, спекулации, измама, фалшифика-
ция, краЖба и дори убийство. Също така

309

1 TuMomeu 6

такъв човек лесно naga ß примка или ка-
пан. Желанието му cmaßa толкова сил-
но, че той не моЖе да се освободи от
него. Той дори моЖе да си обещае, че ко-
гато банковата му сметка стигне до оп-
ределена сума, ще спре. Но не моЖе да
спре, защото когато стигне до тази
сума, започВа да иска да има още поВече.
ЖаЖдата за забогатяване е съпроводе-
на също така с гриЖи и страхове, които
заробват душата. Хората, които Жеа-
лят да забогатеят, падат „6 много глу-
пави... страсти". Една от тях е стреме-
Жът да бъдеш на същото ниво като ос-
таналите. За да поддърЖат Високия
стандарт на обществото, тези хора
често пъти са принудени да Жертват ня-
кои от истинските стойности в Жи-
вота.
Освен това тези страсти са и вредни.
ЛамтеЖът за богатство кара хората да
излагат на опасност здравето си и да
рискуват душите си. Всъщност точно
това е и краят, към който те вървят. Те
дотолкова се отдават на материално-
то, че се потапят ß разорение и гибел.
В тази безкрайна гонитба на богатст-
во те пренебрегват своите никога неу-
миращи души. Барнс ни предлага следно-
то предупредително описание:
„Toßa разорение е наистина пълно —
пълно разрушаване на щастието, добро-
детелта, името и душата. Господства-
щото Желание за забогатяване води след
себе си цяла Върволица от злини, конто
унищожават всичко както сега, така и
след това. Колко много семейства са
били съсипани по този начин!"22
6:10 „Сребролк)бието е корен на вся-
какви злини." Не всички злини Във Вселе-
ната произлизат от сребролк)бието, но
то определено е един от най-големите
източници на огромно разнообразие от
зло. Така например то води до завист, съ-
перничество, краЖби, нечестие, невъз-
дърЖаност, забравяне на Бога, егоизъм,
злоупотреби и др.
Всъщност в този стих ударението
пада не толкова Върху самите пари. кол-

кото върху лк)бовта към парите. Пари-
те могат да се използват в слуЖението
за Господа по много начини, които да до-
ведат само до добро. Но тук това, кое-
то води до грях и срам, е ненормалната
страст към парите.
Сега апостолът споменава едно конк-
ретно зло, което произлиза от сребро-
лкобието, а именно — отклонението от
християнската вяра. В своя луд стре-
меЖ към забогатяване хората пренеб-
регват духовните неща и става много
трудно да се каЖе дали те изобщо няко-
га са били спасени.
Освен това хората не само загубват
усета си към духовните ценности, но и
пронизват себе си с много скърби. По-
мислете само за скърбите, свързани с
ЖаЖдата за богатстВо и трагедията на
пропиления ЖиВот! Помислете за Въз-
моЖността да загубите децата си, като
ги оставите да отидат в света! Помис-
лете за вероятността да загубите бо-
гатството си в един миг! Помислете за
опасността да се срещенете с Бога или
като неспасен чоВек, или като човек с
празни ръце!
Епископ ДЖ. Райл обобщава всичко то-
ва така:
„Парите са едно от най-незадоволи-
телните притеЖания. Вярно е, че те те
освобождават от някои грюки, но е Вяр-
но също така, че те ти носят почти
толкова нови грюки, колкото са ти и от-
нели. Така например се появява грюката
как да се снабдиш с тях, или грюката как
да ги запазиш, или грюката как да ги из-
ползваш, или грюката да не злоупотре-
биш с тях, или грюката на кого да ги ос-
тавиш... Две трети от Всички разправии,
караници и съдебни дела в света имат
една-единствена проста причина —пари-
теГ2*
„Най-богатият човек в света някога
притеЖавал едновременно петролни кла-
денци, рафинерии, танкери, и тръбопрово-
ди; няколко хотела, една застраховател-
на компания, една финансова компания и
няколко самолетни компании. ПритеЖа-

310

1 Тимотей 6

вал също така и недвюкилю имущество
—около 2800 декара земя, която трябва-
ло да пази с бодигардове, специално дреси-
рани кучета, Железни огради, проЖекто-
ри, алармени инсталации и сирени. Освен
не се страхувал от самолети, кораби и
нападатели, той се боял и от болести,
старост, безсилие и смърт. Бил самотен
и потиснат и твърдял, че щастието не
се купува с пари. "24
VII. Заклкшителни заръки към
Тимотей (6:11—21)
6:11 Тук апостолът се обръща към Тимо-
тей с израза „човече БоЖий". ТоВа обръ-
щение е едно от често срещаните наи-
менования на пророците В СЗ. То onucßa
чобек, който има небесно поведение. То
също така може да посочва, че Тимотей
има дарбата да пророкува. Обратното
на БоЖия човек е „човекът на греха", за
когото четем във 2 Солунци 2. Човекът
на греха е самото въплъщение на греха.
Всичко В него кара хората да мислят за
греха. Тимотей обаче трябВа да бъде Бо-
Жий човек — човек, който ще кара хора-
та да мислят за Бога и да Го прославят.
В своето служение за Христос Тимо-
тей трябва да бяга от възгордяване (4
cm.), поквара (5 cm.), недоволство (9 cm.)
и среброл1обие (10 cm.). Той трябва да
развива християнски характер — единс-
твеното нещо, което ще може да Вземе
със себе си на небето. Тук качествата на
християнския характер са описани като:
правда, благочестие, вяра, лк)бов, тър-
пение, кротост.
Правдата говори за справедливост и
честност в отношенията ни с другите
хора. Благочестието е приликата с Бога.
Вярата също така може да означава
вярност или надеждност. Лк)бо6та
ВклкочВа както обичта към Бога, така и
привързаността към нашите ближни.
Търпението може да се определи като
твърдост или издръжливост по време на
изпитание, а кротостта — като отно-
шение на Внимание и смирение.

6:12 Тимотей не само трябВа да бяга
от лошите и да следва добрите неща, но
и да се подвизава в добрата борба на вя-
рата. Тук „подвизавам се" означава не
толкова „боря се", колкото „състезавам
се". Тази дума е взета като термин не
от бойното поле, а от атлетическите
игри. „Доброто войнстване" е христия-
нската вяра и свързаното с нея състе-
зание. Тимотей трябва да се хване за
вечния Живот. Това не означава, че той
трябва да се бори за спасение. Той вече
притежава спасението. Тук този израз
означава, че той Всеки ден трябВа да жи-
вее на практика вечния Живот, който
вече е негов.
Тимотей е бил призван на този вечен
Живот В момента на своето обръщение.
Освен това той е направил добрата из-
повед в присъствието на мнозина сви-
детели. Може би тези думи говорят най-
Вече за неговото кръщение, макар че
биха могли да вкл1очват и цялото му пос-
ледващо свидетелство за Господ Исус
Христос.
6:13 Сега апостолът се обръща към
Тимотей с една сериозна заръка, и то за-
ръка, която той прави в присъстВието
на двама велики Свидетели. Най-напред
той прави тази заръка в присъствието
на Бога, Който оЖивотворява всичко.
Може би, когато пише това Писмо, Па-
вел съзнава, че е възможно един ден този
млад боец да трябВа да даде живота си
заради свидетелството си за Господ
Исус Христос. Ако това стане, добре е
той да помни, че Бог е Този, Който дава
Живот на всичко. Дори и хората да ус-
пеят да го убият, Тимотей трябва да
помни, че вярва в Един, Който съживява
мъртвите.
Освен това тази заръка е дадена пред
Христос Исус. Господ Исус е великият
пример на добрата изповед, която Той
е засвидетелствал пред Понтий Пи-
лат. И макар че този израз може би опис-
ва като цяло думите и действията на
Спасителя пред римския управител, той
вероятно се отнася най-вече до казано-

311

1 TuMomeü 6

mo om Него В Йоан 18:37: „Аз затова се
родих и затова дойдох на сВета, да свиде-
телствам за истината. Всеки, който е
от истината, слуша Моя глас." Тази yße-
рена изповед трябва да бъде за Тимотей
пример, който той трябва да следва В
свидетелството си за истината.
6:14 Тук Павел задълЖаВа Тимотей да
пази тази заповед. Някои смятат, че
„тази запоВед" е заповедта на апостола
към Тимотей за подвизаването в добра-
та битка. Други предполагат, че тя
моЖе да вклкзчВа цялото поръчение, с ко-
ето Павел се обръща към Тимотей в
това Послание. Трети предполагат, че
заповедта е посланието на благовести-
ето или БоЖието откровение, което ни
е дадено в БоЖието слово. Според нас
тук „тази заповед" означава заръката
на Павел към Тимотей да пази истината
на християнската Вяра.
Пояснението „чисто и безукорно" се
отнася no-скоро до Тимотей, отколко-
то до заповедта. Пазейки заповедта,
Тимотей трябва да поддърЖа едно чис-
то свидетелство — без петно или повод
за упрек.
В НЗ явяването на нашия Господ Исус
Христос е един непрекъснат повод за на-
сърчение на ВярВащите. Верността към
Христос В този свят ще бъде възнагра-
дена на Христовото съдилище. От своя
страна тези награди ще бъдат изявени,
когато Господ Исус се върне отново на
земята, за да установи СВоето царстВо.
ТогаВа именно резултатите от вер-
ността или неверността ще бъдат ясно
изяВени.
6:15 Изследователите на Библията не
са единодушни кое точно име заместват
местоименията в този и следващия
стих — дали на Бог Отец или на Господ
Исус Христос. Взет сам по себе си, 15 cm.
сякаш се отнася до Господ Исус, тъй
като именно Той е наречен Цар на царе-
те и Господ на господарите В Открове-
ние 17:14. От друга страна, изглеЖда, че
16 cm. говори no-скоро за Бог Отец.

ВъВ всеки случай значението на 15 cm.
моЖе да се определи така: когато Господ
Исус Христос дойде обратно на земята,
за да царуВа, хората ще осъзнаят кой
именно е блаЖеният и единствен Владе-
тел. Неговото яВяВане ще покаЖе кой е
истинският Цар. По времето, когато
Павел пише това Писмо до Тимотей,
Господ Исус е Отхвърленият Цар и про-
дълЖава да бъде такъв и до днес. Но иде
ден, когато ще се види ясно, че Той е Ца-
рят, Който е над всички царуващи царе,
и Господарят, Който е над всички гос-
подстващи господари.
„БлаЖен" означава не само достоен за
хваление, но и Този, Който съдърЖа в
Себе Си всяко благословение в пълнота.
6:16 При явяването на Господ Исус хо-
рата ще разберат също така, че единс-
твен Бог притеЖава безсмъртие и че
Той е Единственият, на Когото това
безсмъртие е присъщо. Ангелите също са
безсмъртни, но това безсмъртие им е
било дадено. И вярващите ще получат
при възкресението тела, които са безс-
мъртни (1 Кор. 15:53, 54), но Бог прите-
ЖаВа безсмъртието В Себе Си.
След това Бог е описан като Един,
Който обитава в непристъпна светли-
на. ТоВа описание говори за ярката и
бляскаВа слаВа, която заобикаля БоЖия
престол. В своето естествено състоя-
ние човекът би бил изпарен от този бля-
сък. Само онези, които са приети във
Възлкюения и са станали съвършени в
Христос, могат да се приблиЖат при
Бога, без да бъдат унищоЖени.
В своето естествено състояние нито
един човек не е видял Бога, нито мо*е
да Го биди. В СЗ хората са виЖдали про-
яВленията на Бога, изВестни под наиме-
нованието „теофании". В НЗ Бог се е
изявил на хората съвършено в Лицето на
Своя Възлкюен Син Господ Исус Хрис-
тос.
Но фактът, че Бог е невидим за очите
на смъртните човеци, си остава Верен.
На Този Единствен Бог да бъде чест
и Вечна сила. С това отдаване на почит

312

1 Тимотей 6

на Бога ПаВел заВършВа cßoemo поръче-
ние към Тимотей.
6:17 По-горе ПаВел говори за онези
хора, които ламтят за богатство. Тук
той се обръща към тези, които Вече
имат богатството на този свят. На
тях Тимотей трябва да заръчва „да не
високоумстват", или да не са високо-
мерни. Това е едно голямо изкушение за
богатите хора. Те са склонни да гледат
отВисоко на онези, които нямат много
пари, като ги считат за невзрачни, gußu
и не особено интелигентни. ТоВа, разби-
ра се, не Винаги е така. Голямото богат-
ство не е признак на БоЖието благосло-
вение В НЗ, така както е било в Стария.
Докато тогава богатството е показва-
ло одобрението на Бога за Живота на хо-
рата, Живеещи под закона, сега, във Вре-
мето на на новата диспенсация, голямо-
то благословение са скърбите.
Богатите не трябва да се надяват на
несигурното богатство (букв. „на неси-
гурността на богатството"). Парите
имат свойството да им покарват кри-
ла и да отлитат. И макар че големите
притеЖания създават впечатление за
сигурност, истината е, че единствено-
то сигурно нещо на този свят е БоЖие-
то слоВо.
Затова апостолът се обръща към бо-
гатите с увещанието да се надяват
единствено на Живия Бог, Който ни
дава всичко изобилно, за да се наслажда-
ваме. Една от най-големите уловки на
богатството е, че е трудно да го прите-
ЖаВаш, без да уповаваш на него. Всъщ-
ност тоВа е чисто идолопоклонстВо. То
отрича истината, че Бог е Онзи, Който
ни дава всичко изобилно, за да се нас-
лаЖдаваме. Последното не е нещо, кое-
то моЖем да използваме като извинение,
за да Живеем разкошно, а е просто твър-
дение, което казва, че Бог е Източникът
на истинското наслаЖдение, което не
моЖе да се създаде от материалните
неща.
6:18 Този стих напомня на християни-
на, че парите, които той притеЖава, не

са негови. Те му се дават като на нас-
тойник, който носи отговорността да
ги използва за БоЖията слава и за добро-
то на своите блиЖни. Той трябва да ги
употребява за извършването на добри
дела и да е готов да ги споделя с нуЖдае-
щите се.
Мотото на Живота на ДЖон Уесли
било следното: „Прави всяко добро, кое-
то моЖеш, с Всички средства, с които
моЖеш, по Всякакъв начин, по който мо-
Жеш, на всички места, на които моЖеш,
по Всяко Време, по което моЖеш, на всич-
ки хора, на които моЖеш, и дотогава, до-
когато моЖеш."
Изразът „...да бъдат щедри, съчувст-
вителни..." съдърЖа идеята, че христи-
янинът трябва да бъде готов да даде ви-
наги когато Господ му покаЖе, че тряб-
ва да даде.
6:19 Този стих подчертава истината,
че за християните е възмоЖно да изпол-
зват материалните си притеЖания в
този Живот по такъВ начин, че да поЖъ-
нат вечни плодове за истинския Живот.
Когато използваме имота си за делото
на Господа сега, ние събираме... добра ос-
нова за в бъдеще. Така ние се хващаме за
истинския Живот.
6:20 Стигнахме Вече до последното
увещание на ПаВел към Тимотей. В него
той го насърчава да пази това, което му
е било поверено. Под „това, което ти е
поверено" моЖе би трябва да разбираме
истинските доктрини на християнска-
та вяра. Тук не става въпрос за душата
на Тимотей, нито за неговото спасение,
а за истината на благовестието на Бо-
Жията благодат. Подобно на пари, депо-
зирани в банка, истината, поверена на
Тимотей, трябва да бъде пазена „цяла и
невредима".
Тимотей също така трябва да избяг-
ва „скверните празнословия и противо-
речия на криво нареченото знание".
„Скверните празнословия" или нечисти-
те приказки са безсмислени разговори за
празни неща, от които няма никаква
полза.

313

1 TuMomeü 6

ПаВел съзнава, че Тимотей ще се срещ-
не с много учения, които ще се npegcma-
Вят за истинско знание, но на практика
ще се протиВопостаВят на християнс-
кото откроВение. Епископ Моул пише
следното:
,.Гностиците от Времето на ПаВел са
тВърдели, че изВеЖдат cßoume ученици
„от стадото на обикновените Яя/;&ш/а"
и ги заВеЖдат В един „no-Виеш кръг от
надарени хора'', които познават тайни-
те на съществуванието и които благо-
дарение на moßa познание Живеят сво-
бодни от робството на материята,
като се реят на свобода В света на
духа."25.
Тимотей трябва да се отклонява от
всякакви нечисти учения.
В наши дни такова „знание" носят раз-
лични лъжливи култоВи дВиЖения, като
например двиЖението Християнска нау-
ка. Тя твърди, че е християнска по харак-
тер и че пршпеЖава истинско „знание",
но не е нито християнска, нито наука!
Всъщност тя е едно лъЖливо знание!
Този стих моЖе да се прилоЖи и към
много Видове естествени науки,26 които
се преподават в съвременните училища.

В действителност нито едно истинско
откритие на науката не моЖе да се про-
тивопоставя на Библията, тъй като на-
учните закони са били установени във
вселената от Самия Бог — Същият
Този Бог, Който е написал и Библията.
Но много от така наречените „научни
факти" всъщност не са нищо друго освен
недоказани теории. Всички подобни хипо-
тези, които се противопоставят на
Библията, трябва да бъдат отхвърлени.
6:21 Павел съзнава, че някои христия-
ни, които изповядват Христос само на
думи, са били подмамени от тези лъЖли-
ви учения и са се отклонили от вярата.
Тези последни стихове представят пред
нас голямата опасност от така нарече-
ния интелектуализъм, рационализъм,
модернизъм, либерализъм и всякакъв
друг ,,-изъм", който пренебрегва или ома-
ловаЖава Христос.
„Благодат да бъде с Вас." ТоВа благос-
ловение е личният „печат" на ПаВел,
който обича да завършва Писмата си с
него, тъй като само БоЖията благодат
моЖе да опази БоЖиите хора по „правия
и тесен" път. Амин.

314

1 TuMomeü — Крайни белеЖки

Крайни белеЖки
Въведение към пастирските Послания
1) Albert Barnes, Notes on the New
Testament: Thessalonians, Timothy,
Titus, Philemon, p. 289.
Първо послание към Тимотей
1)	(Въведение към 1 Тимотей) Quoted
from L'Eglise chretienne,   p.  95,  by
George    Salmon    in   A    Historical
Introduction to the Study of the Books of
the New Testament, p. 413.
2)	(1:8) Guy King, A Leader Led, p. 25.
3)	(1:16) William Kelly, An Exposition of
the Two Epistles to Timothy, p. 22.
4)	(1:19)     Hamilton    Smith,     further
documentation unavailable.
5)	(1:20) Гръцката дума „blasphemeo"
(богохулствам, клеветя) се използ-
ва както във връзка с Бога, така и
във връзка с човека, докато английс-
ката дума („blasphemy") се използва
почти изклкочително само по отно-
шение на Бога и светите неща.
6)	(2:9)   John   Chrisostum,   quoted   by
Alfred Plummer in The Pastoral Epistles,
p. 101.
7)	(2:15) J. P. Lilley, „ The Pastoral Epistles"
Handbook for Bible Classes, Edinburgh:
T & T Clark, p. 94.
8)	(3:2) Християните, които поддър-
Жат това мнение, смятат, че ста-
рейшината трябва да остане верен
на една-единствена Жена, което се
съдърЖа в значението на гръцката
конструкция „на една Жена мъЖ".
9)	(3:3) Тъй като в 3:8 се казва, че дяко-
ните не трябва да бъдат лакоми за
гнусна печалба, изглеЖда малко ве-
роятно, че Павел би пропуснал това
ваЖно качество по отношение на
старейшините, които носят дори
по-голяма отговорност от дякони-
те.
10)	(3:11) МоЖе би това слуЖение все
още не е станало църковна слуЖба за

Жените в този ранен век. ВЖ. бе-
леЖките 6 Учебна Библия на Paüpu,
НВПБКДЖ, 1850 стр.
11)	(3:16) J. N. Darby, „Notes of a Lecture
on  Titus   2:11—14,"   The  Collected
Writings ofJ. N. Darby, VII:333.
12)	(3:16) В древните ръкописи свеще-
ните имена Бог, Христос, Дух и т.
н. са били изписани в съкратен вид.
Гръцкото съкращение за „Бог" изг-
леЖда съвсем като думата за „Кой-
то" с изклкочение на една малка хо-
ризонтална чертичка, с помощта
на която се прави разлика меЖду
tetha и omricon, и още една чертичка
над думата, която показва, че дума-
та е съкратена. Различните ръкопи-
си предлагат различни варианти:
„Бог" (варианта, който предлага
текстът на традиционния и пове-
чето ръкописи), „Който" (варианта
на критическия текст) и „Когото".
Ние приемаме традиционния про-
чит на повечето ръкописи, който е
в основата на ПБКДЖ и НВПБК-
ДЖ
13)	(4:3) Mary Baker Eddy, Science and
Health with Key to the Scriptures, pp. 64,
65.
15)	(4:12) King, Leader, p. 79.
14)	(4:10) В други ръкописи се казва „и
търпим укори".
16)	(5:4) Освен „угодно пред Бога" някои
ръкописи (с изклк>чение на тексто-
вете на най-стария и повечето ръ-
кописи) гласят „добро и угодно пред
Бога." Несъмнено по-краткият про-
чит е оригиналният.
17)	(5:16) В критическия текст думата
„вярващ" е изпусната, което моЖе
би е случайно. Не изглеЖда много ве-
роятно Павел да пише само за оне-
зи вдовици, които са обект на гри-
Жите само на вярващи Жени.
18)	(6:4) R. С. Lenski, 77ге Interpretation of
St. Paul's Epistles to the Thessalonians,
to Thimothy, to Titus and to Philemon, p.
700.
19)	(6:5) Ibid, pp. 701,702.
16)	
315

1 TuMomeu — Крайни белеЖки

20)	(6:5) В критическия текст moßa из-
речение е изпуснато*.
21)	(6:7) Edward Herbert Bates, Spiritual
Thoughts from the Scriptures of Truth,
London: Pickering and Inglis, n. d. p.
160.
22)	(6:9) Albert Barnes, Notes on the New
Testament:   Thessalonians,    Timothy,
Titus, Philemon, p. 199.
23)	(6:10) J. C. Ryle, Practical Religion, p.
215.

24)	(6:10) Подбрано от един репортаЖ
за скоропочиналия Хауард Х1оз.
25)	(6:20) Н. С. G. Moule, Studies in II
Timothy, p. 91
26)	(6:20) Латинската дума „scientia" оз-
начаВа просто „знание". Английска-
та произВодна дума „science" (В тек-
ста от 1611 г.) В съВременния език
има много по-тясно значение, което
обосноВаВа и промяната В НБПК-
№
24)	
* Сьщо k.ikrno H Fiun.uwina на бъл;:. е шк от
1')24 ,-. — Бел.
316

1 TuMomeO — Библиография

Библиография
Bates, Edward Herbert,
Spiritual Thoughts from the Scriptures
of Truth,
London: Pickering and Inglis, n. d.
Bernard, J. H.,
The Pastoral Epistles,
Cambridge: University Press, 1899.
Erdman, Charles R.,
The. Pastoral Epistles of Paul,
Philadelphia: Westminster Press, 1923.
Fairbairn, Patrick,
Commentary on the Pastoral Epistles,
Edinburgh: T & T Clark, 1874.
Guthrie, Donald,
The Pastoral Epistles, (TBC),
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1957.
Hiebert, D. Edmond,
First Timothy.
Chicago: Moody Press, 1957.
Hiebert, D. Edmond,
Second Timothy.
Chicago: Moody Press, 1958.
Hiebert, D. Edmond,
Titus and Philemon.
Chicago: Moody Press, 1957.
Ironside, H. A.,
Addresses, Lectures, Expositions on Timothy,
Titus and Philemon,
New York: Loizeaux Bros.. 1947.
Kelly. William,
Ли Exposition of the Epistle of Paul to Titus.
London: Weston, 1901.
Kelly, William,
Лп Exposition of the Two Epistles

to Timothy, 3d Ed.
Oak Park, IL: Bible Truth Publishers, n. d.
Kent, Homer A.,
The Pastoral Epistles,
Chicago: Moody Press, 1958.
King, Guy H.,
A Leader Led:
A Devotional Study of I Timothy,
Fort Washington, Pa.: Christian Literature
Crusade, 1944.
King, Guy H.,
To My Son:
An Expostitonal Study ofll Timothy,
Fort Washington, Pa.: Christian Literature
Crusade, 1944.
Lilley. J. P.,
„ The Pastoral Epistles"
Handbook for Bible Classes,
Edinburgh: Scotland: T & T Clark 1901.
Lock, Walter,
A Critical and Exegetical Commentary
on the Pastoral Epistles (ICC),
Edinburgh: T & T Clark 1901.
Moule, H. C. G.,
Studies in II Timothy,
Grand Rapids: Kregel Publications, 1977.
Plummer, Alfred,
The Pastoral Epistles. New York: George H.
Doran Company, n. d.
Smith, Hamilton,
The Second Epistle to Timothy,
Wooler. Northumberland, England:
Central Bible Hammond Trust Ltd., n. d.
Stock, Eugene,
Plain Talks on the Pastoral Epistles,
London: R. Scott, 1914.
Van Oosterzee, J. J.,
„The Pastoral Letters."

317

1 TuMomeö — Библиография
Lange 's Commentary on the Holy Scriptures,        Wuest, Kenneth S.,
Vol. 23.	The Pastoral Epistles in the Greek
Grand Rapids: Zondervan Publishing	New Testament,
House, n. d.	Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1953.
Vine, W. E.,
Exposition of the Epistles to Thimothy,
London: Pickering and Inglis, 1925.
318

Второто послание на апостол ПаВел към
Тимотей
,Второто послание към Тимотей... е плод на неговото [на Павел] сърце, който
извън Палестина, под БоЛието водителство, е основал и изградил БоЯсието
събрание на земята. То е било написано по времето, когато това събрание е
започнало да отстъпва и да се отдалечава от принципите, върху които
е било основано."
ДЖ. Н. Дарби

Въведение
I.   Уникално място ß канона
Последните думи на известните личнос-
ти обикновено се помнят с лкобов от
тези, които ги обичат. И макар че Вто-
рото послание към Тимотей не съдърЖа
букВално последните думи на Павел, то
е неговото последно известно Писмо, на-
писано до християни и изпратено първо-
начално до възлкюения му съработник
Тимотей.
Седейки ВъВ ВлаЖлата тъмница В Рим
с една-единстВена дупка В тавана, през
която е проникВала светлина, В очаква-
не да бъде скоро обезглаВен, духоВният,
интелигентен и добросърдечен апостол,
сега Вече стар и уморен човек от участи-
ето си в дългото и теЖко състезание за
Бога, написва този последен призив, в
който казва на Тимотей да се дърЖи
здраво за истината и Живота, на които
е бил научен.
Подобно на няколко други „Втори"
послания, Второто писмо до Тимотей
също се занимава с проблема за лъЖеучи-
телите и отстъпниците от последните
дни. Човек не моЖе да не си зададе въпро-
са дали голяма част от нападките срещу
неговата автентичност (подобно на
тези срещу Второто писмо на Петър)
не идват, защото скептично настроени-
те религиозни водачи, които ги измис-
лят, могат да бъдат обвинени, че изпол-

зват религията като прикритие на ис-
тинските си намерения—същите грехо-
ве, за коитоПавел ни предупреждава (3:
1-9).
Независимо от това, което могат да
казват някои хора, Второто послание
към Тимотей е наистина едно много не-
обходимо и напълно автентично Писмо!
II.	Авторство
За информация по този Въпрос ВиЖте Въ-
ведението към пастирските Послания.
III.	Датиране
Второто Писмо до Тимотей е било на-
писано от затвора (обикновено се прие-
ма, че става дума за един римски затВор,
който Все още представлява туристи-
ческа забележителност). Като римски
граЖданин Павел не е могъл да бъде хвър-
лен на лъвовете или разпънат на кръст,
но спокойно е могъл да бъде екзекутиран
чрез обезглавяване. И тъй като този ве-
лик апостол е бил убит при управление-
то на Нерон, който е умрял на 8 кзни 68
г., най-вероятното време на написване
на Второто послание към Тимотей
моЖе да се определи като периода от
есента на 67 до пролетта на 68 година.
IV.	Тема
Темата на Второто послание към Тимо-
тей е изразена много добре във 2:15:
„Старай се да се представиш одобрен
пред Бога работник, който няма от що
да се срамува, като излагаш право слово-

319

2 TuMomeü 1

mo на истината." За разлика от ПърВо-
то писмо go Тимотей, което обръща
Внимание Върху поВедението на събрани-
ето като цяло, тук ударението пада Вър-
ху отговорността и поВедението на от-
делния ВярВащ. Така че темата на Вто-
рото писмо до Тимотей моЖе да се опре-
дели, както следВа: „Отговорността на
отделния ВярВащ по Време на колекти-
8ен упадък".
В moßa Писмо се говори много за общо-
то разложение на църкВата, която нари-
ча себе си „християнска", но на практи-
ка показВа голямо отстъпление от Вяра-
та и от истината. Въпросът е: „Как
Всичко moßa засяга отделния ВярВащ и
моЖе ли то да бъде изВинение за отказ-
Ване от истината и от благочестиВия
ЖиВот?" ОтгоВорът на Второто писмо
до Тимотей е съВсем решителен: „Не, не
люЖе!", а съВетът на апостола е: „Ста-
рай се да се предстаВиш одобрен..."
Историята на ЖиВота на младия Да-
ниил 6 дВореца на ВаВилон (Дан. 1) е една
добра илк>страция на подобно полоЖе-
ние. Поради продължителното нечестие
на Израел Даниил и някои други израил-
Схема на изложението
I.	Встъпителни поздраВи към Тимо-
тей (1:1—5)
II.	УВещания към Тимотей (1:6—18)
А.   За Вярност (1:6—18)
Б.   За издръЖлиВост (2:1—13)
III.	Верността протиВ отстъплението
(2:1-1—4:8)

тяни са били отведени от Навуходоно-
сор като роби въВ ВаВилон. Били са им
отнети Всички Външни форми на изяВа
на тяхната религия — Жертвоприноше-
нията, свещеническото слуЖение, покло-
нението в храма и др. Няколко години по-
късно тези Външни форми са били дори
напълно преустановени — когато Еруса-
лим е бил разрушен и целият народ е бил
откаран в робство. Дали тогава Дани-
ил си е казал: „Защо да не забравя закона
и пророците и да се приспособя към нави-
ците, нормите и морала на Вавилон?"
Ние знаем, че историята съдърЖа някол-
ко светли страници с примери за неговия
Живот на вяра в почти също толкова
враЖдебни обстоятелства.
По подобен начин Второто писмо до
Тимотей говори на всяко БоЖие дете,
което ВиЖда, че общото свидетелство
на църквата днес е едно далечно ехо на
новозаветната простота и святост, с
които тя е започнала своето съществу-
ване. То ни казва, че всеки един от нас
носи лична отговорност да Живее благо-
честиво В Христос Исус (3:12).
A.	Верността към истинското хрис-
тиянство (2:14—26)
Б.    Настъпващото отстъпление
(3:1-13)
B.	Човекът на БоЖията сила на фона
на отстъплението (3:14—4:8)
IV. Лични молби и забелеЖки (4:9—22)

Коментар
I.   Встъпителни поздрави към
Тимотей (1:1—5)
1:1 Още В самото начало Павел предста-
вя себе си като апостол па Исус Хрис-
тос, изпратен със специално слуЖение
от прославения Господ Исус Христос.

Той е бил „назначен" на това слуЖение не
от човеци, нито чрез човеци, а по БоЖи-
ята боля. Освен това Павел говори за
своето апостолство като за нещо, кое-
то е според обещанието на Живота,
който е в Христос Исус. Бог е дал обе-
щание, според които всички, които вяр-
ват В Христос Исус, ще получат вечен
Живот. Призоваването на Павел за
апостол е В съответствие с това обе-

320

2 Тимотей 1

щание. Дори бихме могли да каЖем, че
ако нямаше такова обещание, нямаше да
има и нуЖда от апостол като ПаВел.
Както казва Вайн:„ Това, че Животът,
който е бил в Христос Исус във вечното
лишало, е трябвало да се даде на нас, е бо-
Жеапвена цел. Това, че Павел е трябвало
да стане апостол, също съответства на
тази цел."]
1:2 ПаВел се обръща към Тимотей ка-
то към сВое Възлк)бено дете. ЕдВа ли
моЖе да се докаЖе със сигурност, че Ти-
мотей е поВярВал именно чрез слуЖение-
то на ПаВел. ПърВата среща меЖду тях
е описана В Деяния 16:1, където Тимотей
е предстаВен като ученик още преди
отиването на ПаВел В Листра. Незави-
симо от moßa тук ВиЖдаме, че ПаВел
гледа на него като на сбое 8ъзлк)бено де-
те В християнската Вяра.
Както и В 1 Тимотей, поздрабът на
ПаВел се състои от думите „благодат,
милост, мир". Вече посочихме В комен-
тара Върху 1 Тимотей, че когато пише
до църкВи, ПаВел се обръща към тях с ха-
рактерното поЖелание „благодат и
мир". Когато пише до Тимотей обаче,
той прибавя и думата „милост". Според
Гай Кинг благодатта е нещо, от което
ние се нуЖдаем при Всяко слуЖение, ми-
лостта — при Всеки неуспех, а мирът —
при Всяко обстоятелство. Някой е ка-
зал: „Благодат за недостойните, ми-
лост за безпомощните и мир за неспо-
койните." Хибърт определя милостта
като „салювъзпроизвеЖдаща се, спон-
танна чагриЖеност на Бога, която То
кара да се отнася с обич и състрадание
към нещастните и наскърбените."2
Тези благословения произлизат от Бог
Отец и от Христос Исус, нашия Господ.
Това е още един пасаЖ, В който ПаВел
отдава еднаква почит на Сина и на
Отца.
1:3 Следвайки характерния си начин на
мислене, ПаВел сега се обръща към Бога
с благодарение. Когато четем този па-
саЖ, нека не забравяме, че той е бил на-
писан в един римски затвор, където Па-

Вел е бил затворен заради проповядване
на благовестието и където към него са
се отнасяли като към най-обикновен
престъпник. ТоВа е било Време, когато
християнската вяра е била преследвана
най-Жестоко от римското праВителст-
Во и когато са били убити много вярва-
щи. Независимо от всички ВраЖдебни об-
стоятелства Павел е могъл да започне
своето Писмо до Тимотей с думите:
„Благодаря Богу!"
Апостолът слуЖи на Бога с чиста съ-
бест, както неговите еврейски прароди-
тели. Макар и да не са били християни,
неговите прародители са били истински
вярващи В Живия Бог. Те са Му се покла-
няли, стремели са се да Му слуЖат и са
вярвали в „надеЖдата и възкресението
на мъртвите" (Деян. 23:6). Ето защо
той е могъл да каЖе по-нататък в Дея-
ния 26:6,7а: „И сега стоя пред съда, поне-
Же имам надеЖда на обещанието [на въз-
кресението], което Бог е дал на бащите
ни, до изпълнението на което нашите
дванадесет племена се надяват да дос-
тигнат, като слуЖат на Бога усърдно
денем и нощем."
Затова Павел моЖе да говори за своя-
та работа за Господа като за слуЖение,
което следва примера на неговите прао-
тци. Гръцката думата „слуЖа",3 която
той използва, съдърЖа идеята за вяр-
ност и преданост. Апостолът признава
истинския Бог.
След това Павел казва на Тимотей, че
непрестанно го споменава 6 своите мо-
литви ден и нощ. Винаги когато големи-
ят апостол говори на Господа в молит-
ва, той си спомня своя възлкобен млад съ-
работник и споменава името му пред
Престола на Благодатта. Павел знае, че
неговото време на слуЖение бързо набли-
Жава своя край. Той знае, че по човешки
погледнато, Тимотей ще остане сам, за
да продълЖи свидетелството си за
Христос. Знае и трудностите, които ще
се изправят пред този млад боец на Вя-
рата, и затова непрестанно се моли за

321

2 Тимотей 1

1:4 ПредстаВете си само колко разВъл-
нуВан е бил Тимогпей, когато е чел тези
думи! Тук апостол ПаВел изпитВа тоВа,
което Моул нарича „носталгичен коп-
неЖ" — копнете да Види Тимотей лично.
Тези думи говорят за една специална лк>
боВ и Висока оценка на Тимотей от Па-
Вел, а така също и за обичта, неЖност-
та и смирението на апостола.
МоЖе би при тяхната последна среща
Тимотей дотолкова се е развълнувал, че
се е разплакал. Неговите сълзи са оста-
вили дълбока следа ß сърцето на по-ста-
рия му съработник. Хибърт предполага,
че това е станало, когато Тимотей и
Павел са били разделени или от полиция-
та, или от римските Войници4. Апосто-
лът не моЖе да забрави тази среща и
копнее да се види отново с Тимотей, за
да се изпълни с радост. Той не укорява
Тимотей за неговите сълзи; нито смя-
та, че те говорят за липса на мъЖестве-
ност или че в християнството няма мяс-
то за емоции. ДЖ. X. ДЖаует казва така:
„ Сърцата, които не проливат сълзи, ни-
кога не могат да бъдат страстни носи-
тели на вестта. Когато нашето състра-
дание загуби своята чувствителност,
ние вече не .по?кел1 да бъдем ревностни
слуЖшпели."
1:5 По някакъв начин на Павел му е на-
помнено за нслицемерпата вяра на Ти-
мотей — една искрена, истинска Вяра,
която не е маска5.
Тимотей не е първият спасен човек от
своето семейство. Очевидно неговата
баба Лоида, която е еврейка, е чула бла-
гата вест за спасение и е приела Господ
Исус като Месия. И дъщеря и Евникия,
също еврейка (Деян. 16:), е станала хрис-
тиянка. От тях Тимотей е научил вели-
ките истини на християнската Вяра и
сега представлява третото поколение
от повярвали в това семейство. Библи-
ята не ни казва нищо за обръщението на
бащата на Тимотей.
И макар че спасението не моЖе да се
наследи от вярващите родители, опре-
делено моЖем да каЖем, че Библията го-

вори за един „семеен"" принцип. ИзглеЖ-
да, че Бог обича да спасява целите се-
мейства. Не е по Неговата воля в се-
мействата да има неспасени членове.
ЗабелеЖете, че за вярата на Лоида и
Евникия се казВа, че се е намирала В тях.
Тя не ги е посещавала само от време на
време като гостенка, а се е намирала
постоянно в тях. Павел е уверен, че та-
къв е и случаят с Тимотей. Вярата, коя-
то Тимотей ще трябва да пази независи-
мо от всички изпитания, които ще срещ-
не по пътя си, е една искрена, нелицемер-
на вяра.
II. Увещания към Тимотей (1:6—8)
А. За Вярност (1:6—18)
1:6 Заради своя благочестив семеен про-
изход и нелицемерна Вяра Тимотей тряб-
ва да разпалва дарбата от Бога, която
е в него. Тук не е казано каква е тази дар-
ба от Бога. Някои смятат, че това е
дарбата на Светия Дух, други — че е спе-
циална способност, дадена му от Госпо-
да, за извършването на определен вид
християнско слуЖение, като например
дарбата на благоВестител, пастир или
учител. Ясно е, че Тимотей е бил призван
в християнското слуЖение и че му е била
дадена някаква специална способност.
Тук апостолът го насърчава да разпалва
тази своя дарба така, че да свети като
Жив пламък. Тимотей не трябва да се
обезкураЖаВа от общия упадък, който го
заобикаля, нито да гледа на слуЖението
си за Господа като на професия и да го
превръща в механична работа. По-скоро
той трябва да се старае да използва
тази своя дарба все повече и повече, кол-
кото по-тъмни и по-мрачни стават
краските на Времето.
Тимотей има дарбата чрез полагане-
то на ръце от апостола. Това полагане
на ръце не е като ритуала на ръкопола-
гането, който се практикува в някои
църковни кръгове днес. То означава точ-
но това, което се казва — че дарбата е
била дадена на Тимотей в момента, в

322

2 TuMomeu 1

който ПаВел е полоЖил ръцете си на
него. Апостолът е бил каналът, по кой-
то дарбата е била предадена на Тимо-
тей.
Тук Веднага ВъзникВа Въпросът: „Случ-
Ва ли се moßa и днес?" ОтгоВорът е, че
днес moßa не се случВа. Силата за преда-
ване на дарби чрез полагане на ръце е била
дадена на ПаВел като на апостол на Исус
Христос. Тъй като днес няма апостоли
В същия смисъл на тази дума, ние Вече ня-
маме силата да изВършВаме апостолски
чудеса.
Този стих трябва да се изследва Внима-
телно заедно с mekcmoßeme В 1 Тимотей
1:18 и 4:14. Когато съпостаВим тези
cmuxoße, ще Видим, че събитията В тях
спазВат следната последователност,
както е забелязал Вайн. Чрез пророчес-
ко слоВо ПаВел е бил доведен при Тимо-
тей като при един, който е бил опреде-
лен за специално слуЖение. Чрез форма-
лен акт от страна на апостола Господ
е дал на Тимотей дарба. Чрез полагане на
ръцете си старейшините са признали
направеното от Господа. Последното
обаче не е било акт на ръкополагане, кой-
то има за цел да предаде някаква дарба
или да назначи на църковна слуЖба6.
Или — според обобщението на Сток:
„Дарбата е дошла „ чрез "ръцете на ПаВел,
но е била призната „от"ръцете на през-
витерите. "
1:7 Макар и изправен пред мъченичес-
тво, Павел отделя време, за да напомни
на Тимотей, че Бог не ни е дал дух на
страх или на малодушие, което означа-
ва, че ние не бива да си позволяваме ни-
kakßo колебание или слабохарактерност.
Бог ни е дал дух на сила. Всеки един от
нас има на разполоЖение неограничена
сила. Вследствие на силата, която му се
дава от Светия Дух, ВярВащият моЖе да
слуЖи смело, да устоява търпеливо, да
страда тържествуващо и, ако е необхо-
димо, да умре славно.
Бог също така ни е дал дух на лкюов.
Именно тази наша л!обоВ към Бога про-
гонва страха и ни дава Желание да се Жер-

тВаме заради Христос независимо от
цената, която трябва да платим. От
друга страна, лкюоВта, която изпитва-
ме към нашите блиЖни, ни прави готоВи
да издърЖаме на Всякакви гонения и да им
отговаряме с Внимание и обич.
И последно, Бог ни е дал дух на себевла-
дение или самоконтрол. Този стих често
се използба погрешно от някои хора, за да
проповядват, че вярващият, който Жи-
вее близо до Господа, не моЖе никога да
се разболее от психическа болест. Те каз-
ват, че християнинът винаги трябва да
има здрав разум и да не страда от никак-
ви нервни неразположения или душевни
разстройства. Но Библията не казва
това. Много душевни болести Водят
произхода си от наследствена слабост.
Други могат да бъдат причинени от ня-
kaktio физи ческо обстоятелство, което
по никакъв начин не е сВързано с духовния
Живот на вярващия.
Това, че Бог ни е дал дух на себевладе-
ние или самоконтрол, означава, че ние
трябва да бъдем въздърЖани и да не ре-
агираме грубо, прибързано или глупаВо.
Независимо колко ВраЖдебни могат да
бъдат обстоятелствата, при които Жи-
веем, ние трябва да оценяваме нещата
справедливо и да действаме разумно.
1:8 Сега ПаВел казва на Тимотей да не
се срамува. Във 12 cm. апостолът казВа
за самия себе си, че не се срамува. А В 16
cm. четем за Онисифор, че не се е сраму-
вал.
Тези Вярващи Живеят в едно време, ко-
гато проповядването на благовестието
е престъпление. Онези, които свидетел-
стват открито пред хората за своя Гос-
под и Спасител, са преследвани. Но това
не трябва да плаши Тимотей. Той не
трябва да се срамува от благовестие-
то, макар и това да му донесе страда-
ния. Също така той не трябва да се сра-
мува и от апостол Павел, който е в зат-
вора. Някои християни вече са обърнали
гръб на апостола. Вероятно те са се
страхуВали, че Връзката им с него ще им
докара гонения и моЖе би смърт.

323

2 TuMomeü 1

Апостолът уВещаба Тимотей да при-
еме сВоя дял от страданията, които
съпроВоЖдат благовестието, и да го
носи според силата на Бога. Той не тряб-
Ва да се onumßa да избягВа Всяко опозоря-
ване, сВързано с благовестието, а да се
присъедини към ПаВел В изтърпяването
на такоВа опозоряване.
1:9 В 6 и 7 cm. апостолът насърчава Ти-
мотей да бъде ревностен, в 8 cm. — да
бъде смел, а тук, В 9 cm., той обяснява
защо това е единственото разумно по-
ведение — защото то намира своите ос-
ноВания В чудната благодат, която има
Бог към нас. Най-напред Бог ни е спасил.
„Спасил" означава, че Той ни е избаВил от
наказанието на греха, че Той непрекъсна-
то ни избавя от силата на греха и че в
един бъдещ ден Той ще ни избави и от са-
мото присъствие на греха. Също така
Той ни е освободил от света и от Са-
тана.
Освен това Бог ни е призовал със свя-
то призвание. Той не само ни е избавил
от злото, но ни е обдарил с всички духов-
ни благословения в небесни места в Хрис-
тос Исус. Святото призвание на христи-
янина е описано по-подробно В Ефесяни
1—3 и особено в 1 глава. Там ние научава-
ме, че сме избрани, предопределени, оси-
новени, приети във Възлк)бения, изкупе-
ни чрез Неговата кръв, опростени, запе-
чатани със Светия Дух и получили зало-
га на нашето наследство. (Освен това
свято призвание ние имаме и едно висо-
ко призвание — фил. 3:14, а така също и
едно небесно призвание — Евр. 3:1.)
Това спасение и това призвание не са
според нашите дела, а са ни били дадени
по БоЖията благодат. ТоВа означава, че
ние не сме ги заслуЖили, а че сме заслуЖа-
вали точно обратното. Ние и не бихме
могли да ги заслуЖим, нито да ги потър-
сим. Но Бог ни ги е дал като подарък без
никакво условие или цена.
ТоВа е обяснено по-нататък и от ду-
мите „според Своето намерение и спо-
ред благодатта''. Защо Бог толкова е
Възлкюил бе юоЖните грешници, че е из-

пратил Своя Единствен Син, за да умре
за тях? Защо Той е решил да заплати та-
кава висока цена, за да ги спаси от ада и
да ги заведе в небето, така че да прека-
рат вечността с Него? Единственият
възмоЖен отговор на тези въпроси е: за-
щото moßa е било според Неговото на-
мерение и според Неговата благодат.
Причината за Това Негово действие не
се намира в нас, а В Неговото огромно
лкобящо сърце. Той ни е възлкюил просто
защото ни е възлкюил!
Бог ни е дал Своята благодат „преди
вечните времена". ТоВа означава, че в
миналата вечност Бог е взел решение да
осъществи този чуден план на спасение.
Той е решил твърдо да спаси Виновните
грешници чрез заместителното дело на
Своя скъп Син. Решил е да предлоЖи Ве-
чен Живот на всички, които приемат
Исус Христос като Господ и Спасител.
Начинът, чрез който ние сме могли да
бъдем спасени, е бил обмислен не само
преди да сме били родени, но и преди за-
почването на времената.
1:10 Същото moßa благовестие, което
е било замислено във вечността, е било
открито във времето чрез явяването
на нашия Спасител Христос Исус. До-
като е Живял на земята в плът, Господ
Исус е оповестил открито благата Вест
за спасение. Той е проповядвал на хората,
че трябва да умре, да бъде погребан и да
възкръсне от мъртвите, за да моЖе Бог
да има справедливо основание за спасени-
ето на безбоЖните грешници.
Той е унищоЖил смъртта. Как моЖе
смъртта да е унищоЖена, след като ние
непрекъснато я виЖдаме в света около
нас? Значението на този текст е, че Той
е обезсилил смъртта. Преди Възкресени-
ето на Христос смъртта е властвала
над хората като Жесток тиранин. Те са
се страхували от нея като от смъртен
враг. Страхът от смъртта е дърЖал хо-
рата в робство. Но възкресението на
Господ Исус е залог, че всички, които
вярват в Него, ще Възкръснат от мърт-
вите, за да не умират никога повече.

324

2 TuMomeü 1

Именно В този смисъл Господ Исус е
обезсилил смъртта. Той я е лишил от
нейното смъртоносно Жило. Сега
смъртта е БоЖий посланик, който зана-
ся душата на ВярВащия на небето. Тя не
е наш господар, а наш слуЖител.
Господ Исус не само е унищоЖил
смъртта, но също така е извадил на
светлина Живот и безсмъртие чрез
благовестието. ВъВ Времето на СЗ по-
Вечето хора са имали една много мъгля-
Ва и неясна представа за ЖиВота след
смъртта. За тях умрелите са отивали
В Шеол, което просто означава „невиди-
мо състояние на починали gyxoße". И
Въпреки че те също са имали надеЖда за
небето, В по-голямата си част тази на-
деЖда е била съВсем неясна.
След идването на Христос ние имаме
едно много по-ясно разбиране по този
въпрос. Така например ние знаем, че ко-
гато един Вярващ умре, неговият дух го
напуска, за да бъде с Христос, което е
много по-добре. Той излиза от тялото и
отива у дома при Господа. Така той вли-
за ВъВ Вечния Живот В цялата негова
пълнота.
Христос е извадил на светлина не
само Живота, но и безсмъртието. Без-
смъртието е Възкресението на тялото.
Текстът в 1 Коринтяни 15:53 ни казва,
че „това тленното трябва да се облече
в нетление". Така ние знаем, че дори и
тялото да се полага в гроба и да се връ-
ща В пръстта, при идването на Христос
същото това тяло ще бъде Възкресено
от пръстта и преобразувано В едно слав-
но тяло, подобно на тялото на Самия
Господ Исус. Старозаветните светии
не са имали това знание. То ни е било от-
крито чрез явяването на нашия Спаси-
тел Исус Христос.
1:11 Именно за оповестяването на
това славно евангелие Павел е бил пос-
тавен за проповедник, апостол и учи-
тел на езичниците. Проповедникът е
Вестител, чиято задача е да разгласява
някакво послание сред хората. Апосто-
лът е човек, изпратен от Бога с небесна

мисия, с небесни умения и с небесна сила.
Учителят е човек, който има за задача
да обучава другите. Той трябва да обяс-
нява истината по такъВ разбираем на-
чин, че другите да могат да отговорят
с Вяра и послушание. Изразът „...на езич-
ниците"7 посочва специалния обхват на
слуЖението на Павел сред нееврейските
народи.
1:12 Поради това, че вярно е изпълня-
вал своя дълг, Павел е бил арестуван и
принуден да търпи страдания и самота.
Той не се е поколебал да заяви гласно Бо-
Жията истина. Никакви съображения за
лична сигурност не са могли да затворят
неговите уста. Дори и в този момент —
когато се намира в затвора — апосто-
лът не изпитва никакВо съЖаление и не
се срамува. Тимотей също така не тряб-
ва да се срамува. Въпреки че ПаВел не е
сигурен В личната си безопасност, той е
напълно уверен в Онзи, в Когото е повяр-
вал. Рим моЖе да успее да осъди апосто-
ла на смърт, но никой не моЖе да победи
неговия Господ. ПаВел знае, че Този, В Ко-
гото той е повярвал, е силен. Силен да
направи какво? Силен да опази до оня
Ден онова, което Му е поверил. Изследо-
вателите не са единодушни за значение-
то на това, което Павел казва тук. Ня-
кои смятат, че той говори за спасение-
то на душата си. Други предполагат, че
говори за благовестието, с други думи,
макар че самият той моЖе да бъде осъ-
ден на смърт, благовестието не моЖе да
бъде спряно. Колкото повече хората се
опитват да му се противопоставят,
толкова повече то ще преуспява.
МоЖе би е най-добре да разглеЖдаме
този стих В най-широк смисъл. ПаВел е
убеден, че неговият Живот е в най-добри-
те ръце. Дори и да се изправи лице с лице
срещу смъртта, той няма никакви стра-
хове. Исус Христос е неговият Всемо-
гъщ Господ и когато човек е с Него, не
моЖе да има никакви провали или пора-
Жения. Апостолът няма за какво да се
треВоЖи. Както неговото спасение,
така и окончателният успех на негово-

325

2 TuMomeu 1

mo слуЖение за Христос тук на земята,
са абсол1отно сигурни.
„Оня Ден" е л1обим израз на ПаВел. Той
се отнася go идването на Господ Исус
Христос и по-точно до Христовото съ-
дилище, където ще бъде оценено слуЖе-
нието на Вярващите и където БоЖията
доброта ще Възнагради тяхната Вяр-
ност.
1:13 Този стих моЖе да се разбира по
gßa начина. От една страна, ПаВел на-
сърчаВа Тимотей да дърЖи образеца на
здравите думи. Той не само трябва да
бъде Верен на истината на БоЖиите
думи, но и да се дърЖи здраво за самите
изрази, чрез които тази истина се преда-
ва. Нека да онагледим това с един при-
мер. В днешно време много хора казват,
че ние трябва да се откаЖем от изрази
като „ноВороЖдение" или „кръВта на
Исус", които били старомодни, и Вместо
тях да използваме „по-изтънчен" език.
Но В това се крие една много голяма
опасност. Отказът от библейския на-
чин на изразяване често пъти Води до
отказване и от самите истини, които се
предават чрез тези изрази. Затова Ти-
мотей трябва да дърЖи твърдо образе-
ца на здравите библейски думи.
От друга страна, този стих би могъл
също да означава, че думите на Павел
трябва да слуЖат на Тимотей за модел
или за пример. Всичко, което Тимотей
ще проповядва, трябВа да съответства
на образеца, който му е бил даден. Него-
вото слуЖение трябва да бъде във вяра
и лк)бов, които са в Христос Исус. Вяра-
та означава както упование, така и за-
висимост. Лк)бовта ВклЬчва не само
лк)бов към Бога, но и л1обов към нашите
вярващи братя и сестри и към целия по-
гиващ сВят около нас.
1:14 „Онова добро нещо" е благовести-
ето. На Тимотей е поверено посланието
на освобождаващата лкюов. Апостолът
не му казВа да прибави нещо към него или
да го усъвършенства по някакъв начин.
Той носи отговорността да го опази
чрез Светия Дух, Който Живее в нас.

Когато пише това Писмо, Павел добре
съзнава опасността от широко разпрос-
транено отстъпление от Вярата, която
заплашва църквата. Християнската
църква ще бъде нападната от много
страни, но Тимотей трябВа да остане
верен на БоЖието слово. Той няма да
моЖе да направи това със собствени
сили, но обитаващият в него Свети Дух
ще го снабди с всичко необходимо за из-
пълнението на тази задача.
1:15 Мисълта за тъмните облаци, ко-
ито се събират над църквата, кара апос-
тола да си спомни за християните в
Азия, които са се отвърнали от него. И
тъй като по времето, когато Павел
пише това Писмо, Тимотей най-вероят-
но се намира в Ефес, той много добре
знае за какво става дума.
Вероятно християните в Азия са пре-
къснали връзките си с Павел, когато са
научили за неговото арестуване и затва-
ряне. Те са го изоставили точно тогава,
когато той е имал най-голяма нуЖда от
тях. Вероятно причината за това тях-
но действие е бил страхът за собствена-
та им безопасност. Римските власти са
следели зорко да открият всеки, който
би участвал в разпространението на
християнската Вяра. Апостол Павел е
бил един от най-известните представи-
тели на християнството. Всеки, който
се е осмелявал да покаЖе открито връз-
ката си с него, е рискувал да бъде белязан
като човек, който подкрепя неговата
кауза.
Тук никъде не се казва, нито подразби-
ра, че тези християни са се отказали от
Господа или от църквата, фактът, че
те са изоставили Павел обаче, говори за
малодушие и неВярност от тяхна стра-
на.
МоЖе би фигел и Ермогсн са били во-
дачите на онези, които са се отделили
от ПаВел. Във всеки случай те са донес-
ли на своите имена безсмъртие от срам
и презрение, защото са отказали да спо-
делят укора за Христос с Неговия слуЖи-
тел. Гай Кинг коментира тяхното пове-

326

2 TuMomeu 1,2

дение със следната красноречива забе-
леЖка: „ Тези хора не са могли да попра-
вят своите грозни имена, но са могли да
поправят грозния си характер."
1:16 Има дВа Вида тълкуване във връз-
ка с Онисифор. Някои предполагат, че
той също е изоставил ПаВел и затова
апостолът се моли Господ да му покаЖе
милост. Други смятат, че неговото име
се споменава като изкл1очение на онези,
които пюку-що бяха описани. Ние под-
държаме второто мнение.
Павел се моли Господ да покаЖе ми-
лост към дома на Онисифор. Според
Матей 5:7 милостта е наградата на оне-
зи, които сами са показали милост. Тук
не се казва как Онисифор е ободрявал Па-
вел. МоЖе би му е носел храна и дрехи в
тъмната и влаЖна римска тъмница. Във
всеки случай той не се е срамувал да по-
сещава Павел ß затвора. Никакви съоб-
раЖения за лична сигурност не са могли
да го възпрат да не помогне на своя при-
ятел в нуЖда.
Във връзка с това ДЖаует казва след-
ното:
„Думите на апостола:......м не се засра-
ми от оковите ми..." говорят за една
много красива черта от характера на
Онисифор. Оковите на един човек много
често ограничават силно кръга на него-
вите приятели. Оковите на бедността
дърЖат много хора на разстояние от
бедния. До същото водят и оковите на
непопулярността. Когато един човек е
известен, той има много приятели. Но
когато започне да носи някакви окови,
приятелите му постепенно започват да
изчезват. Служителите на утринната
зора обаче обичат да идват в тъмнина-
та на нощта. Те не се отвращават да ра-
ботят тали където властва отчаяние-
то и където оковите тежат най-силно
върху човешката душа. „Онисифор... не се
насрали от оковите ми..." За Онисифор
оковите на Павел са имали притегател-
ни сила. Ге са ускорили неговите стъпки
и са придали спешност на неговото слу-
Ленш\ "'ч

Този стих понякога е бил използван по-
грешно в подкрепа на учението, което
насърчава молитвите за мъртвите.
Поддръжниците на това учение смя-
тат, че когато Павел е писал тези сти-
хове, Онисифор вече е бил починал и че
Павел се моли на Бога да му покаЖе ми-
лост като на умрял. Тук обаче няма дори
и най-слаб намек за смъртта на Ониси-
фор. ПоддръЖниците на това учение са
празнодумци, които са готови да се хва-
нат и за нищото, за да подкрепят свои-
те небиблейски практики.
1:17 Когато Онисифор е пристигнал ß
Рим, той е имал най-малко три възмоЖ-
ности за избор. Първо, той е могъл да из-
бегне всякакъв контакт с християни.
Второ, могъл е да се среща с вярващите
тайно. И трето, могъл е смело да се из-
лоЖи на опасността, като открито по-
сети Павел в затвора. Това е щяло да го
доведе до пряко съприкосновение с римс-
ките власти. За негова вечна слава, той
е избрал третото, като е потърсил Па-
вел старателно и го е намерил.
1:18 Апостолът се моли неговият ве-
рен приятел да намери милост от Гос-
пода 6 онзи бъдещ Ден. Тук под „ми-
лост" трябва да се разбира „награда".
Онзи Ден, както Вече споменахме, е Вре-
мето, В което ще се раздават награди-
те, а именно — Христовото съдилище.
Накрая апостол Павел напомня на Ти-
мотей колко много му е слуЖил Ониси-
фор в Ефес по различни начини.
Б. За издръжливост (2:1—13)
2:1 Да заякваш в благодатта, която е
в Христос Исус, означава да бъдеш смел
със силата, която Неговата благодат
ти дава, и да слуЖиш вярно на Господа с
незаслуЖените способности, които по-
лучаваш вследствие на Връзката си с
Него.
2:2 Тимотей не само трябва да заяква
сам, но и да се гриЖи за духовното укреп-
ване на другите. Той е отговорен да пре-
дава на други боговдъхновените поуче-
ния, които е получил от апостола. Ско-

327

2 TuMomeü 2

po Павел ще напусне историческата сце-
на. Апостолът Вярно е поучаВал Тимо-
meü В присъствието на много свидете-
ли. В най-добрия случай Времето на слу-
жение на самия Тимотей ще бъде крат-
ко и затоВа той трябВа да последВа при-
мера на ПаВел, като подготви други
мъже, които да могат да продължат
служението като учители.
Този стих не подкрепя идеята за прие-
мствеността на апостолското служе-
ние, нито onpaßgaßa съвременната прак-
тика на ръкополагане на църковни служи-
тели. Той просто представлява настав-
ление от Господ към църквата, която
трябВа да осигури непрекъсната после-
дователност от способни учители.
Често пъти е било посочвано, че в
този стих се говори за четири поколения
от Вярващи, а именно:
1.	Апостол ПаВел
2.	Тимотей и много свидетели
3.	Верни човеци
4.	Други
Този текст от Писанието показва кол-
ко е важно всеки член на църкВата да
участва В еВангелизирането. Ако Всеки
отделен Вярващ изпълняваше вярно то-
ва свое задължение, светът щеше да бъ-
де еВангелизиран В продължение на жиВо-
та на едно поколение. Това, разбира се, е
само една хипотеза, която трудно може
да се осъществи, като се имат предвид
извратеността на човешката воля, съ-
перничеството на световните религии
и култови движения и множество други
пречки. Има обаче едно нещо, което оп-
ределено е Вярно: християните могат да
направят много повече, отколкото са
направили досега!
Забележете, че Тимотей трябВа да
предаде истината на Верни човеци, т. е.
на човеци, които са вярващи и на които
може да се разчита. Тези човеци трябВа
да могат и други да поучават. ТоВа
предполага известни способности В учи-
телското служение.
2:3 Много изследвания посочват, че в
тази глава Павел използва разнообразие

от сравнения въВ връзка с Тимотей. Той
го сраВнява със: (1) син (1 cm.); (2) войник
(3 и 4 cm.); (3) състезател (5 cm.); (4) зе-
меделец (6 cm.); (5) работник (15 cm.); (6)
съд (21 cm.) и (7) слуга (24 cm.).
Тимотей трябва да участва9 в стра-
данията и трудностите като добър
войник на Исус Христос. (За повече под-
робности върху страданията, които са-
мият Павел е изтърпял, Вж. 2 Коринтя-
ни 11:23—29).
2:4 Войникът в този стих е Войник на
активна служба, и то такъв, който се
намира в центъра на битката. При та-
кива тежки обстоятелства нито един
Войник не се заплита в Житейски ра-
боти.
ОзначаВа ли това, че онези, които са в
Господното служение, никога не трябва
да се занимават със светски занятия?
Не, разбира се! Самият Павел е работил
като майстор на палатки и едновремен-
но с това е проповядвал благовестието
и е основавал църкви. Той изрично посоч-
ва, че е работел със собствените си ръце
за осигуряване на своите лични нужди.
Всъщност тук ударението пада върху
думата „вплитам се". Войникът не
трябва да позволява на обикновените
житейски грижи да застават на първо
място В неговия живот. Неговата глав-
на цел не трябва да бъде снабдяването с
храна и облекло, а служенето на Хрис-
тос, докато житейските неща трябва
да остават на заден план. Кели казва
така: „Да се тплетеш в Житейските
неща означава да се отксикеш от отделя-
нето си от света и практически да ста-
неш участник в светските дела. "10
Войникът, който е на действителна
служба, се намира в непрекъсната готов-
ност за изпълнение заповедите на глав-
нокомандващия. Той желае да угоди на
този, който го е записал за Войник. Вяр-
ващият е записан за „войник" от Госпо-
да и лкюовта му към Него трябва да го
мотивира да не се Вплита в нещата от
света.

328

2 TuMomeü 2

2:5 Сега апостолът променя стилис-
тичната фигура, като Вместо с войник
сравнява ВярВащия с атлет, който се
състезава В атлетически игри. За да по-
лучи наградата, той трябВа да се състе-
зава законно. Така е и при християнско-
то слуЖение. Колко много християни
отпадат от класацията, преди още да
стигнат финалната линия, защото не се
подчиняват безусловно на БоЖието сло-
во!
Нека да Видим някои от правилата,
свързани с християнското слуЖение! (1)
Християнинът трябВа да се упраЖняВа
В самодисциплина (1 Кор. 9:27). (2) Той не
трябва да използва плътски оръЖия, а
духовни (2 Кор. 10:4). (3) ТрябВа да се пази
чист. (4) Не трябВа да бъде избухлив и
раздразнителен, а търпелив.
Някой беше казал: „Един човек, който
е християнин само през свободното си
време, представлява противоречие. Це-
лият Живот на вярващия трябва да бъде
едно напрегнато усилие да Живее по хрис-
тиянски — във всеки момент и във вся-
ка сфера на новия Живот."
2:6 „Трудещият се земеделец трябва
пръв да Вкуси от плодовете." Според
всички принципи на правдата човекът,
който се труди, за да произведе реколта,
има право пръВ да Вкуси от плодовете.
Дарби е съгласен с тоВа тълкуване, но
според него пасаЖът no-скоро набляга на
истината, че за да моЖе да се наслади на
част от плодовете, земеделецът тряб-
ва най-напред да се потруди. Затова не-
говият превод на текста звучи така:
„Земеделецът трябВа да работи, преди
да вкуси от плодовете."' Този превод за-
пазва идеята за необходимостта. Войни-
кът трябВа да постоянства, атлетът
трябва да спазва правилата, а земеделе-
цът трябва да се труди.
2:7 Тези три примера на християнско
слуЖение съдърЖат много повече, от-
колкото се виЖда на пръв поглед. Павел
увещава Тимотей да мисли и размишля-
ва върху тях. И докато той прави това,
Господ ще" му даде да разбере всичко.

Тимотей ще разбере, че християнското
слуЖение прилича на Война, състезание и
селскостопанска работа. Всяко едно от
тези занятия изисква носенето на опре-
делена отговорност и Всяко Води до оп-
ределена награда.
2:8 На тоВа място апостолът дости-
га Връхната точка В увещанията си към
младия Тимотей. Той стига до примера
на Господ Исус, откъдето не моЖе да
продълЖи по-нагоре. НегоВият пример е
пример на страдание, последвано от сла-
Ва. „Помни Исуса Христа от Давидово-
то потомство, Който възкръсна от
мъртвите според моето благовестие."
Апостолът казва на Тимотей не да пом-
ни някои неща за Господ Исус, а да пом-
ни Самия Него като Един, Който е въз-
кръснал от мъртвите.
В известен смисъл този стих предс-
тавлява кратко обобщение на проповяд-
ваното от ПаВел благовестие. Глав-
ният момент В това благовестие е въз-
кресението на Спасителя. Хибърт казва
следното: „Павел насочва погледа на Ти-
мотей не към разпънатия Исус, а към
възкръсналия Господ."12
Изразът „от Давидовото потомст-
во" е едно просто твърдение, че Исус е
Христос*, Потомъкът на Давид, в Ко-
гото се изпълняват месианските БоЖии
обещания.
Постоянното напомняне на Личност-
та и делото на Спасителя е ваЖно за
Всички, които искат да Му слуЖат, и
особено за онези, които са изпраВени
пред лицето на страдания и евентуална
смърт, фактът, че и Самият Господ
Исус е стигнал небесната слава, след
като е преминал през кръста и гроба, съ-
дърЖа в себе си голямо насърчение.
2:9 Именно заради проповядването на
благовестието, описано в 8 cm., Павел
сега се намира в окови в римския затвор.
На него се гледа като на злодей, тоест
като на престъпник. Само по себе си
това полоЖение е достатъчно да обез-
* Месия — Бел. на преВ.

329

2 TuMomeü 2

сърчи който и да било човек. Не само че
римската Власт е решена да го осъди на
смърт, но и някои от собствените му
приятели християни са се отвърнали от
него.
Въпреки всички уЖасяващи обстоя-
телства обаче духът на Павел се рее
щастливо далече над тъмничните сте-
ни. Той веднага забравя мизерното си съ-
ществувание, когато си спомня, че „Бо-
Жието слово не се Връзва". Както Ленс-
ки казва много сполучливо: „Живият
глас на апостола MOike да бъде заглушен
В собствената му кръв, но това, което
неговият Господ говори чрез него, оста-
ва да звучи по целия свят и досега. "Дори
и всички армии на света да се съберат за-
едно, пак няма да могат да заглушат Бо-
Жието слово и да му попречат да се раз-
пространява. Също толкова безуспешно
би било да се опитат да спрат дъЖда или
снега, за да не валят (Ис. 55:10,11). Хар-
ви казва следното:
„Благовестието върви по победния си
път с неудържима, боЖествена енергия
дори когато неговите защитници локат
в затвора или са подложени на мъчени-
чество. Хората умират, но Христос и
Неговото благовестие Живеят и побеЖ-
дават през вековете."13
2:10 Благодарение на завладяващата
природа на благовестието Павел е го-
тов да издърЖа всичко заради избрани-
те. „Избраните" тук са всички, които
са избрани от Бога за вечно спасение. И
макар че Библията наистина заявява, че
Бог избира хора за спасение, тя никъде не
заявява, че той избира други за осъЖде-
ние. Онези, които са спасени, биват спа-
сени по суверенната БоЖия благодат.
Онези, които са изгубени, биват изгубе-
ни по своя собствен съзнателен избор.
Доктрината на избирането в никакъв
случай не трябва да бъде повод за влиза-
не в спор с Бога. Тя просто позволява на
Бога да бъде Бог, Суверенен Господар на
вселената, Който действа в благодат,
справедливост, правда и лкюов. Той ни-
кога не прави нищо нечестно или Жесто-

ко, а напротив — показва милост, която
изобщо не е заслуЖена.
Апостолът съзнава, че неговите
страдания заради благовестието водят
до спасението на души и че същите тези
души един ден ще участват във Вечната
слава с Христос Исус. Видението на ви-
новните грешници, спасени чрез БоЖия-
та благодат и прославени заедно с Хрис-
тос Исус, е достатъчно, за да вдъхнови
Павел да понесе всичко. Това ни напомня
за думите, които се приписват на благо-
честивия Ръдърфорд:14
„Ако една душа от съседната страна
ме срещне при Бога от дясната Му
страна,
вместо едно небе ще ималг две небеса
в Емануиловата земя."
2:11 Някои хора предполагат, че паса-
Жът от 11 до 13 cm. е взет от ранен
християнски химн. Дали това наистина
е така, не е толкова ваЖно. ВаЖното е,
че той съдърЖа някои непоклатими
принципи, засягащи отношението на чо-
века към Господ Исус Христос. Хибърт
казва следното: „Основното нещо в
тези съдърЖателни истини е, че вярата
в Христос отъЖдествява вярващия с
Него във всичко, докато неверието
твърдо и сигурно отделя хората от
Него."15 Това е четвъртото място в
Писмата на Павел до Тимотей, където
се споменава изразът „Вярно е това сло-
во".
Първият принцип е, че ако ние сме ум-
рели с Христос, то ще и да Живеем с
Него. Това се отнася за всеки вярващ. В
духовен смисъл ние сме умрели с Хрис-
тос в момента, в който сме Му се дове-
рили като на наш Спасител. Ние сме би-
ли погребани с Него и сме били възкресе-
ни с Него от мъртвите. Христос е ум-
рял като наш Представител и Замест-
ник. Ние е трябвало да умрем заради гре-
ховете си, но Христос е умрял вместо
нас. Бог е признал това, че сме умрели с
Него, което означава, че ние също така
ще Живеем с Него в небето.

330

2 Тимотей 2

МоЖе би този стих се отнася и go оне-
зи, които умират като християнски мъ-
ченици. Онези, които по този начин след-
Ват Христос В смъртта, ще Го послед-
Ват и ВъВ Възкресението.
2:12 В определен смисъл също така е
Вярно за Всички християни, че ако те ус-
тоят, то ще и да царуват с Христос.
Истинската Вяра Винаги притежава ка-
чеството да бъде постоянна и В този
смисъл Всички ВярВащи наистина устоя-
ват.
Добре би било да посочим, че не Всички
ще царубат с Христос В еднакВа степен.
Когато Той дойде обратно на земята, за
да царува, Неговите cßemuu ще се Вър-
нат заедно с Него и ще участват в тоВа
управление. Но обхватът на управление
на отделния Вярващ ще бъде определен
от неговата вярност през настоящия му
Живот.
Онези, които отричат Христос, ще
бъдат отречени от Него. Тук мисълта
не е за временно отричане от Спасите-
ля поради натиск, какъвто е случаят с
Петър, а за постояннно, редоВно отказ-
ване от Него. Тези думи описват невяр-
ващия — този, който никога не е приел
Спасителя чрез Вяра. Всички подобни
хора ще бъдат отречени от Спасителя
В един бъдещ ден независимо колко на-
боЖна моЖе да е била професията, която
са упраЖнявали.
2:13 И този стих описва невярващите.
Динздейл Янг обяснява следното: „Бог не
. поЖе да бъде непоследователен. Той не би
бил Верен на Своя характер, ако се отна-
сяше по еднакъв начин както към верни-
те, така и към неверните. Бог винаги ос-
тава верен на правдата, каквито и да сме
ние."16
Тези думи не трябВа да се тълкуват
така, сякаш БоЖията Вярност ще се изя-
ви В приемането на онези, които са не-
верни. Това изобщо не е така. Ако хора-
та са неверни, Той трябва да бъде верен
на Своя Собствен характер и да се отна-
ся по съответен начин към отделните
хора. Както казва фон Остерзее: „Бог е

толкова верен в осъществяването на
Своите предупреЖдения, колкото в из-
пълнението на Своите обещания. "17
III. Верността против отстъпление-
то (2:14—4:8)
А. Верността към истинското
християнство (2:14—26)
2:14 Тимотей трябва да им напомня
това, т. е. това, което се казва в паса-
Жа от 11 до 13 стих. Но кои са тези, на
които той трябва да напомня и да заръч-
ва „това"? МоЖе би тук апостолът има
предвид всички слушатели на Тимотей и
особено Вярващите, които прокарват
разни странни учения в църквата. Това
става ясно от останалата част на сти-
ха, където онези, които очевидно заемат
местата на учители или проповедници,
се предупреЖдават да не влизат в кара-
ници за дребнавости. Очевидно в Ефес
има хора, които повдигат големи споро-
ве за формалното значение на някои
думи. Вместо да изграЖдат светиите в
БоЖията истина, те само подкопават
вярата на част от своите слушатели.
Динздейл Янг ни предупреЖдава за
следното:
„ Човек лесно моЖе да стане теологи-
чен маниак —да се отдаде на разглеЖда-
нето на въпроси, които не представля-
ват особено голям интерес. Животът е
прекалено кратък и прекалено напрегнат,
т да си изхабяваме мозъка и сърцето за
неща, които не съдействат за изграЖда-
нето на характера.
Когато цял един свят очаква да бъде
евангелизиран, би било много грозно да
прекарваме Живота си, като се разхоЖ-
даме бавно или вървим бързо по обикол-
ните пътища на учението. Много по-доб-
ре би било да вървим по магистралите.
Нека да бъдем верни на по-големите ис-
тини. Не подраЖавапте на Жертвите на
паниката в дните на Самегар и Яил*, ко-
Оьдии 5:6 — Бел на преВ.

331

2 TuMomeu 2

unto оставиха главните пътища и тръг-
наха по страничните пътеки. "18
2:15 Тимотей трябва да се старае да
предостави себе си одобрен пред Бога.
Неговите усилия трябВа да бъдат насо-
чени към moßa той да стане работник,
който няма от kakßo да се срамува.
ТоВа той трябВа да npaßu, като излага
право словото на истината. Последни-
ят израз означава, че той трябва да раз-
глежда правилно Писанията, като не до-
пуска излишни приказки, или — както
казва Алфорд —„да разглеЖда истината
правилно и пълно без никакви фалшифи-
кации".19
2:16 Скверните или нечистите праз-
нословия са непочтителни, зли и безмис-
лени поучения. Те не носят никаква пол-
за на Божиите хора и трябВа да бъдат
избягвани. Апостолът не наставлява
Тимотей да се бори с тези учения, а да се
отнася с презрение към тях, като дори
не ги удостоява с вниманието си.
Една важна характеристика на тези
празнословия е, че те никога не са ста-
тични. Те Винаги отиват все по-далеч и
по-далеч в безбоЖието. Това е валидно
за всички видове заблуда. Онези, които
проповядват заблуда, са принудени неп-
рекъснато да я „разкрасяват". ТоВа
обяснява и появата на различни ноВи дог-
ми и „откровения", които непрекъснато
се измислят от лъжлиВите религиозни
системи. ЕдВа ли е нужно да казваме, че
колкото поВече тези докринални заблу-
ди се разрастват, толкова повече безбо-
Жието им се увеличава.
2:17 Начинът на разпространение на
лъжливите учения се сравнява с „живени-
ца" или рак. Повечето от нас знаят мно-
го добре колко бързо тази ужасна болест
може да се разнесе в човешкото тяло,
разрушавайки всяка тъкан, до която дос-
тига.
Думата, преведена като „Живеница",
може да се преведе като „рак" или „ган-
грена"20. Гангрената засяга част от тя-
лото, като спира нормалното и снабдя-

ване с кръв и хранителни вещества,
вследствие на което тя умира.
Има и други текстове в НЗ, където
злите учения се сравняват с квас, който,
ако му се позволи да се разпространи,
накрая заквасва цялото тесто.
На това място са споменати имената
на двама мъже, чиито учения покваря-
ват местната църква. ТоВа са Именей
и филет. Тъй като те не са излагали
„право словото на истината", техните
имена се намират в списъка на онези, ко-
ито ще населят Божията зала на срама.
2:18 Този стих изобличава тяхното
лъжливо учение, което казва на хората,
че възкресението вече е станало. Веро-
ятно според тях, когато един човек е
спасен и възкресен за ноВ живот с Хрис-
тос, това е единственото Възкресение,
което има да стане. С други думи, те
приемат възкресението само в духовен
смисъл и се подиграват на идеята за бук-
валното възкресение на тялото от гро-
ба. За ПаВел това учение представлява
сериозна заплаха за истината на христи-
янстВото.
Хамилтън Смит казва следното:
„Ако възкресението вече е станало,
това очевидно означава, че светиите са
достигнали окончателното си състоя-
ние още тук, на земята, в резултат на
което църквата би трябвало да преста-
не да очаква идването на Господа, да се
откаАе от истината за небесната си
съдба и да се раздели с характера си на
странник и пътник на тази земя. Загуб-
ването на небесния характер на църква-
та означава, че тя би трябвало да заста-
не твърдо на земята, заемайки мястото
си като част от системата за преобра-
зуване и управление на света. "21
Като събарят вярата на някои, тези
лъжливи учители спечелват за себе си не-
желаната съдба да присъстват по такъв
позорен начин във вечната Божия Книга.
2:19 Мисълта за Именей и филет и
тяхното лъжеучение кара Павел още по-
ясно да осъзнае факта, че за църквата
идват черни дни. В местните събрания

332

2 Тимотей 2

са npuemu много неВярВащи. Духовният
Живот дотолкоВа е западнал, че често е
трудно да се напраВи разлика меЖду ис-
тинските и фалшивите християни.
Християнският сВят е една голяма сме-
сица от истина и лъЖа, В резултат на ко-
ето полоЖението е плачевно.
В цялата тази бъркотия ПаВел нами-
ра утеха 8 сигурния факт, че твърдата
основа на Бога стои, което означава, че
това, което е основано от Самия Бог,
ще устои независимо от упадъка на она-
зи част от църквата, която изповядва
християнството само на думи.
ВъВ Връзка с тълкуването на израза
„твърдата основа, полоЖена от Бога"
са били предлоЖени различни обяснения.
Някои предполагат, че той описва ис-
тинската църква. Други — че или се от-
нася до БоЖието обещание, или до хрис-
тиянската вяра, или до доктрината на
избирането. Но нима не е ясно, че „осно-
вата... от Бога" се отнася до Всяко
нещо, което Господ прави? Ако Той изп-
рати Своето слово, нищо не моЖе да го
Възпре. Хамилтън Смит казва така:
„Нито един човешки провал не моЖе да
развали основата, полоЖена от Бога, или
да попречи на Бога да довърши това, ко-
ето е започнал... Тези, които са Господ-
ни, макар и скрити сред хорските тълпи,
никога няма да бъдат изгубени."22
Основата на Бога има печат, който
има една боЖествена и една човешка
страна. БоЖестВената му страна е, че
„Господ познава Своите Си". Той ги поз-
нава не само по име, но и под формата на
одобрение и Висока оценка. Според Ленс-
ки Той ги познава с една „присвояваща и
дейстВена лкзбов".23 ЧоВешката страна
на този печат е тоВа, че всеки, който
изповяда Господното24 име, трябВа да
отстъпи от неправдата. С други думи,
онези, които наричат себе си „христия-
ни", могат да докаЖат истинността на
своята изповед, като ЖиВеят свято и
благочестиво. Истинският християнин
не моЖе да има нищо общо с нечестието.

Печатът е белег както за притеЖа-
ние, така и за осигуреност и гаранция. По
такъв начин печатът Върху БоЖията
основа обозначава притеЖаването на ис-
тинските вярващи от страна на Бога и
гарантира, че всички обърнати ще дока-
Жат истинността на своя нов Живот,
като се отделят от неправдата.
2:20 В тази илкютрация големият дом
според нас символизира християнския
свят като цяло. В един по-широк смисъл
християнският свят вклкзчВа както ис-
тинските вярващи, така и вярващите
само на думи — тоест както новороде-
ните, така и формалните християни.
В такъв случай златните и сребърни-
те съдове са образ на истинските вяр-
ващи.
Дървените и пръстените съдоВе не са
невярващите изобщо, а най-вече онези,
които са работници на нечестието и ко-
ито проповядват лъЖливи учения —
като Именей и филет (17 cm.).
Тези съдове имат няколко ваЖни ха-
рактеристики, които трябВа да се изб-
роят. На пърВо място това е разликата
в материала, от който са направени. На
второ — разликата в начина, по който
се употребяват. И на трето — разлика-
та В окончателната им съдба. След из-
вестно време дървените и пръстените
съдове се унищоЖават, а златните и сре-
бърните се оставят, защото са ценни.
Съществуват различни тълкувания на
израза „едни за почтена употреба, а
други за непочтена". Според някои „не-
почтената употреба" означаВа просто
по-малко почит. В този случай Всички съ-
дове символизират истинските ВярВа-
щи. някои от които се използват за по-
Висши цели, други — за no-низши. Според
други съдовете за почтена употреба
обозначават хора като Павел и Тимо-
тей, а тези за непочтена употреба —
Именей и филет.
2:21 Значението на този пасаЖ до го-
ляма степен зависи от тълкуването на

333

2 Тимотей 2

думата „тия" в израза „...ако някой
очисти себе си от тия..."*
Въпросът е дали „тия" се отнасят до
дървените и пръстените съдове, или до
лъжливите учения, за които се говори
малко no-горе в същата тази глава, или
до нечестивите човеци изобщо?
Най-естественото тълкуване е да
свържем думата „тия" със съдовете за
непочтена употреба. Тимотей получава
наставление да се отдели от нечестиви-
те човеци и особено от злите учители
като тези, чиито имена Павел току-що
е споменал — Именей и филет.
Апостолът не наставлява Тимотей
нито да напусне църквата, нито да се
отдели от християнския свят като ця-
ло. За него би било невъзможно да напра-
ви това, без да се откаже от своята
християнска изповед, тъй като христи-
янският свят вклкочва всички, които на-
ричат себе си вярващи. Павел по-скоро
казва на Тимотей да се отдели от злоде-
ите и да избягва контакта с каквито и
да било зли учения.
Ако човек се пази чист, като не се
свързва със злото, „той ще бъде съд за
почтена употреба". Бог може да изпол-
зва само чисти съдове за святото Си
служение. „Очистете се вие, които носи-
те съдовете Господни" (Ис. 52:11). Та-
къв човек ще бъде „осветен" в смисъл, че
ще бъде отделен от злото за Божието
служение. Той ще бъде „полезен на сто-
панина" — качество, което всички оби-
чащи Господа трябва силно да желаят.
И последно, той ще бъде „приготвен за
всяко добро дело", тоест по Всяко време
готов да бъде полезен по Всякакъв начин,
който неговият Господар изисква от
него.
2:22 Тимотей не само трябва да се от-
деля от нечестивите човеци, но и да из-
бягва плътските страсти. „МладеЖки-
те страсти" могат да означават не
само физическите желания, но и влечени-
* Думата ..-заплуЖдения" не е част от ориги-
налния текст. — Бел. на преВ.

ето към парите, славата и удоволстви-
ята. Те могат да означават също така
и самоволието, нетърпението, гордост-
та и безотговорността. Както вече
споменахме, по това време Тимотей е
може би на около тридесет и пет годи-
ни, което означава, че „младежките
страсти" вклкочват не само страсти,
които са свойствени за младежите, но и
всички несвети желания, които могат да
се да появят в един млад Господен служи-
тел и да се опитат да го отвлекат от
пътя на чистотата и правдата.
Тимотей не само трябва да избягва
тези страсти, но и да следва правдата.
Тук става Въпрос за едно отрицателно
и едно положително усилие.
Да „следва правдата" означава прос-
то да поддържа винаги честни, справед-
ливи и лоялни взаимоотношения със сво-
ите ближни.
От една страна, вярата може да озна-
чава вярност или абсолЬтна честност,
а от друга — непрекъсната зависимост
от Господа. Хибърт я определя като
„искрено и динамично доверие в Бога"25.
В този случай \1обовта не може да бъ-
де сведена само до л1обоВта към Бога, а
трябва да Вклкочва и лкобовта към наши-
те братя и сестри, а така също и лкобов-
та към изгубените грешници. ЛкобоВта
винаги търси да угоди на другите; в осно-
вата си тя е напълно лишена от егоизъм.
Мирът съдържа идеята за хармония и
Взаимна търпимост.
Тези добродетели трябва да се прак-
тикуват заедно с „тези, които призова-
ват Господа от чисто сърце". Също
както в 21 cm. Павел предупреждава Ти-
мотей да отделя себе си от нечестиви-
те човеци, така тук той го съветва да
се свързва с християни, които ВърВят В
чистота пред Господа. Той не трябва да
следва добродетелите на християнския
Живот отделно от другите, а да заеме
мястото си като част от Тялото и да
се стреми да работи заедно с други него-
ви части за доброто на цялото.

334

2 TuMomeu 2,3

2:23 В cßoemo християнско служение
Тимотей често ще чуба незначителни и
глупаВи Въпроси. ТакиВа Въпроси ще бъ-
дат задаВани от неВежи и незнаещи хора
и няма да носят никаква истинска пол-
за. Тимотей трябВа да се отказВа от
makußa cnopoße, защото те пораждат
само караници. ЕдВа ли е нужно да казВа-
ме, че тук не cmaßa дума за Въпроси,
сВързани с Великите фундаментални ис-
тини на християнската Вяра, а за глупа-
Ви проблеми, които само губят ценно
Време и предизВикВат бъркотии и каВги.
2:24 Тук „Господният слуга" означаВа
буквално „Господниятроб". ИзползВане-
то на moßa определение ß един стих, кой-
то насърчаВа кротостта и търпението,
е особено подходящо.
Въпреки че Господният слуга трябВа
да се бори за истината, той не трябВа да
бъде раздразнителен или заядлив човек.
Той трябВа да бъде „кротък към всич-
ки" и да подхожда към хората с цел да ги
поучи, а не да спечели спора. ТрябВа да
бъде търпелиВ с Всички дори и когато те
не изглеждат склонни да приемат исти-
ната на Божието слоВо.
2:25 Господният слуга трябва да по-
казВа кротост и смирение и когато има
работа с противници. Хората, които
отказВат да се преклонят пред Божие-
то слоВо, увреждат собстВената си
душа. ТакиВа хора трябВа да бъдат поп-
равяни, за да не би В невежеството си да
продължат да живеят с погрешната
представа, че тяхното поВедение съот-
ветства на Писанието.
„...та дано би им дал Бог покаяние, за
да познаят истината." На пръв поглед
изглежда като че ли покаянието на та-
кива хора зависи от Божието желание.
Случаят обаче не е такъв. Истината е.
че Бог ги чака, за да им прости, но само
ако те дойдат при Него в изповед и пока-
яние. Бог не задържа покаянието за нико-
го, но хората често пъти не желаят да
признаят, че не са прави.
2:26 Господният слуга трябва така да
се отнася към хората, които съгреша-

ват по такъв начин, че те да изтрез-
неят и да се освободят от примката на
дявола. Това са хора, които са били уло-
вени от него, за да вършат неговата
воля, и са като омаяни или опити от
него.
Б. Настъпващото отстъпление
(3:1—13)
3:1 Сега апостолът предлага на Тимо-
тей едно описание на условията, които
ще съществуват ß cßema преди идВане-
то на Господа. Често пъти е било посоч-
вано, че списъкът от грехове, който
този пасаж съдържа, много прилича на
описанието на безбожните езичници В
Римляни 1 глава. Забележителното е, че
същите условия, които съществуват
сред езичниците в тяхното диво и необ-
разовано състояние, ще характеризират
и формалните Вярващи 6 последните
дни.
Последните дни, за които се говори
тук, са дните между апостолския период
и явяването на Христос за установява-
не на Неговото царство.
3:2 Човек не може да изследва тези
стихове, без да забележи неколкократно-
то използване на словообразуващата
частица ,,-лк)биви". Във 2 cm. например
се говори за хора, които са себелк>биви и
среброл!обиви. В 3 cm. изразът „неприя-
тели на доброто" буквално гласи „нелко-
бители на доброто" или „недобролЬби-
ви". В 4 cm. срещаме израза „повече слас-
толкюиви, а не БоголкюиВи'".
В пасажа от 2 до 5 cm. са дадени деВет-
надесет характеристики на човечество-
то през последните дни. Ние просто ще
ги изброим, като им дадем синоними и
обясним тяхното значение:
Себелк)биви — егоцинтрични, надути,
егоистични.
Сребролкюиви — алчни за пари, нена-
ситни.
Надменни — високомерни, надути.
Горделиви — нахални, високомерни,
презиращи другите.

335

2 TuMomeü 3

Хулители — злоезични, скВернослоВни,
оскърбителни, злъчни, злостни.
Непокорни на родителите — бунтов-
ни, безотговорни, неупраВляеми.
Неблагодарни — недоВолни и непризна-
телни.
НечестиВи или несбети — неблагочес-
тиви, покварени, непочтителни, хора, за
които няма нищо свято.
3:3 Без семейна обич — коравосърдеч-
ни, неестестВено груби, безчуВстВени.
Непримирими — неотстъпчиВи, неп-
ростителни, неЖелаещи никакво поми-
рение.
Клеветници — разпространяващи
лъЖливи и злобни слухове.
НевъздърЖани — неспособни да вла-
деят страстите си, разпуснати, развра-
тени.
Свирепи — диви, безпринципни.
Неприятели на доброто — мразещи
всяко добро нещо или Всеки добър човек;
изцяло противопоставящи се на добро-
то във всяка негоВа форма.
3:4 Предатели — измамни, продаЖни.
Буйни — безразсъдни, своеволни, ви-
роглави.
Надути — празоглави, високоумни.
Повече сластолк)биви, отколкото Бо-
голк)би6и — обичащи чувствените удо-
волствия, а не Бога.
3:5 На външен вид тези хора изглеЖ-
дат много религиозни. Те изповядват
християнството с уста, но действията
им говорят по-силно от техните думи.
Чрез своето безбоЖно поведение те по-
казват, че Животът им е една лъЖа.
Нищо в тях не свидетелства за БоЖия-
та сила. И макар че те могат да показ-
ват някаква промяна, на практика в тях
няма никакво обновление. Уеимаут пре-
веЖда този текст така: „Те само се гри-
мират с благочестие, като се отказват
от неговата сила." По подобен начин зву-
чи и преводът на Мофат: „Макар и да по-
казват някаква форма на религиозност,
те нямат нищо общо с нейната сила."'
Преводът на Филипс пък е следният:
..Отвън те поддърЖат една религиозна

фасада, но тяхното поВедение отрича
нейната истинност." Те Желаят да бъ-
дат хем благочестиви, хем да си задър-
Жат греховете (ср. Откр. 3:14— 22). Хи-
бърт отправя към нас следното сериоз-
но предупреждение: „Това е един уЖасен
портрет на отстъпническото христи-
янство — едно ново езичество, маскира-
но като християнство."26
Тимотей трябва да страни от всич-
ки такива хора. Те именно са съдовете,
за които се говори в предишната глава и
от които той трябва да се очисти.
3:6 От всички покварени хора, които
ще Живеят „в последните дни", Павел
сега избира една конкретна група — во-
дачите и учителите на лъЖливите кул-
тове. Това подробно описание на техния
характер и методи намира своето пъл-
но изпълнение в култовете от наше вре-
ме.
Най-напред ние виЖдаме, че това са
хора, които се вмъкват 6 домовете.
Това описание много напомня на двиЖе-
нието на змия, което никак не е случай-
но. Ако тези хора разкриваха своята ис-
тинска самоличност, нямаше да успеят
да влязат в много от тези домове, но те
използват различни хитрости, една от
които е да говорят за Бога, Библията и
Исус (макар и да не вярват в това, кое-
то Писанието казва).
По-нататък текстът казва, че това
са хора, които подмамват лековерни
Жени. Това е една много характерна тях-
на черта. Тези хора съзнателно се стре-
мят да посещават семействата във вре-
ме, когато съпрузите са на работа или
някъде извън дома. Историята се повта-
ря. В Едемската градина Сатана отиде
най-напред при Ева и успя да я измами.
Ева си присвои властта над своя съпруг
и взе решението, което той трябваше
да вземе. Методите на Сатана не са се
променили оттогава. И досега Сатана
продълЖава да отива най-напред при Же-
ните със своите лъЖеучения и да ги под-
мамва. Тези Жени са лековерни в смисъл,
че са слаби и нестабилни. На тях им лип-

336

2 TuMomeü 3

сВа не толкоВа ум, колкото сила на ха-
рактера.
ОсВен тоВа те са „обременени с грехо-
ве" и са „водени от различни страсти".
Първата характеристика означава, че
те се npeBußam под теЖестта на греха
и чуВстВат нуЖда В сВоя ЖиВот. Именно
В този решителен момент при тях ид-
Ват култовите учители. Колко Жалко,
че ние, които познаВаме истината на Бо-
Жието слоВо, не сме по-настойчиВи В
достигането на тези объркани души!
Втората характеристика на тези Жени
е, че те са „водени от различни страс-
ти". Според Уеймаут това означава „уп-
раВляВани от непрекъснато променящи
се капризи". МоЖе би смисълът на този
израз е, че съзнанието на целия този то-
Вар от грях и стремеЖът да се осВобо-
дят от него карат тези Жени да излагат
себе си на всеки мимолетен полъх на уче-
ние и на Всяка религиозна ноВост.
3:7 Изразът „които всякога се учат"
не означава, че те постоянно научават
Все повече и повече неща за Господ Исус
и за БоЖието слоВо, а че непрекъснато се
Впускат от един култ В друг, но никога
не могат да стигнат до познанието на
истината. Сам Господ Исус е Истина-
та. В някои моменти тези Жени като че
ли идват много близо до Него, но отно-
во се подмават от Врага на техните
души и никога не достигат почивката,
която се намира единствено в Спаси-
теля.
Нека да отбелеЖим на това място, че
членовете на различните култоВе много
често употребяват израза „Аз изуча-
вам....", след което следва наименовани-
ето на култовата система. Те никога не
могат да к;1Жат, че са постигнали целта
на своето учение, за разлика от завърше-
ното дело на изкуплението, което ние
получаваме чрез вяра в Исус Христос.
Този стих също така ни навеЖда на ми-
сълта за колосалното разрастване на
постиЖенията във всяка област на чо-
вешкото познание, за огромното ударе-
ние върху образованието, което съвре-

менните хора поставят в своя Живот, и
едновременно с това за неописуемия про-
вал на Всичко тоВа да goßege хората до
познаването на истината.
3:8 В това Послание се споменават
три двойки от хора:
Фигел и Ермоген (1:15) — които се сра-
муват от истината.
Именей и филет (2:17,18) — които се
заблуждават по отношение на исти-
ната.
И Яний и Ямврий (3:8) — които се съп-
ротивляват на истината.
В 8 cm. Павел се обръща отново към
темата за Водачите и учителите на
лъЖлиВите култове. Той ги сравнява с
Яний и Ямврий, които са се изправили
срещу Мойсей. Кои са тези хора? Всъщ-
ност техните имена не са споменати ни-
къде В СЗ, но повечето изследователи
смятат, че това са двама от главните
египетски магьосници, извикани от фа-
раона да повторят чудесата, извършени
от Мойсей.
Тук моЖе да се зададе въпросът откъ-
де ПаВел знае техните имена. Отгово-
рът на този въпрос не би трябвало да
представлява никаква трудност, тъй
като, от една страна, те биха могли да
бъдат запазени в еврейското предание, а
от друга, съвсем разумно е да се предпо-
лоЖи, че те биха могли да му бъдат от-
крити чрез боЖествено откровение.
ВаЖното е, че те са се възпротивили
на Мойсей, като са се опитали да имити-
рат неговите дела чрез фалшиви чудеса.
Точно такъв е случаят и с последовате-
лите на лъЖливите култове. Те се про-
тивопоставят на БоЖието дело, като
го имитират. Те си имат свои „Библии",
свой път на спасение — накратко, те
имат заместител за Всяко нещо в хрис-
тиянството. Те възпрепятстват Бо-
Жията истина, като представят някак-
во нейно извратено копие и като изпол-
зват понякога и магьоснически изкуства.
Това са „човеци с покварен ум". Артър
Уей превеЖда този израз така: „техни-
те умове са изгнили до самата им сърце-

337

2 TiiMomeü 3

Вина". Тяхното мислене е изкриВено, пок-
Варено и изродено.
Когато тяхната „християнска" Вяра
бъде подлоЖена на npoßepka, cmaßa ясно,
че тези хора са напълно негодни. Най-се-
риозният и единствен начин, по който
те могат да бъдат проверени, е да им се
зададе този простичък въпрос: „Исус
Христос Бог ли е?" Много от тях се
стремят да скрият cßoume лъЖеучения,
като признават, че Исус е БоЖият Син,
имайки предвид обаче, че Той е БоЖий
Син в същия смисъл, В който и много дру-
ги са БоЖии синоВе. Но когато пред тях
се постави ребром въпросът „Исус Хрис-
тос Бог ли е?", те показват истинската
си същност. Те не само отричат боЖес-
твеността на Исус Христос, но обикно-
вено силно се разгневяВат от това пре-
дизвикателство. Това е Вярно както за
последователите на Християнската на-
ука, така и за спиритистите, християн-
делфианите, Свидетелите на ЙехоВа u
приВърЖениците на „Пътят".
3:9 ПаВел уверява Тимотей, че тези лъ-
Жеучители „няма да успеят повече".
Проблемът тук е, че във всяка епоха из-
глеЖда, че те процъфтяват Все повече и
повече и че нищо не възпрепятства тех-
ния напредък в света!
Вероятно този израз означава, че Вся-
ка система, която разпространява заб-
луда, най-накрая ще бъде изобличена.
ЛъЖлиВите учения идват и си отиват
едно след друго. И макар че на външен
Вид моЖе да изглеЖда, че те процъфтя-
ват мощно и дори продълЖително, идва
време, когато тяхната лъЖливост ста-
ва явна на Всички. Те водят хората до ня-
каква степен на развитие, като дори им
предлагат известно преустройство, но
Всъщност не предлагат никакво обнов-
ление. Те не могат да дадат на човека ос-
ВобоЖдение от наказанието и силата на
греха, не могат да дадат Живот.
Чрез своите магьосничества Яний и
ЯмВрий са успели да наподобят до извес-
тна степен Мойсей, но когато е трябва-
ло да Възпроизведат Живот от смърт-

та, те са се оказали абсолкшно безсил-
ни. Точно тук срещат неуспех и култови-
те системи.
3:10 В ярък контраст на тези лъЖливи
учители е Животът и слуЖението на Па-
вел. Тимотей добре познаВа качествата,
които характеризират този Господен
слуЖител. Той е следвал Павел отблизо
и моЖе да свидетелства, че това е един
чоВек, Верен на Христос и на НегоВото
слоВо.
Учението на апостола е Вярно на Бо-
Жието слово и на Личността на Господ
Исус Христос. Неговото поведение съ-
ответства напълно на посланието, кое-
то той пропоВядВа. Целта на неговия
Живот е да се отдели от моралното и
доктриналното зло. Вярата тук моЖе
да означава както доверието на ПаВел В
Господа, така и собствената му вяр-
ност. Тимотей го познаВа като човек,
който изцяло зависи от Господа, и еднов-
ременно с това като един честен чоВек,
на когото напълно моЖе да се разчита.
Дълготърпението на апостола се ВиЖ-
ga ß отношението му към негоВите го-
нители и критици, както и В отношени-
ето му към физическите страдания. Що
се отнася до л1обовта, моЖе да се каЖе,
че moßa е един чоВек, изцяло отдаден на
Господа и на своите блиЖни. Колкото
по-малко Павел е обичан от другите,
толкова по-твърдо е решен да обича.
Буквалното значение на твърдостта е
„издърЖане под", тоест издръЖливост
или сила на духа.
3:11 Някои от гоненията и страдани-
ята на ПаВел са описани във 2 Коринтя-
ни 11:23—28. Но тук той има предвид
най-вече онези гонения и страдания, кои-
то Тимотей познава лично. Тъй като
родният дом на Тимотей се намира в
Листра, той сигурно знае за гоненията,
които са сполетели ПаВел В този град, а
така също и в съседните на Листра гра-
дове Антиохия и Икония. Боговдъхнове-
ният разказ за тези страдания се съдър-
Жа в Деянията на апостолите 13:45. 50

338

2 Тимотей 3

(ß Антиохия); 14:3—6 (В Икония) и 14:19,
20 (ß Листра).
ПаВел ликува заради факта, че от
всички тези опасни положения го е изба-
вил Господ. Господ не е спестил самите
страдания, а го е избавил от тях. Toßa
трябВа да ни напомни, че Господ не ни е
обещал да ни запази от Всякакви труд-
ности, а ни е обещал да бъде с нас и да ни
npeßege през Всички тях.
3:12 Гоненията са неразделна част от
благочестиВия християнски живот. Доб-
ре е Всеки християнин да запомни moßa.
В протиВен случай, когато бъде призоВан
да премине през дълбоки ßogu, може да се
изкуши да помисли, че е сгрешил нещо
пред Господа или че Го е разсърдил по ня-
какъВ начин. Истината е, че „всички, ко-
ито искат да Живеят благочестиво В
Христа Исуса, ще бъдат гонени".
Причината за moßa гонение е проста.
Благочестивият ЖиВот на един чоВек
излага на показ нечестието на другите.
Хората не желаят да бъдат изобличаВа-
ни по този начин. Вместо да се покаят
за сВоето безоожие и да се обърнат към
Христос, те се стремят да унищожат
този, който им е показал kakßo предс-
таВляВат В действителност. Тяхното
поведение е напълно ирационално, но то
е характерно за падналия чоВек.
3:13 ПаВел няма илквии и не си предс-
тавя, че светът ще става постепенно
Все по-добър и по-добър, докато накрая
Всички хора бъдат обърнати. Не, той
знае чрез божествено откровение, че ще
стане точно обратното: злите човеци
и измамниците ще стават все по-лоши
и по-лоши. Техните методи ще стават
все по-изкусни и техните атаки — Все
по-смели. Те не само ще успяват да ма-
мят другите, но и самите те ще падат
в клопката на същите лъжеучения, в ко-
ито се опитват да впримчат своите
слушатели. Продължителното разпрос-
траняване на лъжи постепенно ще ги на-
кара и сами да им повярват.

В. Човекът на БоЖиите
възмоЖности на фона на
отстъплението (3:14—17)
3:14 Отново и отново апостолът на-
помня на Тимотей да постоянства в по-
ученията на Божието слово. Това ще
бъде за него голяма сила в деня, когато
лъжливите учения ще нахлуят обилно от
Всички страни. Ако той познава Писани-
ето и му се подчинява, няма да бъде под-
веден от тези коварни заблуди.
Тимотей не само е научил великите ис-
тини на вярата, но и лично е бил убеден
в тях. Без съмнение ще има хора, които
ще му кажат, че тези поучения са старо-
модни или недостатъчно напредали и ин-
телектуални, но той не трябВа да се от-
казва от истината заради човешки те-
ории и умозакл1очения.
По-нататък апостолът съветВа Ти-
мотей да си спомни от кого е научил
тези истини. Има известна разлика В
мненията дали изразът „от какви лица"
се отнася за самия Павел, за майката на
Тимотей или за апостолите като цяло.
При всички случаи идеята тук е, че Све-
щеното Писание е било предадено на Ти-
мотей от хора, чийто живот е свиде-
телствал за истинността на тяхната
Вяра. Те са били благочестиви човеци, чи-
ето единствено желание е била Божия-
та прослава.
3:15 Това е един стих, който ни казва
много важни неща. Първо той ни казва,
че Тимотей познава Свещените Писания
(или букви) още от детството си. Текс-
тът дори съдържа мисълта, че когато
го е учела на азбуката, майката на Тимо-
тей е използвала пасажи от Староза-
ветните Писания. Още от съвсем ранна
възраст той е бил под влиянието на бо-
говдъхновените Писания и никакви обс-
тоятелства не трябва да го накарат да
забрави тази благословена Книга, която
е формирала неговия живот за Господа
и в служба на доброто.
След това този стих ни казва, че Све-
щените Писания имат сила непрекъсна-

339

2 TuMomeü 3

mo ga правят хората мъдри за спасение.
От една страна, тоВа означава, че хора-
та научават пътя на спасение чрез Биб-
лията, а от друга — че сигурността В
спасението ugßa чрез БоЖието слоВо.
Спасението е чрез Вяра 8 Христос
Исус. Нека добре да подчертаем тоВа.
Спасението не е нито чрез добри дела,
нито чрез кръщение, нито чрез членст-
Во В църквата, нито чрез конфирмация,
нито чрез подчиняВане на десетте Бо-
Жии заповеди, нито чрез спазване на
златното прабило, нито чрез каквото и
да било друго нещо, което Вкл1очВа чо-
Вешки усилия или заслуги. Спасението е
само чрез Вяра ß БоЖия Син.
3:16 Когато ПаВел казва „Всичкото
Писание", той определено има предвид
целия СЗ, а така също и онези части от
НЗ, които Вече са съществували по него-
во Време. В 1 Тимотей 5:18 той цитира
Евангелието на Лука (10:7) като текст
от Писанието. Петър също говори за
ПаВлоВите Послания като за Писание (2
Петр. 3:16). Днес ние имаме пълното ос-
нование да прилагаме този стих към ця-
лата Библия.
Това е един от наи-ваЖните стихове
В Библията по Въпроса за боговдъхнове-
ността. Той ни казва, че Писанието е
вдъхновено от Бога.27 По един сВръхес-
тестВен начин Бог е предал Своето сло-
Во на хората и ги Водил да го запишат
така, че да бъде запазено за вековете. И
колкото е Вярно тоВа, че индивидуал-
ният стил на писателя не е бил унищо-
Жен, толкова е Вярно и това. че самите
думи, които той е използвал, са били
думи, дадени му от Светия Дух. Ето
защо в 1 Коринтяни 2:13 четем следно-
то: „...което и възвестяваме, не с думи,
научени от човешка мъдрост, но с думи,
научени от Духа, като поясняваме духов-
ните неща на духовните човеци." Основ-
ното значение на този стих е, че богов-
дъхновените писатели са използвали
ДУМИ, на които са били научени от Све-
тия Дух. ТоВа именно означава и терми-
нът „буквална боговдъхноВеност".

Писателите на Библията не са дали
своето лично тълкуване на нещата, а са
написали посланието, което им е било
дадено от Бога. „И това да знаете пре-
ди всичко, че никое пророчество в Писа-
нието не е частно на пророка обяснение
на БоЖията воля; защото никога не е ид-
вало пророчество от човешка воля, но
[светите] човеци са говорили от Бога;
дВиЖими от Светия Дух" (2 Петр. 1:20,
21).
Погрешно е да се каЖе, че Бог просто
е дал мислите на отделните писатели,
като им е позволил да изразят тези мис-
ли със свои думи. Истината, която се
подчертава в Писанието, е, че самите
думи, които са били дадени първоначал-
но на хората от Бога, са били ВдъхноВе-
ни от Него.
Тъй като Библията е БоЖието слово,
тя е полезна. Всяка част от нея е полез-
на. И макар че чоВек моЖе да се пита за
значението на някои родословия или не-
ясни пасаЖи, наставеният от Духа ум
добре разбира, че Във всяка дума, която
е дошла от БоЖията уста, има духовна
храна.
Библията е „полезна за поука" или за
наставление. Тя разкрива БоЖиите мис-
ли относно такива въпроси като Трие-
динстВото, ангелите, човека, греха, спа-
сението, осВещението, църквата и бъде-
щите събития.
Библията е полезна и „за изобличе-
ние". Когато я четем, тя открито ни
гоВори за нещата В нашия Живот, които
не са угодни на Бога. Освен тоВа тя ни
помага да отхВърлим заблудата и ни учи
как да отговаряме на изкусителя.
Също така словото е полезно „за поп-
равление". То не само ни казва кое е
грешно, но ни посочва и пътя, по който
грешното моЖе да бъде поправено. Нап-
ример Писанието не казва само „Който
е крал, да не краде вече", а добавя „...а по-
добре да се труди, като Върши с ръцете
си нещо полезно, за да има да отделя и на
този, който има нуЖда." Първата част
на този стих представлява едно „изоб-

340

2 TiiMomeü 3, 4

личение", а Втората — едно „поправле-
ние".
И последно, Библията е полезна „за
наставление ß правдата". Докато Бо-
Жията благодат ни учи да ЖиВеем благо-
честиво, БоЖието слобо ни казВа под-
робно кои са нещата, които състаВля-
ßam на практика благочестиВия ЖиВот.
3:17 Чрез словото Божият човек бива
усъвършенстван. Чрез него той cmaßa
съвършено подготвен с Всичко необхо-
димо за изВършВане на всяко добро дело,
което е и целта на негоВото спасение
(Еф. 2:8—10). Всичко тоВа е В ярка про-
тиВополоЖност на съВременните пред-
cmaßu за подготовка на хората чрез по-
лучаВане на академични степени.
Ленски казВа така:
„По този начин Писанието е абсЬлот-
но несравнимо. Нито една друга книга,
библиотека или каквото и да било нещо в
света не моЖе да даде п ъдрост на загубе-
ния грешник за спасение. Поради факта,
че не е вдъхновено от Бога, нито едно дру-
го писание, независимо от всички оста-
нали ползи, които иначе би могло да при-
нася, не е полезно за следните цели: да ни
научи на истинските спасителни факти,
да июбличи лъЖите и заблудите, които
отричат тези факти, да възстанови
грешника или падналия християнин впо-
лоЖение на праведност, да образова, да
тренира и да дисциплинира в истинска
правда. "2li
4:1 Сега ПаВел се обръща към Тимотей
с последната си сериозна заръка. Той пра-
Ви тоВа „пред Бога и пред Христа Ису-
са". Цялото наше слуЖение трябВа да
бъде Вършено със съзнанието, че ние сме
наблЬдаВани от ВсеВиЖдащото БоЖие
око.
В този стих Господ Исус е наречен
Този, Който ще съди Живите и мърт-
вите... пред Своето явяване и царство-
то Си. Предлогът „пред" моЖе да пред-
полага, че когато Спасителят се Върне
на земята, за да устаноВи царстВото
Си, ще има Всеобщо Възкресение и Всеобщ
съд. Но В оригиналния текст е използВа-

на гръцката дума „kata",29 която буквал-
но означава „според" или „В съгласие със".
Господ Исус е Този, Който ще съди
Живите и мъртвите, без да е уточнено
времето когато ще стане това. Явява-
нето и царството на Христос са предс-
таВени от ПаВел като мотиви за вярно
слуЖение.
Ние знаем и от други текстове в Пи-
санието, че Второто npuiuecmßue на
Христос не е Времето, когато Той ще
съди Живите и мъртвите. Според Отк-
ровение 20:5 неповярвалите лгъртви
няма да бъдат съдени преди края на хиля-
долетното царуВане на Христос.
СлуЖението на вярващия ще бъде Въз-
наградено на Христовото съдилище, но
тези награди ще станат явни при Хрис-
товото явяване и Неговото царство.
ИзглеЖда, че наградите ще бъдат свър-
зани с управлението или ръководството
на хилядолетното царстВо. Така напри-
мер онези, които са били верни, ще цару-
Ват над десет града (Лука 19:17).
4:2 Знанието, че Бог наблк>дава всичко,
което вършат Неговите слуЖители, и
че всичко, извършено от тях, ще бъде
Възнаградено В бъдеще, трябВа да моти-
Вира Тимотей да ВъзВестяВа словото.
Той трябва да прави това със съзнание-
то за спешност, като се Възползва от
Всяка предоставена му ВъзмоЖност.
Проповядването на посланието е „нав-
реме" по Всяко Време — дори когато ня-
кои смятат, че е „без време". Като
ХристоВ слуЖител Тимотей ще бъде
призован да изобличава, тоест да доказ-
ва неправилността на дадено нещо, или
да го отхвърля. Той ще трябВа да пори-
цава тоВа, което е лъЖлиВо. От него ще
се изисква да увещава или да насърчава
грешниците да повярват, а светиите да
продълЖават да ЖиВеят за Господа.
Всичко тоВа той трябва да Върши с го-
лямо търпение и Вярно предаване на
здравото учение.
4:3 В пасаЖа от 3 до 6 cm. апостолът
посочва дВе сериозни причини за заръка-
та, която току-що е отправил към Ти-

341

2 Тимотей 4

Morneü. ПърВата е, че ще има Всеобщо
отстъпление от здравото учение. И
Втората е, че бремето на ПаВлоВото
отиВане е наблиЖило.
Апостолът предВиЖда настъпването
на едно Време, когато хората ще показ-
Ват определено отвращение към здра-
вословното учение. Те съзнателно ще се
отвърнат от онези, които проповядват
истината на БоЖието слово. УмоВете
им ще бъдат отворени само за учения,
които са им удобни и им гъделичкат
ушите. За да задоволят страстта си за
нови и приятни учения, те ще си натру-
пат учители, които да им говорят
това, което Желаят да чуят.
4:4 Желанието да слушат безобидни
проповеди ще накара хората да си от-
върнат ушите от истината и да се
обърнат към „басните". Жертването
на истината заради измислици е една
много Жалка размяна, но това е мизерна-
та награда на Всички, които отказват
да слушат здравото учение.
4:5 Буквалното значение на израза
„разбран във Всичко" е „буден във всич-
ко" или дори „трезв във Всичко". Тимо-
meü трябва да се отнася сериозно към
своята работа, да бъде сдърЖан и урав-
новесен. Той не трябва да избягва стра-
данията, а да бъде готов да понася вся-
какви трудности, които се изправят
пред него в слуЖението за Христос.
Има различни мнения относно значе-
нието на израза „избърши делото на
благобестител". Някои смятат, че Ти-
мотей действително е бил благовести-
тел и че тук Павел просто му казва да
продълЖи да върши своето слуЖение.
Други предполагат, че Тимотей не е
имал дарбата на благовестител, тъй
като е бил моЖе би пастор или учител;
затова Павел му казва, че това не тряб-
ва да го възпира да проповядва благовес-
тието, когато се пояВи такава възмоЖ-
ност. ИзглеЖда вероятно обаче, че Ти-
мотей действително е бил благобести-
тел и че думите на Павел просто го на-

сърчават да бъде Всичко, което трябВа
да бъде един благовестител.
Тимотей трябВа да изпълнява слугк-
бата си във всяко отношение, като пос-
вещава най-големите си таланти на слу-
Жението.
4:6 Втората причина за сериозната за-
ръка на Павел към Тимотей е фактът,
че наблиЖаВа Времето на собствената
му смърт. Много скоро апостолът ще
бъде принесен като възлиятелна Жерт-
ва. Той сравнява проливането на кръВта
В мъченичеството с изливането на вино
като възлияние над Жертвата (Изх.
29:40; Чие. 15:1—10). Павел и преди това
оприличава смъртта си с Възлияние Във
филипяни 2:17. Според Хибърт: „Целият
Живот на Павел е бил принесен на Бога
като Жива Жертва. Сега и неговата
смърт, която люЖеда бъде сравнена с из-
ливането на вино като последен акт на
Жертвения ритуал, ще послуЖи като за-
вършек на тази Жива Жертва. "30
„...времето на отиването ми наста-
ва." Гръцката дума „analusis" (букв.„ос-
вобоЖдаване, отделяне", откъдето про-
излиза и английската дума „analysis"), ко-
ято ПаВел използва тук, за да опише cßo-
ето отиване, е една много изразителна
дума, предизвикваща асоциации с най-
малко четири различни картини: (1) Тя
се използва като термин в моряшкия Жи-
вот и означава „отделяне на кораба от
мястото на закотвяне"'. (2) ИзползВа се
също така u като термин В Живота на
орача и обозначава освобождаването на
Животните от ярема след теЖък труд.
(3) Тя е дума и от речника на пътешест-
веника, която описва свиването и приби-
рането на палатката, преди човек да се
отправи на дълъг път. (4) И последно,
тази дума се използва и като философс-
ки термин, с който се изразява разреше-
нието (анализът) на един проблем. Тук
ние отново виЖдаме каква богата образ-
ност притеЖава езикът на великия апос-
тол.
4:7 На пръв поглед моЖе да изглеЖда,
че в този стих Павел се хвали. Истина-

342

2 TuMomeü 4

ma обаче не е makaßa. Тук не толкоВа се
подчертава, че апостолът се е борил ß
една добра битка, колкото фактът, че
се е борил и Все още продължава да се
бори В добра/па битка, а именно — бит-
ката на Вярата, В която той е изразход-
вал цялата си енергия. Битката тук не
е непременно бой или сражение, а би мог-
ла да означава и атлетическо състе-
зание.
Дори когато пише тези редове, Павел
съзнава, че Вече е към края на напрегна-
тото състезание. Той е свършил своето
поприще и вече вижда целта.
Също така Павел е опазил вярата.
Това означава не само, че той самият не
е спрял да вярва и да се подчинява на го-
лемите истини на християнската вяра,
но така също, че като настойник той е
запазил учението, което му е било пове-
рено, и го е предал на другите в първона-
чалната му чистота.
4:8 Тук апостолът изразява увере-
ността, че правдата, която той е пока-
зал в своето служение, ще бъде възнагра-
дена от праведния Господ на Христово-
то съдилище.
Тук Господ е наречен „праведния Съ-
дия", но изразът говори не толкоВа за съ-
дия В Ьридически процес, колкото за съ-
дия В атлетическо състезание. За разли-
ка от земните съдии Господ ще има пъл-
ното и съвършено знание и няма да пока-
же никакво лицеприятие. Той ще оцени
не само делата, но и мотивите и Него-
вите оценки ще бъдат точни и безприс-
трастни.
Венецът на правдата е венец, който
ще бъде даден на онези Вярващи, които
са показали правда в своето служение.
Всъщност той ще бъде даден на всички,
които са 8ъзлк)били Христовото явява-
не. Ако един чоВек наистина копнее с лк>-
боВ за идването на Христос и живее в
светлината на това събитие, неговият
>kußom ще бъде праведен и той ще бъде
възнаграден съответно. Този пасаж идва
отново да ни напомни, че Второто при-
шествие на Христос упражнява освеща-

ващо въздействие върху живота на чове-
ка, който истински вярва в Него и Го
обича.
IV. Лични молби и забелеЖки (4:9—22)
4:9 Остарелият Вече ПаВел копнее да
Види при себе си своя по-млад брат 6 Гос-
пода. Ето защо той го моли настойчиво
да направи всичко възможно, за да дойде
В Рим в най-близко Време. Апостолът ос-
тро чуВстВа самотата на затворничес-
кия живот в Рим.
4:10 Едно от най-горчивите преживя-
вания в християнското служение е, кога-
то един служител бъде изоставен от хо-
рата, с които е работил заедно. Димас
е бил приятел на Павел, негов вярващ
брат и съработник. Но сега Павел е В
затвора, а християните са подложени на
гонения и живеят в една неблагоприятна
политическа обстановка. Вместо да
Възлкюи явяването на Господа, Димас е
възлк)бил сегашния свят и е изоставил
Павел, като е отишъл в Солун. Това не
означава непременно, че Димас се е от-
казал от християнската си изповед и е
станал отстъпник, нито пък че той не
е истински вярващ. Вероятно това, ко-
ето го е накарало да се оттегли от слу-
жението, са били опасения за личната му
безопасност.
По-нататък апостолът добавя, че
Крискент е отишъл в Галатия, a Turn —
в Далмация. Тези думи не съдържат ни-
какъв намек за вина; може би заминава-
нето на тези братя е било част от хрис-
тиянското им служение. Това е единст-
веното място в Библията, където се
споменаВа името на Крискент (което
означава „следващ"). Ние не знаем нищо
повече за него. Това трябва да бъде на-
сърчение за всички Вярващи. Те трябва
да знаят, че независимо колко скромно
може да бъде тяхното положение в жи-
вота, и най-нищожната работа, извър-
шена за Господа, няма да остане незабе-
лязана или невъзнаградена от Него.
4:11 Обичаният доктор Лука е единс-
твеният, който поддържа връзка с Па-

343

2 TuMomeü 4

бел В Рим. Колко голямо трябва да е било
за ПаВел значението на духовната подк-
репа и професионалните умения на този
голям БоЖий човек!
И колко благодарни трябва да бъдем
ние за Втората част на 11 стих! Той съ-
дърЖа насърчение за Всеки един от нас,
който е претърпял неуспех В слуЖение-
то си за Господа, тъй като ни казва, че
Господ Винаги ще ни даде още една Въз-
моЖност да продълЖим да работим за
Него. Нека припомним, че Марко беше
заминал с ПаВел и ВарнаВа на тяхното
пърВо мисионерско пътешествие, но
след известно Време ги беше изоставил В
Перга и се беше Върнал обратно вкъщи.
Когато беше дошло Времето за Второ-
то мисионерско пътешествие, Павел не
беше поЖелал да го Вземе със себе си по-
ради тази негова постъпка. След насто-
яване от страна на ВарнаВа за присъеди-
няването на Марко към тях проблемът
беше разрешен така, че ПаВел беше за-
минал със Сила за Сирия и Силиция, до-
като ВарнаВа беше заминал с Марко за
Кипър. По-късно ПаВел и Марко се бяха
сдобрили и сега ние ВиЖдаме как апосто-
лът изрично иска не друг, а именно Мар-
ко да дойде при него като човек, който
му е полезен 6 слуАението.
4:12 Онези, които смятат, че Тимо-
тей е бил В Ефес, когато ПаВел е писал
това Писмо, предполагат, че апостолът
е изпратил Тихик 8 Ефес, за да замести
Тимотей по Време на негоВото евенту-
ално отсъствие. Според тях това, кое-
то Павел иска да каЖе тук, е следното:
„А Тихик определям да отиде 6 Ефес."
4:13 ЯпундЖакът, за който се говори
тук, моЖе да бъде или горна дреха, или
чанта, която се използва за носене на
книги. Обикновено се смята, че става
Въпрос за първото.
Изследователите не са единодушни по
Въпроса каква е разликата меЖду „кни-
гите" и „пергаментите".31 Не моЖе да
се каЖе със сигурност дали това са били
части от Писанието, или някои от Пис-
мата на ПаВел, или документи, които

той е щял да използва по време на проце-
са, или чисти листове папирус или перга-
мент, които са му били необходими за
писане. Най-Вероятното предположение
е, че дори и В затвора апостолът е искал
да продълЖи да пише и да чете.
Във връзка с този очевидно не особено
ВаЖен стих се разказва една интересна
история, която действитело се е случи-
ла, ф. У. Нк>мън, по-малкия брат на кар-
динал Нкомън, веднъЖ задал на ДЖ. Н.
Дарби следния въпрос: „С какво бихме
станали по-бедни, ако този стих не при-
състваше в Библията?" Подтекстът на
този въпрос моЖе да се предаде така:
„Неговата стойност не е ли само Вре-
менна? Щеше ли да се загуби нещо, ако
ПаВел никога не го беше написал?" Дар-
би веднага отговорил: „Аз поне със сигур-
ност щях да загубя нещо, защото този
стих ме спаси от разпродаване на лична-
та ми библиотека. Бъди сигурен, че Вся-
ка дума е от Духа и ще принася Вечна пол-
за."32
4:14 Медникарят Александър е моЖе
би същият чоВек, за когото Павел казва
в 1 Тимотей 1:20, че е претърпял кора-
бокрушение спрямо вярата. Във Всеки
случай той е човек, който е сторил мно-
го зло на апостола. Ние моЖем само да
разсъЖдаваме относно природата на
moßa зло. Когато направим Връзка меЖ-
ду този и следВащите стихове, бихме
могли да предполоЖим с някаква степен
на Вероятност, че Александър е бил cßu-
детел против апостола, като е отпра-
вил лъЖливи обвинения срещу него. Коу-
нибеър и Хаусън преВеЖдат този текст
така: „Медникарят Александър отпра-
ви против мен много зли обвинения."
Апостолът е убеден, че Господ ще му
върне според делата му.
4:15 Този стих е едно предупреждение
към Тимотей преди пристигането му В
Рим. Тимотей също трябва да се пази от
Александър, за да не би и той да постра-
да от този зъл човек. Много е възмоЖно
медникарят да се е потибопостабил
много на Павловите думи, като се е въз-

344

2 TuMomeu 4

противил на неговото свидетелство
при публичното му разпитване.
4:16 Вероятно Павел все още мисли за
събитията през последните няколко дни.
Неговата първа защита означава пър-
вата възможност, която му е била даде-
на, за да се защити при това положение,
тоест неговия последен процес.33 Това,
че никой не е станал да вземе страната
на този смел апостол, чиито писания са
обогатили толкова много всички следва-
щи векове, е наистина един тъжен факт.
И макар че никой не е станал, за да го за-
щити, апостолът не таи ß сърцето са
омраза към тези хора. Подобно на Спа-
сителя, и той се моли това да не им се
счете за грях.
4:17 Павел може да е бил изоставен от
хората, но той не е бил съвсем сам, защо-
то Господ е бил с него. И не само това,
но апостолът е получил и небесна сила,
за да проповядва благовестието по вре-
ме на процеса. Посланието е могло да
бъде провъзгласено безпрепятствено и
един езически съд е чул благовестието на
спасението. Сток изразява удивлението
си Във Връзка с този факт по следния
начин:
„Помислете си само! Всички езичници
—каква огромна тълпа от Видни римля-
ни се крие в тази проста фраза!—са чули
в този ден БоЖието послание до човечес-
твото. Всички са чули вестта за Разпъ-
натия и Възвисен Исус, представен и
като Единствения Спасител. Каква изу-
мителна мисъл! Човешкото въобраЖе-
ние е напълно безсилно да си представи
грандиозността на тази картина. Това
трябва да е бил един от най-Великите мо-
менти В историята; интересно какво
още има да ни открие Вечността за ре-
зултатите от него?"34
Думата „укрепи" В този стих не е
обикноВена дума; тя се среща само осем
пъти ß НЗ. Използвана е ß Деяния 9:22 ß
началото на общественото служение на
Павел, където се казва: „А Савел се за-
силваше още повече..." Тук тя отново се
използва, но този път в края на негово-

то служение — вълнуващо напомняне за
поддържащата сила на Господа през це-
лия живот на Неговия служител.
Изразът „...аз бях избавен от лъвови
уста" е начин да се каже, че Павел е по-
лучил временна отсрочка. Процесът е
бил отложен и опасността—избегната
за известно време. Различни изследова-
тели са отъждествявали лъвовите уста
като Нерон, дявола, диви животни, но
може би е по-просто да приемем, че изра-
зът означава опасност изобщо.
4:18 Когато апостолът казва, че Гос-
под ще го избави от всяко зло дело, той
няма предвид това, че ще бъде спасен за
неограничено време от екзекуция. Той
знае, че времето на неговата смърт е
наближило (6 cm.). Какво тогава иска да
каже апостолът с тези думи? Без съмне-
ние той иска да каже, че Господ ще го
предпази от извършването на каквото и
да било нещо, което би могло да омърси
неговото свидетелство в тези последни
дни. Господ ще го избави от отмятане,
от отричане на Неговото име, от уп-
лашване и от всяка друга форма на мора-
лен провал.
И не само това, но Павел е сигурен, че
Господ също така ще го запази за небес-
ното Си царство. Небесното царство
тук не означава хилядолетното господ-
ство на Христос на земята, а самото
небе, където господството на Господа
се признава абсолкзтно.
Тук апостолът дава воля на чувства-
та си в едно възклицание, с което отда-
ва слава на Бога за вечни векове. „Във
Вечни векове" означава буквално „за ве-
ковете на вековете" и показва идеята за
вечност по най-изразителния начин, кой-
то е възможен на гръцки език. На прак-
тика във вечността няма „векове", но
тъй като човешкият ум не може да си
представи света без Време, той е прину-
ден да използва изрази за време.
4:19 Сега Павел изпраща поздрави до
едно семейство, което много пъти е ра-
ботило заедно с него в служението за
благовестието. Това са Прискила и Аки-

345

2 TuMomeü 4

ла, koumo са се срещнали с ПаВел най-нап-
ред В Коринт, а след тоВа са заминали за-
едно с него В Ефес. ИзВестно Време те са
Живели ß Рим (Рим. 16:3) и също като Па-
Вел са били производители на палатки.
Името на Онисифор е споменато по-
рано В 1:16 като на чоВек, който често
пъти е ободрявал апостола и не се е зас-
рамил от неговите окови.
4:20 МоЖе би Ераст е същият човек,
който е бил градският ковчеЖник в Ко-
ринт (Рим. 16:23).
Трофим също е споменат В Деяния 20:4
и 21:29. Той е повярвал в Ефес и е придру-
Жил Павел до Ерусалим, където logeume
са помислили, че апостолът го е завел в
храма. Тук четем, че ПаВел го е оставил
болен В Милит. ТоВа изречение е много
ВаЖно, защото ни показва, че макар и да
притеЖаВа свръхестествена сила да из-
целява, апостолът не винаги я използва.
Чудото на изцелението никога не се из-
ползва като нещо, което носи лично об-
лагодетелстване на някого, а винаги
като свидетелство за невярващите
кздеи за истината на благовестието.
4:21 Тимотей трябва да се постарае
да направи всичко възмоЖно, за да дойде
при апостола преди зимата. Затворе-
ният му приятел в Рим се нуЖдае от не-

говото присъствие и го чака. Настоя-
телността, с която Павел увещава Ти-
мотей да дойде при него, е изклк>чител-
но трогателна (ВЖ. също 1:3,4; 4:9).
След това апостолът предава поздра-
ви на Тимотей от Ебул, Пуд, Линии,
Клавдия и всичките братя. МоЖе из-
реЖдането на тези имена да не ни изг-
леЖда особено ваЖно, но — както казва
РодЖърс—то ни напомня по един вълну-
ващ начин, че „една от големите радос-
ти и привилегии на християнството е
начинът, по който се създават и обога-
тяват приятелства".
4:22 На това място Павел завършва
последното си Послание. Обръщайки се
специално към Тимотей, апостолът каз-
ва: „Господ Исус Христос35 да бъде с
твоя дух"; след което се обръща към
всички онези, които ще бъдат при Тимо-
тей при получаването на Писмото, и до-
бавя: „Благодат да бъде с Вас. Амин."
Тук Павел оставя перото. Писмото е
завършено. СлуЖението му — също. Но
благоуханието на неговия Живот и сви-
детелство остава с нас и досега. И ние
знаем, че ще се срещнем отново с него и
ще моЖем да разговаряме с него върху
всички велики теми на благовестието и
църквата.

346

2 TuMomeü — Крайни белеЖки

Крайни белезкки
1)	(1:1) W. Е. Vine, Exposition of the
Epistles to Timothy, pp. 60,61.
В. Пол флинт тълкува петте спо-
менавания на Живота в това Посла-
ние като: обещанието на Живота
(1:1), представянето на Живота
(1:10), участието в Живота (2:11),
людела на Живота (3:12) и целта на
Живота (4:1).
2)	(1:2)  D.  Edmond  Hiebert,  Second
Timothy, p. 26.
3)	(1:3) Гръцката дума е „ tatreuo " и про-
изхоЖда от думата„latreia" (покло-
нение)   (ср.  с  английската  дума
„mariolatry", преклонение пред Ма-
рия).
4)	(1:4) Hiebert, Second Timothy, p. 31.
5)	(1:5) Гръцката дума за „искрен" оз-
начава   буквално   „нелицемерен".
Етимологично лицемер означава
театрален актьор, който изговаря
репликите си изпод (hupo) своята
маска.
6)	(1:6) Vine, Exposition, under the verses
listed.
7)	(1:11) В критическия текст този
израз е изпуснат.
8)	(1:16) J. Н. Jowett, Things that Matter
Most, p. 161.
9)	(2:3) Някои ръкописи гласят „да ус-
тоява".
10)	(2:4) William Kelly, An Exposition of the
Two Epistles to Timothy, p. 213.
11)	(2:7) Бъдещо изявително наклоне-
ние според критическия текст.
12)	(2:8) Hiebert, Second Timothy, p. 59.
13)	(2:9) Quoted by D. Edmond Hiebert in
Second Timothy, Chicago: Moody Press,
1958, p. 60.
14)	(2:10) Обичаният от всички химн
„Земята на Емануил" е бил написан
от Ан Рос Казън, която — според
думите на съвременници — е изпол-
звала фрази от творбите на Се-
мкгьл Ръдърфорд.
15)	(2:11) Hiebert, Second Timothy, p. 62.

16)	(2:13) Dinsdale T. Young, Unfamiliar
Texts, p. 253.
17)	(2:13)  J.  J.  Van  Oosterzee,  „The
Pastoral Letters," Langue's Commentary
on the Holy Scriptures, XI:95.
18)	(2:14) Dinsdale T. Young, Unfamiliar
Texts, p. 253.
19)	(2:15)   Henry   Alford,   The   Greek
Testament, 111:384.
20)	(2:17)    Гръцката    дума    тук   е
„gangraina", което обаче не означава,
че английската производна от нея
(„gangrene") е най-точният превод.
21)	(2:18) Hamilton Smith, The Second
Epistle to Timothy, p. 26.
22)	(2:19) Hamilton Smith, The Second
Epistle to Timothy, p. 27.
23)	(2:19) R. C. Lenski, The Interpretation of
St. Paul's Epistles to the Colossians, to the
Tfiessalonians, to Timothy, to Titus and
to Philemon, p. 804.
24)	(2:19) В някои ръкописи вместо
„Господното" се казва „Христово-
то". „Господното" е по-близко до
текста в Числа 16:5.
25)	(2:22) Hiebert, Second Timothy, p. 76.
26)	(3:5) Hiebert, ibid., p. 38.
27)	(3:16) Гръцката дума е theopneustus.
28)	(3:17) Lenski, Epistles, p. 841.
29)	(4:1) В критическия текст е изпол-
звана  думата „kai"  (и)   вместо
„kata".
30)	(4:6) Hiebert, Second Timothy, pp. 109,
110.
31)	(4:13) Ha гръцки membranas. Тези
скъпи ръкописи са били моЖе би Биб-
лейски книги или коментари.
32)	(4:13)  Quoted by H.  A.  Ironside,
Timothy, Titus and Philemon, p. 255.
33)	(4:16) МоЖе би тук се има предвид
процесът в края на първото Павло-
во затваряне.
34)	(4:17) Eugene Stock, Plain Talks on the
Pastoral        Epistles,         pagination
unavailable.
35)	(4:22) В критическия текст името
„Исус Христос" е изпуснато.
16)	
347

2 Тимотей — Библиография
Библиография
ВЖ. библиографията ß края на Пърбото
послание към Тимотей.
348

Посланието на апостол Пабел към Turn
„Макар и кратко, това Послание е наситено с такъв обем от християнско учение и е
съставено по такъв майсторски начин, че съдърЖа всичко, което е необходимо за
християнското познание и християнския Живот."
Мартин Лутер

Въведение
I.   Уникално място в канона
Три кратки глаби, написани преди повече
от 19 ßeka от един застаряващ мисионер
до друг, малко известен мисионер на за-
тънтен остров — какво значение могат
да имат те за християните от „просве-
тения" двадесети век? От само себе си
се разбира, че ако тези три глави съдър-
жаха само думите на Павел (а повечето
либерални изследователи не вярват дори
в това!), те моЖеха да представляват
някакъв интерес единствено за лкюите-
лите на ранната църковна история или
за специализантите по ранната христи-
янска мисъл.
Но думите, които съдърЖат тази три
глави, са „думи, научени от Духа" и като
такива, запълват една празнота, която
нито една друга книга не моЖе да запъл-
ни. РазглеЖдането на въпроса за старей-
шините подкрепя и подсилва същото
учение, което срещаме и в 1 Тимотеи.
Повторението не е механично, а подоб-
но на много други паралели в Библията и
особено в СЗ. има за цел да подчертае
колко много Бог Желае Неговите хора да
разберат някои принципи.
МоЖе би най-цененият текст в Turn е
пасаЖът във 2:1)—14, наисан в красив и
уравновесен стил, който подчертава
докрината за благодатта.

II.	Авторство
За информация по този въпрос виЖте въ-
ведението към пастирските Послания.
III.	Датиране
Поради сходството на темите и начи-
на на написване консервативните изсле-
дователи смятат, че Посланието към
Тит е било написано приблизително по
същото време или скоро след написване-
то на 1 Тимотей. Във всеки случай то е
било написано в периода меЖду написва-
нето на 1 и 2 Тимотей, а не след 2 Тимо-
тей. И макар че не е възмоЖно да дадем
съвсем точна дата, бихме могли да ка-
Жем с някаква вероятност, че това е
станало меЖду 64 и 65 г. пр. Хр. моЖе би
в Македония.
IV.	Тема
Освен общите теми, които се разглеЖ-
дат както в Тит, така и в другите две
пастирски Послания (ВЖ. въведението
към пастирските Послания), Послание-
то към Тит ни предлага и едно красиво
кратко обобщение за това как вярващи-
ят трябва да украсява учението за бла-
годатта с благочестие и добри де.ш. Днес
много хора изглеЖдат доволни от учени-
ето за благодатта, но на практика поч-
ти не Желаят да го изявяват с добри
дела, а още по-малко с благочестие. Та-
кова едно отношение е погрешно и пред-
полага неправилно разбиране на истинс-
ката благодат.
Павел обобщава темата по един съ-
вършен начин: „Вярно е това слово. И

349

Turn 1

Желая ga настояваш Върху moßa c цел
ония, които са повярвали в Бога, да се уп-
Схема на изложението
I.	Поздрав (1:1—4)
II.	Старейшините В събранието
(1:5-9)
Коментар
I.   Поздрав (1:1—4)
1:1 Павел е както слуга на Бога, така и
апостол на Исус Христос. Първото оп-
ределение го представя като роб на Вър-
ховния Владетел, а второто — като
пратеник на Суверенния Господар. Пър-
Вото гоВори за подчинение, а второто —
за власт. Павел е станал слуга чрез лич-
но посвещение, а апостол — чрез боЖес-
твено назначение.
Неговото слуЖение има за цел да съ-
действа за вярата на БоЖиите избрани
и познаването на истината. Да съдейс-
тва за вярата моЖе да означаВа или да
ги goßege до Вярата (т. е. до обръщение),
или да ги Води напред Във вярата, след
като те Вече са спасени. Тъй като изра-
зът „познаване на истината" като че
ли съдърЖа най-Вече Второто значение,
ние смятаме, че апостолът иска да каЖе,
че двете негови основни цели са: (1) еван-
гелизаторска — работа за повярването
на БоЖиите избрани, и (2) образовател-
на — развиване на познаването на исти-
ната на БоЖиите избрани. Това е един
отзвук от Матей 28:20, където Хрис-
тос дава поръчение на учениците Си да
проповядват благовестието на Всички
народи и да ги научават да пазят Всичко,
което Той е заповядвал. Когато без ни-
какво извинение ПаВел уточнява, че е
призован да съдейства именно за вярата
на БоЖиите избрани, той насочва Вни-

раЖняВат старателно ß добри дела..."
(3:8а).
III.	Заблудите 6 събранието (1:10—16)
IV.	Поведението на членовете на събра-
нието (2:1—15)
V.	Увещанието в събранието (3:1—11)
VI.	Заключение (3:12—15)
манието ни към доктрината за избира-
нето. Едва ли има други доктрини в Биб-
лията, които да са пострадали от пове-
че неразбиране, да са предизвикали noße-
че спорове и да са напрегнали повече умо-
ве, от доктрината за избирането. Нак-
ратко тази доктрина гласи, че Бог е из-
брал някои в Христос още преди основа-
ването на света с крайното намерение
те да застанат свети и без недостатък
пред Него (Еф. 1:4)1
След като е описал своето апостолс-
mßo като нещо, което е свързано с вяра-
та на БоЖиите избрани и тяхното поз-
наване на истината, сега Павел добаВя,
че тази истина е според благочестието.
Toßa означаВа, че християнската Вяра е
В съгласие с истинската святост и е
предназначена да води хората към прак-
тическо благочестие. Здравата вяра
изисква чистота на Живота. Едва ли има
нещо по-неуместно от проповедник, за
когото говорят: „Когато е на амвона,
хората Желаят никога да не слиза от-
там. Когато е извън амвона, хората Же-
лаят никога да не се качва на него!"
1:2 Назначаването на Павел 8 слуЖба
на благовестието има и една трета ваЖ-
на страна. То не е свързано само с: (1)
евангелизиране — работа за поВярване-
то на БоЖиите избрани (минало време),
и с (2) образование — изграЖдане на тях-
ното познаване на истината (сегашно
време), но и с (3) очакване — „в надеЖда
за вечен Живот" (бъдеще Време).
НЗ гоВори за вечния Живот не само
като за нещо, което ние сега притеЖа-

350

Tumi

Ваме, но и като за нещо, за което се на-
дяВаме В бъдеще. НадеЖдата за Вечен
ЖиВот не съдържа нотка на несигур-
ност. В момента, В който се доВерим на
Христос като на Спасител, ние имаме
Вечен ЖиВот като настоящо притеЖа-
ние (Йоан 5:24) и ставаме наследници на
Всички привилегии, които произтичат
от Неговото изкупително дело, без оба-
че да моЖем да изпитваме практическо-
то наслаЖдение от Всички тях, докато
не сигнем Вечния си дом. Ние имаме на-
деЖда В смисъл, че очакваме вечния Жи-
вот В неговия окончателен вид, когато
ще получим прославените си тела и зави-
наги ще се освободим от греха, болести-
те, мъката, страданията и смъртта
(Фил. 3:20, 21; Turn 3:7).
Тази надеЖда е сигурна, защото ни е
била обещана от Бога. Нищо не е толко-
ва сигурно, колкото словото на Бога,
Който не лъЖе, не моЖе да бъде измамен
и не би измамил никого. Да вярваш в
това, което Той казва, означава да не
рискуваш нищо. Всъщност няма нищо
по-разумно от това, творението да вяр-
ва на своя Творец.
Бог е обещал Вечен ЖиВот още „преди
Вечни времена". Този израз моЖе да се
разбира по два начина. От една страна,
той означава, че Бог е определил още в
миналата вечност да даде Вечен Живот
на всички, които повярват В Господ
Исус, и че това, което Той е определил,
е равно на обещание. От друга страна,
той моЖе да означава, че всички благос-
ловения на спасението са се съдърЖали в
зародишен вид в обещанието за Месия-
та, което намираме в Битие 3:15. ТоВа
е станало още преди началото на Време-
ната или на диспенсациите.
1:3 На определеното бреме Бог е извес-
тил Своя славен план за вечен Живот, за
който е Взел решение в миналите векове.
Тогава вярващите са имали една съвсем
неясна идея за Живота след смъртта. Но
тази неяснота е изчезнала при идването
на Спасителя. Той е донесъл „Живот и
безсмъртие чрез благовестието" (2 Тим.

1:10). Тази блага вест е била разпростра-
нена от Павел и от другите апостоли в
изпълнение на заповедта на Бога, нашия
Спасител, тоест в изпълнение на Вели-
кото поръчение.
1:4 Писмото е адресирано go Turn, ис-
тинското дете на Павел в общата им
вяра. Но кой всъщност е Turn?
За да проследим до известна степен
неговата биография, ние трябва да съе-
диним парче по парче оскъдните данни,
които се съдърЖат в три от Павловите
Писма. Роден като грък (Гал. 2:3), Turn е
бил роден отново чрез вяра в Господ
Исус най-вероятно чрез Павловото слу-
Жение (Turn 1:4). Точно тогава е бушува-
ла истинска битка за вярното благовес-
тие. От едната страна е бил Павел и
всички, които са проповядвали спасение
по благодат чрез вяра без участието на
никакви дела, а от другата—кздейските
учители, според които обрязването (а
чрез него и спазването на закона) е абсо-
лк>тно необходимо условие за придобива-
не на първокласно граЖданство в БоЖи-
ето царство. Случаят с Turn е послуЖил
като пробен камък в този спор. Павел и
Варнава са решили да го заведат в Еруса-
лим (Гал. 2:1) на една среща с апостоли-
те и старейшините. Съвещанието е ре-
шило, че езичниците (меЖду които и
Turn) не трябва да се подчиняват на
togeückume закони и ритуали, за да бъдат
спасени (Деян. 15:11). Нито езичниците
трябва да стават кздеи, нито logeume —
езичници, но както logeume, така и езич-
ниците стават ново създание, когато
повярват В Исус.
От този момент нататък Turn е ста-
нал един от най-ценните помощници на
Павел, изпълнявайки слуЖбата на „ава-
риен монтьор" в Коришп и Крит. Апос-
толът най-напред го е изпратил от Ефес
в Коринт, вероятно за да помогне за раз-
решаването на доктриналните и ети-
ческите проблеми в тамошното събра-
ние. Когато след известно време Turn се
е присъединил към Павел в Македония,
Павел е бил изключително зарадван да

351

Tumi

чуе, че коринтяните са откликнали по-
лоЖително на неговите апостолски уве-
щания (2 Кор. 2:12,13; 7:5—7,13—16). От
Македония Павел е изпратил Turn отно-
во в Коринт, този път за да организира
събирането на помощ за бедните светии
В Ерусалим (2 Кор. 8:6, 16, 17; 12:18). Па-
вел го представя на коринтяните като
„мой другар и съработник меЖду вас"
(2 Кор. 8:23). Ние не знаем със сигурност
кога точно Павел е бил с Turn 6 Крит, но
обикновено се смята, че това е станало
след първото затваряне на апостола в
Рим.
За последен път за Turn се говори във
2 Тимотей 4:10. Той е бил с Павел по вре-
ме на втория му престой в затвора, след
което е заминал за Далмация (бивша
Югославия). МоЖе би той е бил изпра-
тен там от Павел, макар че цялостни-
ят тон на стиха говори за един самотен
и изоставен човек.
Апостолът нарича Тит „истинното
ми чадо по общата ни Вяра". МоЖем да
предполоЖим, че именно Павел е бил чо-
вешкият инструмент, който Господ е
използвал за обръщението на Тит, без
обаче да моЖем да го твърдим със сигур-
ност. Павел се обръща и към Тимотей
като към свое истинско дете във вяра-
та (1 Тим. 1:2), въпреки че е напълно въз-
моЖно Тимотей вече да е бил ученик, ко-
гато Павел се е срещнал с него за пръв
път (Деян. 16:1). Така че изразът моЖе
да означава също, че тези по-млади мъЖе
са показали духовни качества, подобни на
Павловите, и че В християнското ни слу-
Жение има една родствена връзка.
На своя млад съработник Павел Желае
благодат, милост* и мир. В този кон-
текст благодатта означава боЖестве-
на сила, необходима за ЖиВот и слуЖение.
Милостта е съчувствие към нуЖдите
на хората. А мирът — свобода от без-
покойство, страх и безразсъдство, неза-
висимо от всички враЖдебни обстоятел-
* Cnopeq текста на НВПБКДЖ. — Бел. на
преВ.

ства. Тези три благословения идват от
Бог Отец и Христос Исус, нашия Спаси-
тел. Свързвайки по този начин Отец и
Син, БоЖият Дух подчертава тяхното
съвършено равенство.
II. Старейшините в събранието
(1:5—9)
1:5 След заминаването на Павел от
Крит там са останали някои неща, кои-
то е трябвало да бъдат слоЖени ß ред,
като: наличието на лъЖеучители, които
е трябвало да бъдат изобличени, и нале-
Жащата необходимост от признаване-
то на духоВни водачи в събранията. Тит
е бил оставен, за да разреши тези проб-
леми.
Ние не знаем как християнската Вяра
е достигнала до Крит. МоЖе би най-Вяр-
ното предположение е, че критяните,
които са били В Ерусалим В деня на Пет-
десетница (Деян. 2:11), са се Върнали 6
Крит с добрата вест, вследствие на ко-
ето са били основани местни църкви.
Освен това не ни е известно кога точ-
но Павел е бил с Тит в Крит. Знаем само,
че апостолът се е доблиЖил до Крит по
време на пътуването си за Рим като
затворник (Деян. 27:12), но обстоятел-
ствата egßa ли са могли да позволят ак-
тивно слуЖение в църквите. И тъй като
в Деянията на апостолите никъде не се
говори за посещение на ПаВел 6 Крит,
обикновено се предполага, че това е ста-
нало след първото му затваряне в Рим.
Ако прибегнем до едно малко библейско
детективско разследване на основание
на данни от Писмата на Павел, бихме
могли да възстановим очертанията на
следния маршрут.
Haü-напред Павел е отплувал за Крит
от Италия на път за Азия (днешна За-
падна Турция). След като е остаВил Тит
В Крит (Тит 1:5), той е отпътувал за
Ефес, столицата на Азия. В Ефес той е
упълномощил Тимотей да слоЖи в ред
доктриналните заблуди, навлезли в та-
мошното събрание (1 Тим. 1:3, 4). След
това той се е отправил към Македония

352

Tumi

през Егейско море, за да осъществи на-
мерението си да посети филипи Веднага
щом бъде освободен от затвора (фил.
1:26). И последно, апостолът е тръгнал
на когоизток през Гърция за Никопол, къ-
дето е възнамерявал да презимува и къ-
дето е очакбал, че Тит ще се присъедини
към него (Тит 3:12).
Според Хоумър по това време в Крит
е имало вече около деветдесет до сто
града и явно в няколко от тях са били ос-
новани църкви. Във всяка една от тях е
имало нужда да бъдат определени отго-
ворни старейшини.
Старейшините
Старейшините В НЗ са били зрели хрис-
тияни с безупречен характер, които са
били духовни водачи на местното събра-
ние. Названието „старейшина", което е
свързано с духовната зрялост на един чо-
век, е превод от гръцката дума
„presbuteros" (презвитер). Гръцката дума
„episcopos", превеждана като „епископ",
„надзорник" или „настойник", също се из-
ползва във Връзка със старейшините,
описвайки тяхната функция като подов-
чари на Божието стадо.
Наименованията „старейшини" и
„епископи" се приемат широко от изсле-
доВателите като описания на едни и съ-
щи лица поради следните няколко причи-
ни. В Деяния 20:17 Павел изпраща да по-
викат старейшините (presbuteroi) от
Ефес; които В 28 cm. той нарича надзор-
ници (episcopoi). В 1 Петрово 5:1,2 Петър
също използва термините равнозначно.
Изискванията за епископите (episcopoi)
в 1 Тимотей 3 и тези за старейшините
(presbuteroi) в Turn I no същество са едни
и същи.
Според съвременната употреба дума-
та „епископ" означава прелат, който
надзирава епархия или група от църкви В
определен район. Но значението на дума-
та никога не е било такова в НЗ. Биб-
лейският модел е няколко епископи в

една църква, а не един епископ на някол-
ко църкви.
Освен това старейшината не е също-
то като съвременния пастор, който е
отговорен главно за проповядването, по-
учаването и осъществяването на тайн-
ствата в една местна църква. Общопри-
ето е мнението, че в ранната църква не
е имало такъв човек. Първоначалните
събрания са се състояли от светии, епис-
копи и дякони (фил. 1:1) и това е било
всичко. Клирикалната система се е поя-
вила едва през втори век.
Пастир в новозаветния смисъл на ду-
мата е мъж, който има специални дарби
за служение, дадени му от възкръсналия
и възнесен Христос за усъвършенстване
на светиите за делото на служението
(Еф. 4:11, 12). В много отношения рабо-
тата на пастирите и старейшините е
сходна: и двата вида служители са призо-
вани да се грижат и да хранят Божието
стадо. Но тя не е напълно еднаква: слу-
жението на пастира може да налага пъ-
тувания на различни места, докато
това на старейшината е свързано с жи-
вота на местното събрание.
Функциите на старейшините са опи-
сани в НЗ със значителни подробности:
1.	Те пасат и се грижат за църквата на
Господа  (Деян.   20:28;   1   Тим.  3:5;
1 Петр. 6:2).
2.	Будни са и пазят църквата от нападе-
ния, които могат да дойдат както
отвън, така и отвътре (Деян. 20:
29—31).
3.	Ръководят и управляват, но не чрез
принуда, а чрез водачество (1 Сол.
5:12; ITum. 5:17; Евр. 13:7,17; 1 Петр.
5:3).
4.	Проповядват словото, говорят здра-
вото учение и изобличават онези, ко-
ито му се противопоставят (1 Тим.
5:17; Тит 1:9—11).
5.	Съдействат за мира и разрешаването
на доктринални и етически проблеми
(Деян. 15:5, 6; 16:4).
6.	Служат за пример на стадото със
своя живот (Евр. 13:7; 1 Петр. 5:3).
1.	
353

Tumi

7.	Полагат усилия за Възстановяване на
Вярващите, които са изпаднали в ня-
какъв грях (Гал. 6:1).
8.	Бдят над душите на християните в
местното събрание „като такива, ко-
ито ще отговарят" (ЕВр. 13:17).
9.	ИзВършВат слуЖение на молитва,
особено във връзка с болните (Як. 5:
14,15).
Ю.ГриЖат се за бедните светии (Деян.
11:30).
П.Участват В препоръчването на нада-
рени мъЖе за работата, на която Бог
ги е призовал (1 Тим. 4:14).
Става ясно, че 8 ранната църква ста-
рейшините са били определяни от апос-
толите и техните представители
(Деян. 14:23; Turn 1:5). Това обаче не оз-
начава, че апостолите и техните прате-
ници са притеЖавали властта да напра-
вят от един човек старейшина. За да
моЖе даден човек да стане епископ,
трябва да има както обдаряване от
страна на Бога, така и лично Желание от
страна на човека. Само Светият Дух
моЖе да направи така, че даден човек да
стане епископ или надзорник (Деян.
20:28). Необходимо е съчетаване на бо-
Жественото с човешкото.
Когато местните църкви са били ос-
новани най-напред—по времето на апос-
толите, в тях не е имало старейшини.
Но с течение на времето Господ е под-
готвил някои мъЖе за това ваЖно слуЖе-
ние. И тъй като НЗ Все още не е бил го-
тов в писмен вид, християните не са зна-
ели като цяло какви трябва да бъдат ка-
чествата и задълЖенията на старейши-
ните. Само апостолите и техните по-
мощници са знаели. На основание на това
знание те са отделили мъЖе, които са
отговаряли на боЖестВените изисква-
ния, и са ги посочили пред всички като
такива.
Днес ние имаме НЗ в завършен Вид и
знаем какъв трябва да бъде старейшина-
та и какво се очаква от него. Когато ви-
дим В църквата мъЖе, които имат та-
kußa качества и които активно слуЖат

като надзорници, ние ги признаваме ка-
то такива (1 Сол. 5:12) и започваме да им
се подчиняваме (Евр. 13:17). Определяне-
то на старейшини не е Въпрос на наш из-
бор, а въпрос на признаване на онези, ко-
ито Бог вече е издигнал за тази работа.
Изискванията към старейшините са
изброени както в 1 Тимотей 3:1—7, така
и тук, в Посланието към Turn. Понякога
се чуват Възгласи от рода на: „Ако наис-
тина изискванията са такива, то днес не
моЖе да има никакви епископи." Това
твърдение подценява авторитета на
Библията, тъй като съдърЖа намека, че
тя не говори сериозно това, което каз-
ва. В дадените изисквания няма нищо не-
разумно или непостиЖимо. Когато гле-
даме на Библията само като на една иде-
алистична книга, ние показваме окая-
ността на собственото си духовно със-
тояние.
1:6 Старейшините са непорочни, т. е.
техният Живот се характеризира с нео-
спорима чистота. Никакво обвинение в
лъЖливо учение или непозволено поведе-
ние не моЖе да бъде доказано против
тях. Това не означава, че те са безгреш-
ни, а че когато извършат някакво дреб-
но прегрешение, те са готови веднага да
го поправят, като го изповядват пред
Бога, като се извинят на засегнатия (или
засегнатите) и като възстановят ще-
тите, когато това е ВъзмоЖно.
Второто изискване към старейшина-
та е той да бъде мъ>к на една Жена. Това
е било разбирано най-малко по седем раз-
лични начина: (1) че трябва да бъде Же-
нен; (2) че не трябва да бъде разведен; (3)
че не трябва да е скл]очил Втори брак
след развод; (4) че не трябва да бъде Же-
нен повторно след смъртта на първата
си съпруга; (5) че не трябва да има пове-
че от една Жена; (6) че не трябва да има
лк)бовници или незаконни съпруги и (7) че
като цяло трябва да бъде верен съпруг и
пример за строг морал.
Ако изразът „на една Жена мъзк" оз-
начава, че мъЖът трябва да бъде Женен,

354

Tumi

mo no същата логика той би трябвало да
има и деца, тъй като В същия този стих
се казба, че децата му трябВа да бъдат
Вярващи. Разбира се, че е за предпочита-
не старейшината да е семеен човек, тъй
като тогава той би могъл да помага по-
компетентно за разрешаването на се-
мейните проблеми в събранието, но ние
много се съмняваме, че този стих реши-
телно забранява на неженените мъЖе да
бъдат старейшини.
Вероятно той също така не означава,
че старейшината не трябва да бъде раз-
Веден при никакви обстоятелства, тъй
като Спасителят е проповядвал, че раз-
водът е разрешен най-малкото в един
случай (Мат. 5:32; 19:9)2.
Стихът също така не моЖе да бъде
приет и като абсолкзтна забрана на пов-
торната Женитба след развод при всич-
ки случаи. Така например един вярващ,
който моЖе да бъде изцяло невинен, мо-
Же да бъде напуснат от невярващата си
Жена, която след това моЖе да се омъЖи
за друг. В такъв случай християнинът не
носи отговорност за развода. Тъй като
първият брак Вече е разрушен Вследст-
вие на развода и на повторния брак на не-
вярващия партньор, той е свободен да се
оЖени отново.
Тълкуването, че старейшината е по-
малко годен да работи като такъв, ако
се оЖени повторно след смъртта на пър-
вата си съпруга, се опровергава напълно
от принципа, заявен в 1 Коринтяни 7:39:
„Жената е Вързана, докато е Жив мъ-
Жът и; но ако мъЖът умре, свободна е да
се омъЖи за когото ще, само В Господа."
Убедено моЖем да каЖем, че изразът
„на една Жена мъЖ" означава, че старей-
шината не трябва да има повече от една
съпруга и че не трябва да има също така
налоЖници или лкобоВници. Накратко ка-
зано, неговият семеен Живот трябва да
бъде пример за чистота в събранието.
ОсВен moßa той трябВа да има бярВа-
Щи деца, които не са обвинени в разпус-
нат Живот или непокорство. Библията
търси отговорност от родителите за

възпитанието на децата много поВече,
отколкото ние Желаем да признаем (Пр.
22:6). Когато едно семейство е упраВля-
Вано добре и е обучено в БоЖието слово,
децата обикновено следват благочести-
вия пример на своите родители. И макар
че един баща не моЖе да определи спасе-
нието на своите деца, той моЖе да под-
готби пътя на Господа чрез полоЖител-
но наставление в словото, лкзбов към
дисциплината и избягване на лицемерие-
то и непоследоВателността 6 собстве-
ния си ЖиВот.
Ако децата са разпилени и се бунтуват
срещу родителския авторитет, Писани-
ето дърЖи отговорен за това бащата.
Той е виновен, защото ги е глезел и им е
позволявал всичко. Ако той не моЖе да
управлява добре собственото си семейс-
тво, едва ли моЖе да се очаква, че ще бъ-
де подходящ старейшина, тъй като и в
двата случая се прилагат едни и същи
принципи (1 Тим. 3:5).
МоЖе да се зададе въпросът дали това
изискване за децата ваЖи само докато
те са у дома и Живеят под бащиния си аВ-
торитет, или се отнася и до онези деца,
които Вече са го напуснали. Ние смята-
ме, че то засяга само децата, които Жи-
веят у дома, като подчертаваме, че до-
машното възпитание е един от основни-
те определящи фактори за окончател-
ния характер на човека.
1:7 Епископът е БоЖий настойник.
Той не наглеЖда своето собствено събра-
ние, а се гриЖи за БоЖиите дела в БоЖи-
ето събрание. Тук за втори път се каз-
ва, че той трябва да бъде непорочен —
едно повторение, което има за цел да
подчертае колко е ваЖно това качество.
Нека да няма никакво съмнение — той
трябва да бъде човек, чийто Живот е бе-
зукорен както в доктринално, така и В
морално отношение. Епископът не
трябВа да бъде своеволен. Ако един чо-
век е упорит и Живее с чувството, че
само той е прав, без да допуска възмоЖ-
ността, че онези, които са на различно
мнение, могат също да са прави; ако е не-

355

Tumi

отстъпчив и нетърпящ друго мнение,
тогава той не е подходящ за духовен во-
дач. Старейшината е регулатор, а не
догматичен автократ.
Той не трябва да бъде и гиевлив. Ако
има непостоянен характер, трябва да се
е научил да го управлява. Ако е избухлив,
никога не трябва да го показва.
Старейшината не трябва да бъде
пристрастен към виното. За нашата
страна тази забрана моЖе да изглеЖда
толкова елементарна, че да ни се стру-
ва почти ненуЖна. Но ние не трябва да
забравяме, че Библията е написана за
всички видове общества. В страните, в
които виното се употребява от христи-
яните като обичайна напитка, има опас-
ност от злоупотреби и прояви на неприс-
тойно поведение. Точно тази липса на са-
моконтрол се има предвид тук.
Библията прави разлика меЖду упот-
ребата на вино и злоупотребата с него.
Умерената му употреба като напитка е
била позволена, когато Исус е превърнал
водата във вино на сватбата в Кана
(Йоан 2:1—11). Използването му за ме-
дицински цели е предписано от Павел на
Тимотей (1 Тим. 5:23; вЖ. също Пр. 31:6).
Злоупотребата с вино и други алкохолни
питиета се осъЖда в Притчи 20:1; 23:
29—35. И макар че пълното въздърЖане
от вино не се налага в словото, има една
ситуация, в която то се изисква — слу-
чаят, когато пиенето на вино би могло
да съблазни някой по-слаб брат или да
стане причина той да се препъне (Римл.
14:21). Това е главното съобраЖение, ко-
ето кара много християни от Северна
Америка да се въздърЖат изцяло от ал-
кохол.
Що се отнася до старейшината, от
него се очаква не толкова да се въздърЖа
напълно от алкохол, колкото да не пре-
калява с употребата на вино, която води
до скандали.
Старейшината също така не трябва
да бъде побойник. Той не трябва да при-
бягва до употребата на физическа сила
и бой. Чували сме за невъздърЖани свеще-

ници, които са раздавали по някоя и дру-
га плесница на непокорни членове от
тяхната енория, но този род арогантно
поведение е абсолкипно забранено за
епископа.
Старейшината не трябва да бъде „ла-
ком за гнусна печалба", завладян от не-
наситното Желание да забогатее незави-
симо от средствата, които трябва да
използва. Вярно е—както казва Семкгьл
ДЖонсън, — че „ЖаЖдата за богатство,
безчувствена и безмилостна, е последни-
ят етап от покварата на падналия чо-
век". Истинският старейшина моЖе да
каЖе заедно с Павел: „Никому среброто
или златото, или облеклото не съм по-
Желал" (Деян. 20:33).
1:8 В полоЖителен аспект от еписко-
па се очаква да бъде гостолк)бив. Него-
вият дом винаги трябва да бъде отворен
за непознати, за хора с лични проблеми,
за обезсърчени и потиснати. Това тряб-
ва да бъде място на щастливо христия-
нско общение, където всеки гост се при-
ема като Самия Господ.
Освен това той трябва да обича доб-
рото, да обича добрите хора и добрите
неща. Неговото говорене, действия, поз-
нанства трябва да показват, че той се
е отделил от всичко тъмно, съмнител-
но или грешно.
Той трябва да бъде и разбран — да
бъде благоразумен, дискретен и господар
на себе си. Същата тази дума е използва-
на в Turn 2:2,5,6,12, където тя съдърЖа
идеята за разумност, самоконтрол и
трезвост.
Спрямо другите старейшината тряб-
ва да бъде справедлив, спрямо Бога —
благочестив, а спрямо себе си — самоо-
бладан. Това има предвид и Павел в Гала-
тяни 5:22, 23: „А плодът на Духа е: ...се-
беобуздание." Това означава, че човек
трябва да моЖе да контролира всяка
страст и Желание така, че да се подчиня-
ва на Христос. И докато силата за това
моЖе да дойде само от Светия Дух, от
страна на вярващия трябва да има дис-
циплина и сътрудничество.

356

Tumi

1:9 Епископът трябва да бъде твърд
във вярата. Той трябва да се дърЖи здра-
во за духовно Верните доктрини, пропо-
вядвани от Господ Исус и апостолите,
които са запазени за нас в НЗ. Само то-
гава той ще моЖе да даде на светиите
пълноценна храна от здраво учение и да
затвори устата на онези, които гово-
рят против истината.
Това са изискванията към духовните
водачи в местното събрание. ЗабелеЖе-
те, че тук не се казва нищо за тяхната
физическа сила, образователен ценз, со-
циално полоЖение или практическа сьо-
бразителност. Един гърбав, необразован
и неграмотен уличен чистач моЖе да
бъде счетен напълно способен за старей-
шина заради духовната си зрялост. Не е
вярно, както понякога се смята, че същи-
те качества, които осигуряват успеха
на един човек в светската му работа,
могат да го направят годен и за водачес-
тво в църквата.
Нека да споменем още едно наблюде-
ние. Това описание не определя благочес-
тивия старейшина като човек, който се
занимава само с поканването на лекто-
ри, разпределението на паричните сред-
ства и склкзчването на договори за ре-
монт на сградите. Истинският старей-
шина проявява една дълбока и Жизнено-
ваЖна загриЖеност към духовния Живот
на църквата, като я наставлява, увеща-
ва, окураЖава, порицава и изобличава.
III. Заблудите 6 събранието (1:10—16)
1:10 Ранната църква се е характеризира-
ла със „свобода на Духа", тоест свобода
за мъЖете да участват в събранията,
водени от Светия Дух. Павел описва
едно такова „отворено" събрание в 1 Ко-
ринтяни 14:26: „Тогава, братя, що става
меЖду Вас? Когато се събирате, всеки
има... псалом, има поучение, има откро-
вение, има... език, има тълкувание. Всич-
ко да става за назидание." Това е едно
идеално полоЖение, В което БоЖият Дух
е свободен да говори чрез различни члено-
ве на събранието. Но поради слабости-

те на човешката природа винаги когато
съществува такава свобода, почти неи-
зменно се намират хора, които се опит-
ват да злоупотребяват с нея чрез някое
лъЖеучение, празнословие или безкрайно
дълго и несистемно говорене, в което
няма нищо от Духа.
Това се е случило и в критските събра-
ния. Павел съзнава необходимостта от
силно духовно водачество, което да кон-
тролира злоупотребите и да пази свобо-
дата на Духа. Той също така съзнава не-
обходимостта и от внимание при опре-
делянето на старейшини, които трябва
да са напълно способни за тази работа.
Затова тук той повтаря условията, ко-
ито налагат бързи действия във Връзка
с определянето на старейшини в църк-
вите.
Появили са се много непокорни човеци,
които се бунтуват срещу авторитета
на апостолите и се противопоставят на
техните поучения. Тези хора са както
празнословци, така и измамници. Тяхно-
то говорене не донася никаква духовна
полза. Точно обратното — то лишава
хората от истината и ги води към заб-
луда.
Главните виновници за този смут са
обрязаните, тоест logeuckume учители,
които наричат себе си християни, но
изискват от християните да се обряз-
ват и да събл1одаВат церемониалния за-
кон. На практика това означава отрича-
не на достатъчността на делото на
Христос.
1:11 Хора, които проповядват това,
трябва да бъдат заставени да замъл-
чат. Те трябва да се научат, че събрани-
ето не е демокрация и че свободата на
словото има граници. Такива хора съсип-
ват цели домове. Дали това не означава,
че те обичат да разпространяват гибел-
ните си учения зад кулисите на частни-
те домове? Да, моЖе да се каЖе, че това
е лЬбим метод на разпространителите
на култовете (2 Тим. 3:6). Също така по-
дозрителни са и техните мотиви. Те ня-
мат пари и използват слуЖението като

357

Tumi

средство за печалба. Тяхното послание
се харесва на законническата Жилка в
природата на човека, тъй като го насър-
чава да вярва, че моЖе да спечели БоЖи-
ето благоволение чрез религиозни дела
дори когато целият му Живот е поква-
рен и омърсен. Те поучават за гнусна пе-
чалба това, което нямат никакво право
да поучават.
1:12 Тук Павел напомня на Turn какви
са хората, с които той работи. Необи-
чайно откровеното и хапливо описание
се отнася както до лъЖеучителите кон-
кретно, така и до критяните като
цяло. Павел цитира Епименид, един от
критските поети, Живял около 600 г. пр.
Хр., който ги е нарекъл „лъАци, зли зве-
рове, лениви търбуси". ИзглеЖда, че все-
ки народ си има свои национални черти,
но малко са онези народи, които могат
да надминат критяните по изврате-
ност. За тях е нещо обичайно да лъЖат;
те не могат да не лъЖат. Те са свирепи
като диви Животни, които Живеят само
за да задоволяват елементарните си и
долни страсти. Те имат алергия към
труда и страст към преяЖдането. Жи-
вотът им прилича на дом, който предс-
тавлява една огромна кухня, в която
няма никакво място за параклис!
1:13 Апостолът потвърЖдава точ-
ността на тази характеристика, като
казва, че „това свидетелство е вярно".
Материалът, с който Turn работи, не е
обещаващ — той е достатъчно лош, за
да обезсърчи който и да е мисионер! Но
Павел не зачерква този „материал" из-
цяло, нито съветва Turn да го остави.
Благовестието носи надеЖда и за най-
злите човеци. Ето защо Павел съветва
своя помощник да изобличава критяни-
те остро, за да бъдат здрави в христи-
янската вяра. Един ден тези хора могат
да станат не само примерни вярващи, но
и благочестиви старейшини в местните
събрания. Този пасаЖ е преизпълнен с на-
сърчения за християнските работници в
трудните полета на световната нива (а
кое ли поле не е трудно?). Зад грубост-

та, упоритостта и невъзприемчивост-
та на хората винаги стои надеЖдата за
тяхното развитие към милост, чисто-
та и плодоносна святост.
1:14 Освен че трябва да порицава лъЖ-
ливите учители, Turn също така трябва
да предупреждава критяните за опас-
ността от „logeöcku басни и заповеди
от човеци, които се отвръщат от ис-
тината". Юдеистите Живеят в един
свят на религиозни фантазии и норми,
съсредоточени около правила за чисти и
нечисти храни, съблк>даване на дни и из-
бягване на церемониално осквернение.
Това именно има предвид и Павел в Ко-
лосяни 2:23: „Тия неща наистина имат
вид на мъдрост в произволно богослуЖе-
ние и смирение и в нещадене на тялото,
но не струват нищо В борбата против
угаЖдането на тялото."
1:15 Следващите думи на апостола са
дали повод за толкова неправилни тъл-
кувания, че е необходимо да се даде под-
робно обяснение. И така, тук той казва:
„За чистите всичко е чисто; а за оск-
вернените и невярващите нищо няма
чисто, но и умът им и съвестта им са
оскбернени."
Ако вземем само думите „за чистите
всичко е чисто" и ги извадим от контек-
ста, приемайки ги като твърдение зааб-
солЬтна истина, което засяга Всички об-
ласти на Живота, ще изпаднем в затруд-
нение! Не всичко е чисто дори и за онези,
чиито умове са чисти. Но хората изпол-
зват този стих, за да оправдаят порног-
рафските списания, непристойните фил-
ми и дори самия разврат. По този начин
— казва Петър — те изопачават Писа-
нията „за своята погибел" (2 Петр.
3:16).
Нека дебело да подчертаем, че този
стих няма нищо общо с неща, които са
грешни сами по себе си и които Библия-
та заклеймява. Този пословичен израз
трябва да се разглеЖда само в светлина-
та на контекста. Павел не говори тук за
неща, чиято морална стойност е ясно
разграничима, тоест неща, за които

358

Turn 1,2

ясно можем да кажем дали са правилни
или неправилни. Не, тук той обсъжда
Въпроси, чието значение В морало отно-
шение не е определено, тоест неща, кои-
то к>деинът, който жиВее под закон, счи-
та за церемониално оскВерняВащи, но ко-
ито са напълно законни за християнина,
който живее под благодат. ТакъВ при-
мер е яденето на сВинско месо. То е било
забранено за Божия народ В СЗ, но Господ
Исус отменя тази забрана, като казба,
че нищо, което Влиза В човека, не може
да го оскВерни (Марко 7:15). Казвайки
moßa, Той обявява Всички храни за чисти
(Марко 7:19). ПаВел поВтаря тази исти-
на В думите: „А moßa, що ядем, не ще ни
препоръча на Бога; нито ако не ядем, гу-
бим нещо; нито ако ядем, печелим нещо"
(1 Кор. 8:8). Когато апостолът казВа „за
чистите Всичко е чисто", той има пред-
Вид тоВа, че за новородения ВярВащ Всич-
ки храни са чисти, а „за осквернепите и
невярващите няма нищо чисто". Не
това, което чобек яде, го оскВерняВа, а
moßa, което излиза от сърцето му (Мар-
ко 7:20—23). Ако вътрешният живот на
човека е нечист, ако той няма вяра В Гос-
под Исус, тогава за него нищо не е чисто.
И никакво съблкздаване на норми за хра-
нене няма да може да промени moßa по-
ложение. Повече от Всичко друго той се
нуждае от обръщение, от спасение, кое-
то се получава като подарък, а не Вслед-
ствие на опити да бъде спечелено чрез
ритуали и законничество. Самите умо-
ве и съзнания на тези хора са покварени.
Техните мисловни процеси и морални ус-
тои са оскВернени. Тук не стаВа Въпрос
за Външно церемониално осквернение, а
за вътрешна поквара и изВратеност.
1:16 Говорейки очевидно за лъжеучите-
лите и по-конкретно за кздеистите, Па-
вел казва, че те „твърдят, че познават
Бога, но с делата си Го отричат". На
думи тези хора се представят за вярва-
щи християни, но животът им не съот-
ВетстВа на тяхната изповед. За да заси-
ли още повече остротата на изобличи-
телната си критика, апостолът разши-

рява тази характеристика, като добавя:
„мръсни, непокорни, неспособни за как-
вото и да било добро дело". Личното по-
ведение на тези хора е ужасяващо. В Бо-
жиите очи техният живот изглежда
като един огромен паметник на диво не-
покорство. Колкото до добрите дела,
които те са извършили за Бога или за чо-
века, те нямат никаква стойност. До-
пустимо ли е за Павел да говори за други-
те с такива остри думи? Решителният
отговор на този въпрос е: „Да!" Любов-
та никога не замазва греха. Лъжливите
учители изопачават благовестието,
опозоряват Личността и делото на Гос-
под Исус и мамят душите на хората.
Снизходителността към подобни из-
мамници е грях.
IV. Поведението на членовете на
събранието (2:1—15)
2:1 Животът на лъжеучителите е един
фарс, а не прилагане на Библията на прак-
тика. Със своето поведение те отричат
Великите истини на вярата. Кой може да
измери вредата, нанесена на християнс-
кото свидетелстВо от хора, които са се
представяли за Вярващи, но чийто жи-
вот е бил една лъжа? Задачата, повере-
на на Turn (и на всички Верни служители
на Господа), е да говори „това, което
приляга на здравото учение". Трябва да
се затвори огромната пропаст между
думите на Божиите хора и техния жи-
вот. Всъщност това е и главното посла-
ние на Писмото — практическото при-
лагане на здравото учение чрез Вършене-
то на добри дела. Следващите стихове
ни предлагат нагледни примери за естес-
твото на тези добри дела.
2:2 Най-напред апостол Павел се обръ-
ща към старите мъ?ке. ТоВа не са ста-
рейшините, а зрелите мъже 6 напредна-
ла възраст. И така, старите мъже
трябва да бъдат самообладани. В осно-
вата си тази дума означава „сдържани в
употребата на вино", но значението и
може да се разшири и тогава тя ще оз-
начава „Внимателни Във Всички области

359

Turn 2

на Живота". Те трябва да бъдат сериоз-
ни и изпълнени с достойнство (което
обаче не означава мрачни!). Всички хора
си имат достатъчно лични проблеми.
Старите мъЖе трябва да бъдат разбра-
ни, уравновесени и дискретни, да бъдат
здрави във вярата. С напредването на
възрастта някои хора стават груби, яз-
вителни и цинични, но християните, ко-
ито са здрави във вярата, са признател-
ни, ведри и приятни като събеседници. Те
трябва да бъдат също така здрави и в
лк>бовта. Шобовта не е егоцентрична,
тя мисли за другите и се изявява, като
дава. Старите хора трябва да бъдат
здрави и 6 търпението. Старостта
носи със себе си слабости и несгоди, кои-
то често пъти е трудно да се приемат.
Онези, които са здрави в търпението,
понасят тези изпитания с достойнство
и сила на духа.
2:3 Старите Жени пък трябва да
имат благоговейно поведение, или пове-
дение, което съответства на светост-
та. Бог да ни избавя от празноглави
Жени, чийто ум е зает само с лекомисле-
ни неща! Също така старите Жени не
трябва да бъдат клеветници. Думата,
която Павел използва тук, е гръцката
дума за дявол (diabolos). Това е една мно-
го подходяща дума, защото злото гово-
рене е дяволско по своя произход и харак-
тер. Те не трябва да бъдат пристрасте-
ни към алкохола. Всъщност те не тряб-
ва да бъдат подвластни на каквато и да
било храна, питие или лекарство. Макар
и да не са определени за общественото
слуЖение като учители в църквата, ста-
рите Жени имат правото да поучават у
дома. А нима някой моЖе да измери обх-
вата на такова едно слуЖение!
2:4 Като една по-конкретна задача
старите Жени трябва да учат младите.
Годините, през които старите Жени са
изучавали Библията и са трупали прак-
тически опит, им позволяват да дават
ценни съвети на онези, които сега навли-
зат в Живота. Ако това не беше така,
всяко ново поколение щеше да бъде осъ-

дено да научава всичко по теЖкия път на
собствения опит, като повтаря всички
грешки на миналото. И докато отговор-
ността за поучаването е поверена на
старата Жена, всяка мъдра млада Жена
с готовност ще създава приятелства с
благочестиви възрастни християнки и
настоятелно ще търси техния съвет и
изобличение.
Младата Жена трябва да бъде учена да
обича своя съпруг. Да го обича означава
много повече от просто да го целува, ко-
гато той отива на работа. То вклЬчва
хиляди начини, по които тя моЖе да по-
каЖе, че наистина го уваЖава — като
признава първенствуващата му роля у
дома, като не взима никакви ваЖни реше-
ния без него, като поддърЖа ред в къща-
та, като обръща внимание на външния
си вид, като харчи според възмоЖности-
те им, като изповядва веднага вината
си, като прощава милостиво, като оста-
вя винаги възмоЖност за разговор, като
се въздърЖа от критикуване или проти-
вопоставяне на съпруга си пред външни
хора и като го подкрепя, когато работи-
те му не вървят добре.
Младите Жени също така трябва да
бъдат учени да обичат и децата си —
като четат и се молят заедно с тях,
като си бъдат вкъщи, когато те се връ-
щат от училище или от игра, като ги на-
казват твърдо и справедливо и като ги
възпитават за слуЖба на Господа, а не на
света, а оттам и на ада!
2:5 Младите Жени трябва да бъдат
учени да бъдат разбрани или благора-
зумни*. Това означава да имат правилно
чувство за това, което е прилично за
тях като християнки, и да избягват
крайностите. Те трябва да бъдат цело-
мъдрени, верни на своите съпрузи и да
избягват нечистотата в мислите, думи-
те и действията. Трябва да работят по
домовете си и да бъдат къщовници.
Младите Жени трябва да разберат, че
домашната работа е свещена работа,
* Според НВПБКДЖ. — Бел. на npeö.

360

Turn 2

която моЖе да се Върши за слаба на Бога.
Старите Жени трябва да ги учат на Ве-
ликата чест да слуЖат на Господа у
дома като съпруги и майки, Вместо да
работят В промишлеността или търго-
вията и да пренебрегват семейството
си. Младите Ясени трябва да се учат да
бъдат „благи", тоест да Живеят за дру-
гите и да бъдат гостоприемни, милос-
тиви и Великодушни, а не користол1оби-
ви и егоистични. Те трябва да се подчи-
няват на мъЖете си, като ги признават
за глави в семействата. Ако една Жена е
по-способна и по-надарена от мъЖа си,
вместо да господства над него, тя тряб-
ва да го насърчава и да му помага да бъде
по-активен в ръководенето на семейст-
вото и В слуЖенето на местната църк-
ва. Вместо да се поддава на изкушение-
то да го критикува, тя трябва да го хва-
ли. Всичко трябва да се свърши така, че
да не се хули Богкието слово. Като цяло
Писмото към Turn е едно сериозно пре-
дупреЖдение за това колко голяма е
опасността от похулване на Господна-
та кауза вследствие на непоследовател-
ния Живот на Неговите хора.
2:6 Павел не подтиква Turn да поучава
младите Жени. От гледна точка на бла-
горазумието това слуЖение е оставено
за старите Жени. Апостолът обаче из-
рично подчертава, че Turn трябва да уве-
щава младите мъзке и по-специално —
да ги съветва да бъдат разбрани и да се
владеят. Това е един много подходящ съ-
вет, тъй като младостта е време на
буен плам, безкрайна енергия и изгарящи
страсти. Във всяка област на Живота
те имат нуЖда да се научаВат на въздър-
Жаност и равновесие.
2:7 ПаВел има и един специален съвет
към Turn. Като човек, който е натова-
рен с обществено слуЖение в църквите,
Turn трябва добре да ВнимаВа Винаги да
бъде пример за добри дела. МеЖду него-
вото учение и неговото поведение тряб-
Ва да има тясна Връзка. Неговото учение
* Според НВПБКДЖ. — Бел. на преВ.

трябва да се характеризира с вярност,
сериозност и непоквареност*. Верност-
та означава, че неговото учение трябва
да съотВетства на вярата, веднъЖ зави-
наги дадена на светиите. С изискването
за сериозност Павел иска да каЖе, че то
трябва да бъде възвисено и разумно. Не-
поквареността е качество (за съЖале-
ние пропуснато в повечето съвременни
версии3 на Библията), което характери-
зира искрения учител, който не моЖе да
бъде отклонен от пътя на истината.
2:8 Здравото и безукорно говорене е
говорене, в което няма правила с изклю-
чения. То трябва да бъде свободно от
странични последствия, доктринални
новости, изкуствени допълнения, прос-
ташки забелеЖки и други подобни. Този
вид слуЖение е неустоимо. Противници-
те на здравото учение ще бъдат засра-
мени, тъй като няма да могат да наме-
рят никаква пролука Във ВъоръЖението
на Вярващия. Няма по-добър аргумент
от светия Живот!
2:9 Сега апостол Павел отправя специ-
ални наставления към слугите. Нека да
си припомним, че Библията признава съ-
ществуването на някои институции, ко-
ито тя не одобрява. Така например в СЗ
се говори за патриарси, които са имали
повече от една Жена, Въпреки че много-
Женството никога не е било БоЖията
воля за Неговия народ. ОсВен това Бог
никога не е одобрявал несправедливости-
те и Жестокостите на робството и
един ден Той ще потърси сметка от гос-
подарите. Едновременно с това трябва
да каЖем, че НЗ не одобрява премахване-
то на робството по насилствен начин—
например чрез револкщия, но осъЖда и
премахва злините на робството със си-
лата на благовестието. Историята по-
казба, че навсякъде, където БоЖието
слобо е било широко разпространявано
и изучавано, неправдите на робството
са изчезвали.
Но междувременно там, където то
съществува, робът трябва да знае, че не
е лишен от най-доброто В християнст-

361

Turn 2

Bomo. Той моЖе да бъде свидетел за пре-
образуващата сила на Христос и моЖе
да украсява учението на Бога, нашия Спа-
сител. НЗ отделя много повече място на
слугите, отколкото на водачите на на-
роди! Това моЖе да бъде много показа-
телно за тяхната относителна ваЖ-
ност в БоЖието царство. Слугите хрис-
тияни трябва да се подчиняват на гос-
подарите си, с изклк>чение на случаите,
когато това би означавало да не се под-
чинят на Господа. В тези случаи те
трябва да откаЖат да се подчинят и
търпеливо да си понесат последствията
като християни. Слугите също така
трябва да задоволяват господарите си
във всяко отношение: това означава, че
те трябва да работят добре както в ко-
личествено, така и в качествено отно-
шение. Те могат да вършат цялата си
работа така, сякаш работят на Хрис-
тос, и да бъдат уверени, че Той напълно
ще ги възнагради. Слугите не трябва да
противоречат на своите господари и да
бъдат безочливи. Много слуги от ранни-
те дни на християнството са имали при-
вилегията да доведат господарите си до
Господ Исус именно защото разликата
меЖду невярващите и вярващите слуги
е била толкова поразителна.
2:10 Една от най-очебийните разлики е
бил фактът, че християните не са се
поддавали на най-често срещания грях
сред другите роби, а именно — дребните
краЖби. Християнската етика ги е за-
дълЖавала да бъдат абсолкзтно честни.
Нима е чудно тогава, че робите христи-
яни са се продавали по-скъпо на публични-
те търгове? Като цяло робите са били
учени да показват съвършена и истинска
вярност. На тях е моЖело напълно да се
разчита. По този начин те са украсява-
ли учението на Бога, нашия Спасител
във всеки аспект от своя Живот и слуЖе-
ние. Това, което е било вярно за христи-
янските роби във времето на ранната
църква, трябва да бъде характерно за
всички християнски работници днес.

2:11 Следващите четири стиха рису-
ват една красива картина на нашето
спасение. И докато се наслаЖдаваме на
този литературен бисер, нека не забра-
вяме, че не трябва да го лишаваме от не-
говия декор. В този пасаЖ Павел насто-
ятелно увещава всички членове на БоЖи-
ето семейство да имат последователно
поведение. Сега той показва, че една от
големите цели на нашето спасение е да
Живеем в неподправена святост.
„Защото се яви БоЖията благодат..."
Тук „БоЖията благодат" е пълен сино-
ним на „БоЖия Син". БоЖията благодат
се яви, когато Господ посети нашата
планета и особено когато даде Себе Си
заради нашите грехове. Той се яви, за да
донесе спасение на всичките човеци. Не-
говото заместително дело е достатъч-
но за изкуплението на всички. Всички
хора получават едно истинско предлоЖе-
ние за прощение и извинение, но само оне-
зи от тях, които искрено приемат Исус
Христос като Господ и Спасител, са спа-
сени. Нито тук, нито на което и да било
друго място в Библията се казва, че нак-
рая всички хора ще бъдат спасени. Всео-
бщото спасение е лъЖа на дявола.
2:12 Същата тази благодат, която ни
спасява, след това ни обучава в училище-
то за святост. В това училище има мно-
го отрицателни неща, които трябва да
се научим да отхвърляме. Първото е не-
честието. То говори за безбоЖие. Вто-
рото са световните страсти. Те
вклк)чват не само сексуалните грехове,
но и Желанието за обогатяване, власт,
удоволствия, слава и всяко друго нещо,
чиито корени са в света.
Като нещо полоЖително благодатта
ни учи да Живеем разбрано, праведно в
отношенията си с другите хора и благо-
честиво в чистата светлина на БоЖие-
то присъствие. Това са добродетелите,
които трябва да характеризират нашия
Живот в света, в който всичко, което ни
заобикаля, ще се стопи. Той е мястото
на нашето пришелствуване, а не място-
то на окончателния ни дом.

362

Turn 2,3

2:13 Докато Живеем като странници
в този свят, ние имаме една величестве-
на надеЖда, която ни вдъхновява—явя-
ването на славата на нашия велик Бог и
Спасител Исус Христос. Какво точно
трябва да разбираме под това — дали
Грабването, когато Христос ще се яви
на църквата в слава и ще я занесе на не-
бето (1 Сол. 4:13—18), или идването на
Христос, за да царува, когато Той ще се
яви в слава на света, ще повали врагове-
те Си и ще установи царството Си
(Откр. 19:11—16)? Като цяло ние смя-
таме, че Павел има предвид първото —
идването на Христос за Неговата невяс-
та, църквата. И без значение дали това
ще бъде Неговото идване като Младо-
Женец или като Цар, вярващият трябва
да бъде подготвен и да очаква славното
Му пристигане.
2:14 А докато чакаме Неговото завръ-
щане, ние никога не трябва да забравяме
целта на Неговото Първо идване и само-
Жертва. Той „даде Себе Си" не само за да
ни спаси от вината и наказанието на гре-
ха, но и „за да ни изкупи от всяко безза-
коние". Нашето спасение би било едно
половинчато спасение, ако Господ Исус
беше платил само наказанието за нашия
грях, а беше оставил господството му в
нашия Живот.
Също така Той даде Себе Си, за да
очисти за Себе Си народ за Свое прите-
жание. ПБКДЖот 1611 г. използва изра-
за4 „специален народ". Много често ние
наистина сме „специален народ", но за съ-
Жаление не такъв, какъвто Господ Исус
Желае да бъдем! Той не е умрял, за да ни
направи странен или особен народ, а за да
бъдем народ, който Му принадлеЖи по
един специален начин (а не принадлеЖи на
света или на себе си). Освен това Той
„даде Себе Си за нас", за да бъдем „рев-
ностни за добри дела". Ние трябва да го-
рим от Желание да вършим милосърдни
дела в Неговото име и за Неговата сла-
ва. Когато си помислим за усърдието, с
което хората се трудят в областта на
спорта, политиката или търговията,

трябва да изпитваме Желание да се из-
пълним с Жар и вдъхновение за добри
дела.
2:15 Тит е изпратен, за да поучава
всичко това—всичко, което апостолът
обсъЖда в предходните стихове и особе-
но целта на мъките на Спасителя. Той
трябва да увещава ида насърчава свети-
ите да Живеят благочестив Живот, а
така също и да изобличава всеки, който
се противопоставя на поученията на
апостолите както с думи, така и с дела.
Освен това той не трябва да се извиня-
ва за настъпателното си слуЖение, а да
го върши с пълна власт и дръзновение от
Светия Дух. „Никой да не те презира."
Тит не трябва да изпитва никакви при-
теснения във връзка със своята мла-
дост, езически произход или какъвто и да
било друг свой недостатък. Той говори
БоЖието слово и това променя всичко
останало.
V. Увещанието в събранието
(3:1-11)
3:1 Тит също така трябва да напомня на
вярващите в критските събрания какви
са техните отговорности спрямо управ-
лението на тази страна. Християнско-
то разбиране по този въпрос е, че всяка
власт е определена от Бога (Римл. 13:1).
Един реЖим моЖе да бъде изклк>чително
нехристиянски и дори антихристиянски,
но наличието на каквато и да било власт
е по-добро от отсъствието на всякаква
власт. Липсата на управление означава
анархия, а хората не могат да Живеят
дълго време при анархия. Дори когато уп-
равляващият не познава Бога лично, той
пак си остава „Господният помазаник"
като официален представител на власт-
та и трябва да бъде уваЖаван като та-
къв. Християните трябва да се покоря-
ват на началствата и властите. Кога-
то обаче едно управление надвиши пра-
вата, които Бог му е дал, и поиска от
християнина да не се подчини на Бога,
тогава вярващият трябва да откаЖе да
извърши заповяданото на основание на

363

ТшпЗ

принципа 6 Деяния 5:29: „Подобава да се
покоряваме на Бога, а не на човеците."
Ако бъде наказан, вярващият трябва да
се смири и да понесе наказанието като
нещо, което прави за Господа. Вярва-
щият никога не трябва да участва в
бунт против Властта или В опити за
нейното сваляне по насилствен начин.
Християнинът и светът
Вярващите трябВа да се подчиняват на
законите, вклк>чително и на правилника
за уличното движение, и да си плащат да-
нъците и другите такси. Те трябва да
бъдат миролюбиви, почтителни и изпъл-
нителни поданици. Като цяло има три
области, в които мненията на христия-
ните за тяхното участие в света се раз-
личават значително: изборите, отго-
ворните ръководни служби и войната.
Във Връзка с първите две области Биб-
лията ни предлага следните ръководни
принципи:
1.	Християните са в света, но не са от
него (Йоан 17:14,16).
2.	Цялата световна система е в ръцете
на злия и е осъдена от Бога (1 Йоан.
5:196; 2:17; Йоан 12:31).
3.	Мисията на християнина не е да усъ-
вършенства света, а да спомогне за
извеждането на хора от него и за тях-
ното спасяване вън.
4.	И макар че почти неизбежно вярва-
щият е гражданин на някоя земна
страна, неговото главно гражданст-
во е горе на небето — той дори тряб-
ва да гледа на себе си като на пришъ-
лец и странник тук на земята (фил.
3:20; 1 Петр. 2:11).
5.	Нито един войник на активна служба
не трябва да се заплита в житейски
работи, за да не огорчи този, който го
е записал за войник (2 Тим. 2:4).
6.	Господ Исус казва: „Моето царство
не е от този свят" (Йоан 18:36). Като
Негови посланици ние трябва да пред-
ставяме тази истина на света.

7.	Политиката показва склонност към
корупция поради порочността на са-
мата си природа. Християните тряб-
Ва да се отделят от всичко нечисто
(2Кор.6:17,18).
8.	Що се отнася до участието в избори,
християнинът би трябвало да гласува
за човек, за когото хората смятат, че
е честен и почтен. Но понякога Воля-
та на Бога е да издига най-нищожните
от човеците (Дан. 4:17). Как можем
да знаем каква е Божията воля В та-
кива случаи и да й се подчиняваме?
Другият въпрос е дали вярващият
трябва да участва във Война, когато по-
ложението В неговата страна налага
това. Представителите и на двата ла-
гера имат силни аргументи, но на нас ни
се струва, че везните на доказателства-
та натежават в полза на онези, които са
против такова участие. Всички гореспо-
менати принципи могат да се приложат
и към този проблем, но освен тях има и
няколко допълнителни: (1) Нашият Гос-
под казва: „...ако беше царството Ми от
този свят, служителите Ми щяха да се
борят..." (Йоан 18:36). (2) Той също така
казва: „...всички, които се залавят за
нож, от нож ще загинат" (Мат. 26:52).
(3) Самата идея за отнемане на човеш-
ки живот се противопоставя на Негово-
то поучение: „Обичайте неприятелите
си" (Мат. 5:44).
Онези, които не желаят да носят оръ-
жие, могат да бъдат благодарни, ако жи-
веят в страна, която признава техните
убеждения и им предлага друга алтерна-
тива.
От друга страна, много мъже христи-
яни са били достойни участници във Вой-
ни. Те са забелязали, че В НЗ стотници-
те (като Корнилий и Юлий) са предста-
вени в благоприятна светлина. Освен
това са използвани много военни терми-
ни и изрази като илкютрации па. христи-
янската борба (напр. в Ефесяни 6:10—
17). Ако войнстването беше нещо греш-
но само по себе си, трудно бихме могли
да си обясним защо Павел ни призовава

364

ТшпЗ

да бъдем „добри Войници на Исус Хрис-
тос". И така, независимо от мнението,
което един християнин моЖе да поддър-
жа, той не трябва да съди или да осъЖда
онези, които са на противоположното
мнение. В този случай има място за раз-
лични мнения.
Едно допълнително задълЖение на
Христовия ученик е това, че той тряб-
ва да бъде готов за всяко добро дело. Не
всички дейности са почтени — голяма
част от съвременната реклама напри-
мер е построена на лъЖи, а някои клоно-
ве на промишлеността предлагат про-
дукти, които са направо вредни и за ду-
ховното, и за умственото, и за физичес-
кото здраве на човека. За да има спокой-
на съвест, вярващият трябва да избягва
тези дейности.
3:2 Християнинът не трябва да злос-
лови никого. В Библията има и други
текстове, които забраняват да се хули
началникът (Изх. 22:28; Деян. 23:5) — за-
повед, която всички християни трябва
добре да помнят особено в разгара на из-
борните кампании или когато са потис-
кани или гонени. Тук обаче обхватът на
тази заповед е разширен, като се забра-
няват всякакви подигравки, хули, обиди и
злословене. Какви огромни океани от не-
щастие и сълзи биха били избегнати, ако
християните се подчиняваха на това
просто правило — да не говорят хулни
думи по адрес на никого!
Ние трябва да бъдем миролюбиви и да
избягваме Всякакви караници. За да има
свада, са необходими най-малко дВама
души. Когато някакъв човек се опитал
да се скара с д-р Айрънсайд за някакъв ма-
ловаЖен въпрос, Върху който той бил
проповядвал, докторът отговорил:
„Скъпи братко, когато отидем на небе-
то, един от нас ще се окаЖе неправ и
моЖе би това ще бъда аз." Този дух пос-
тавил точка на целия спор.
Ние трябва да бъдем неЖни и внима-
телни. Едва ли има човек, който да раз-
мишлява върху това качество, без да си

спомни за Господ Исус. Той е неЖен и вни-
мателен, тих и отстъпчив. Ние трябва
да показваме съвършена кротост и сми-
рение към всички човеци. Изброяването
на кротостта като една от християнс-
ките добродетели изглеЖда толкова ес-
тествено. В основата си тя означава да
мислим със смирение за другите, като ги
поставяме на първо място и като гово-
рим и правим за тях това, което изиск-
ва милостта. Смиреният човек слуЖи
най-напред на другите, а след това на
себе си, притичва се на помощ при всяка
възмоЖност и Веднага бърза да изрази
благодарността си за Вниманието, кое-
то му е оказано. Кроткият човек нико-
га не е груб, вулгарен или нахален.
3:3 И отново, по средата на пасаЖ,
който разглеЖда изключително етичес-
ки проблеми, апостолът ни предлага
едно класическо доктринално твърдение
за нашето спасение, поставяйки ударе-
ние върху целта на спасението, а именно
— Живота на добри дела. Потокът на
мисълта е следният: (1) нашето състо-
яние преди спасението (3 cm.); (2) естес-
твото на нашето спасение (4—7 cm.) и
(3) конкретният резултат от спасени-
ето (8 cm.). Описанието на нашето със-
тояние преди спасението, което Бог ни
предлага, не е никак ласкателно. Макар и
да сме твърдели, че знаем отговорите
на всички въпроси, ние всъщност сме
били несмислени и глупави, неспособни да
разбираме духовните истини и неразум-
ни в нашия избор и поведение. Били сме
непокорни на Бога, а най-вероятно и на
родителите си и на другите авторите-
ти. Били сме заблуЖдавани от дявола и
от собствените си изкривени преценки и
винаги сме пропускали правилния път и
сме стигали до задъдени улици. СлуЖели
сме на разни нечисти навици и сме били
роби на зли мисли и всякакъв род уЖасни
грехове. Животът ни е бил една непре-
късната поредица от злоба и завист към
другите. Необичащи и егоистични, ние не
само сме били нещастни, но сме правели
и другите нещастни. Били сме омразни

365

ТшпЗ

u сме се мразели един друг. Каква тъж-
на картина на взаимоотношенията меж-
ду съседи, които непрекъснато се карат,
служители, които постоянно си завиж-
дат, конкуренти, които са готови да си
прережат гръкляна, и семейства, които
се избиват заради вражди!
3:4 Това ужасно описание на човешка-
та поквара е прекъснато от едно от
най-великите „но "-та в Писанието. Кол-
ко благодарни трябва да бъдем за тези
сък>зи, които идват В най-критичния мо-
мент и които ни съобщават за чудната
Божия намеса в живота на човека и спа-
сението му от унищожение! Някой ги
беше нарекъл „преградите, които Бог
поставя пред човека по пътя му към ада "!
Но когато се яви благостта и човеко-
лк)бието на Бога, нашия Спасител...
Благостта и човеколкобието на Бога, на-
шия Спасител, се яви, когато Господ
Исус дойде на света преди повече от хи-
ляда и деветстотин години. В един по-
различен смисъл Божията благост и лк>
бов към чоВеците се явява лично на все-
ки от нас, когато биваме спасени. Това,
че Бог изпрати Своя възлк>бен Син, за да
умре за един свят от бунтовни грешни-
ци, е изява именно на тези качества на
Бога. Изразът „лк>бов... към човеците"
е превод на една гръцка дума, от която
произхожда думата „филантропия". Тя
съчетава представите за лк>бов, милост
и състрадание. Наименованието „Бог,
нашия Спасител" се отнася до Бог
Отец, Който е наш Спасител, защото
изпрати Своя Син В света като Жерт-
ва за нашите грехоВе. Господ Исус също
е наречен Бог, нашия Спасител (2:13), за-
щото Той понесе необходимото наказа-
ние, за да може ние да получим извинение
и прощение.
3:5 Бог ни спаси от вината и наказани-
ето на всички наши грехоВе—минали, се-
гашни и бъдещи. По Времето на смърт-
та на Спасителя всички те Все още са
предстоели, но въпреки това Неговата
смърт е покрила всичките. За съжаление
една от най-простите и най-ясни исти-

ни на евангелието се оказва и най-труд-
на за приемане от човека. Това е истина-
та, че спасението не се основава на доб-
ри дела, т. е. че човек не става христия-
нин, като живее християнски живот.
Онези, които отиват на небето, не са
най-добрите хора. Последователното
свидетелство на Библията е, че човек не
може нито да спечели, нито да заслужи
спасението по някакъв начин (Еф. 2:9;
Римл. 3:20; 4:4,5; 9:16; 11:6; Гал. 2:16; 3:11).
Човек не може да се спаси чрез добри
дела. Всички негоВи праведни дела са В
Божиите очй като омърсена дреха (Ис.
64:6). Човек не може да стане христия-
нин, като живее християнски живот, по-
ради простата причина, че сам по себе си
той няма сили да живее християнски жи-
Вот. Не добрите хора отиват на небето
— на небето отиват грешниците, кои-
то са били спасени чрез Божията благо-
дат!
Добрите дела не са основата за спасе-
нието. Добрите дела сарезултатът от
спасението. Винаги когато има истинс-
ко спасение, има и добри дела. Затова
тук четем, че Бог не ни е спасил заради
праведните дела, които ние сме извър-
шили, а по Своята милост. Спасението
е дело на милостта, не на справедли-
востта. Справедливостта изисква чо-
век да изтърпи наказанието, което зас-
лужава. Милостта осигурява праведния
път, според който човек бива освободен
от това наказание.
Бог ни спаси чрез окъпването на ново-
рождението. Резултатът от обръще-
нието е едно действително ново създа-
ние (2 Кор. 5:17).Тук появата на това
ноВо създание е представена образно
като окъпване. Това е същият образ,
който Господ Исус използва, когато каз-
Ва на Своите ученици, че има едно-един-
ствено цялостно окъпване и много на
брой малки умиВания, необходими да
очистят човека от оскВернение (Йоан
13:10). ТоВа окъпване на ноВорождение-
то няма нищо общо с кръщението. То не
е телесно умиване с Вода, а морално очис-

366

ТшпЗ

тване чрез Божието слобо (Йоан 15:3).
Кръщението дори не е симВол на тоВа
окъпване, защото то представлява сим-
вол на погребването ни с Христос В
смърт (Римл. 6:4).
Нашето новороЖдение е наречено
също така „обновяването на Светия
Дух". Бойкият Дух извършва едно чудно
преобразувание. Това не е обличане на
стария чоВек в ноВи дрехи, а обличане на
един нов човек в старите му дрехи! Све-
тият Дух е Агентът на това обновле-
ние, а БоЖието слово е инструментът.
3:6 Бог изля Светия Дух изобилно Вър-
ху нас. Духът започва да Живее във все-
ки Вярващ В момента на неговото ноВо-
роЖдение. Духът е достатъчен, за да до-
веде до това славно обновление. Духът
се дава чрез Исус Христос, нашия Спаси-
тел. Също както изобилието на фарао-
новия дВор е стигнало до Якововите си-
нове чрез посредничеството на Йосиф,
така и БоЖиите благословения, сред ко-
ито и неизказаното благословение на Не-
говия Дух, стигат до нас посредством
Господ Исус. Исус е нашият „Йосиф".
Всичките три Лица на Благословено-
то Триединство имат връзка с нашето
спасение: Бог Отец (4 cm.), Светия Дух
(5 cm.) и БоЖия Син (6 cm.).
3:7 Непосредственият резултат от
нашето ноВороЖдение е, че оправдани
чрез Неговата благодат, ние ставаме
наследници според надеЖдата на веч-
ния Живот. Поради изкуплението, кое-
то е В Христос Исус, Бог ни счита за
праведни чрез един акт на изумителна
благодат. Вследствие на това ние ста-
ваме наследници на всичко, което Бог е
приготвил за онези, които Го л1обят. На-
шата надеЖда е Всичко, което се Вклк>ч-
Ва В тоВа да бъдеш с Христос и да бъдиш
като Него през цялата Вечност.
3:8 Какво има предвид ПаВел, когато
казВа: „Вярно е това слово" — дали, че е
Вярно онова, което е казал в предходния
пасаЖ, или че е вярно това, което ще
каЖе до края на този стих? ИзглеЖда, че
теЖестта на неговия аргумент пада

най-вече върху истината, че след като
сме били спасени от толкова много неща
чрез едно такова велико спасение, ние
трябва да Живеем по начин, който е дос-
тоен за Високото ни призвание.
В слуЖението си в Крит Turn трябва
да настоява върху тези неща (обсъдени
в пасаЖа от 1 до 7 cm.), така че вярващи-
те да бъдат старателни да вършат
добри дела. Въпреки че изразът „добри
дела" моЖе да означава почтени заня-
тия, тук апостолът моЖе би има пред-
вид неговото по-широко значение—доб-
ри дела изобщо. Поучението, което изис-
ква поведение, отговарящо на християн-
ската изповед, е добро и полезно. Всяко
поучение трябва да бъде прието както
лично от човека, така и прилоЖено на
практика.
3:9 По пътя на християнското слуЖе-
ние винаги има клопки, които трябва да
се избягват. В дните на Павел христия-
ните са се впускали в глупави разисква-
ния за чисти и нечисти храни, за начини
на пазене на съботата и празнуване на
светите дни. Водели са спорове за ангел-
ски и човешки родословия. Карали са се за
слоЖни правила, които допълнително са
били налагани Върху закона. ПаВел е бил
отВратен от Всичко тоВа и го нарича
безполезно и суетно.
СлуЖителите на Господа 8 наши дни
могат да се поучат от съвета на ПаВел
и да избягват следните крайности:
Отдаване на прекалено голямо Внима-
ние на символите за сметка на духовни-
те реалности. Пример за това са древ-
ните спорове за Господната вечеря —
дали да се използва истинско вино или
гроздов сок, квасен или безквасен хляб,
една обща чаша за всички или отделни
чаши за всеки поотделно — като че ли
тези въпроси са най-ваЖното нещо в
Библията!
Спорове за думи.
РазглеЖдане само на една истина или
дори на един аспект от една истина и
пренебрегване на Всичко останало.

367

ТшпЗ

Алегоризиране на Писанието go сте-
пен, когато то биВа превърнато В аб-
сурд-
Теологично издребняване, което не на-
зидаВа никого.
Отклоняване от правия път на слово-
то към обиколни пътища и християнски
„кръстоносни походи" против едно или
друго нещо.
Каква голяма трагедия е губенето на
иенно време за дребнавости, когато цял
един свят погива!
3:10 Човекът, който отдава Времето
си на такива маловаЖни неща, е раздор-
ник и еретик5. Той прилича на музикант,
чиято цигулка има само една струна и
той свири на нея до припадък. Много ско-
ро този човек събира около себе си тесен
кръг от отрицателно настроени хора,
като прогонва останалите. Той предпо-
чита да разцепи събранието, отколкото
да се откаЖе от своята доктринална
фикс-идея. Нито една църква не трябва
да търпи такава глупост. Ако, след като
бъде предупреден един или два пъти,
този човек твърдо продълЖи да пропо-
вядва своите лъЖи, той трябва да бъде
отлъчен от обществото на местната
църква и християните трябва да се въз-
дърЖат от всякакви социални контакти
с него. Целта на тази мярка е неговото
довеЖдане до покаяние и до по-уравнове-
сеното му Възприемане на БоЖието
слово.
3:11 За да не би някой да си помисли, че
такъв човек не представлява сериозна
опасност за църквата, апостолът из-
рично казва, че той е извратен и съгре-
шаващ и от само себе си е осъден. Него-
вото поведение представлява карикату-
ра на християнството, а не истинско
християнство. Той съгрешава, защото
образува секти или партии. И е осъден
от само себе си, защото упорито се е
прилепил и е продълЖил да се дърЖи за
своето нечестие, макар и да е бил пре-
дупреден от отговорни християни.

VI. Заключение (3:12—15)
3:12 Посланието завършва с няколко
кратки указания към Turn. Павел възна-
мерява да изпрати в Крит или Артем,
или Тихик, който да утеши Turn. Hue
вече сме срещали името на Тихик в Дея-
ния 20:4; Ефесяни 6:21 и Колосяни 4:7, но
не и името на Артем. От 2 Тимотей
4:12 изглеЖда, че Тихик е изпратен в
Ефес вместо в Крит, така че моЖе би
Артем е човекът, който го е заместил
в Крит. Веднага след като пристигне,
Turn трябва да отиде в Никопол, където
Павел е решил да прекара зимата. По
времето на Павел е имало най-малко се-
дем града, които са носели името Нико-
пол, но повечето тълкуватели смятат,
че Turn е избрал да замине В онзи Нико-
пол, който се е намирал В областта
Епир, Западна Гърция.
3:13 Turn ще има гости — законника
Зина и Аполос. МоЖе би това са хората,
които са занесли на Turn Писмото от
Павел. В онези дни е имало два вида за-
конници — книЖниците, които са разяс-
нявали религиозния закон, и lopucmume,
които са се занимавали с проблеми на
граЖданския закон. Ние сами трябва да
решим към коя точно категория е при-
надлеЖал Зина. По мое мнение той е при-
надлеЖал към първата категория закон-
ници, тъй като подозирам, че моЖе би е
бил извикан да помогне на Turn в потуша-
ването на безкрайните разисквания вър-
ху Мойсеевия закон (9 cm.). Ако пък е бил
topucm, то със сигурност е бил честен!
Има само още един Аполос В НЗ, чието
име се среща в Деяния 18:24—28 и в 1 Ко-
ринтяни. МоЖе би тук става въпрос за
същия човек. Когато Павел казва на Turn
да се погршки да изпрати тези двама
души на път, той вклкзчва в това увеща-
ние както гостоприемството по време
на техния престой в Крит, така и всич-
ко необходимо за отпътуването им от-
там.
3:14 Turn трябва да учи другите хрис-
тияни („нашите") да показват гостоп-

368

ТшпЗ

риемстВо, да се гриЖат за болните и
страдащите и да бъдат щедри към нуж-
даещите се. Вместо да работят само за
да задоволяват собствените си нуЖди и
потребности, те трябВа да имат ясно-
то християнско съзнание, че трябВа да
помагат на не толкова облагодетелст-
ваните (вЖ. Еф. 4:286). Това ще ги изба-
ви от нещастието на егоисти и от тра-
гедията на напразно пропиления и безп-
лоден Живот.
3:15 Заключителните поздрави не
трябва да се считат нито за дребни,
нито за маловаЖни. В страни, където

християните са малко на брой и са прези-
рани и преследвани, тези мили думи съ-
дърЖат огромно количество лк>бов, при-
ятелски чувства и насърчение. Всички,
които са с апостола, изпращат поздра-
ви на Turn, който пък от своя страна
трябва да поздрави всички, които оби-
чат ПаВел и неговите съработници бъб
вярата. Накрая ПаВел завършва Писмо-
то си с темата, която стои на първо
място В неговия Живот — Господната
благодат.
„Благодат да бъде с всички ви. Амин."

369

Turn — Крайни белеЖки

Крайни белеЖки
1)	(1:1) За no-подробно разглеждане на
проблема за избирането 6Ж. Ефеся-
ни 1 и Римляни 9.
2)	(1:6) Много хора смятат, че макар
и разводът понякога да е позволен,
църковният слуЖител не трябва да
бъде разведен човек.
3)	(2:7) Както В повечето случаи, кри-
тическият текст е по-склонен да
изпуска някои части от текста (вЖ.
белеЖките под линия в НВПБКДЖ),
което се основава go голяма степен
на най-старите запазени ръкописи,
идващи главно от Египет. ПБКДЖ
и НВПБКДЖ използват текста на
традиционните ръкописи, който

обикновено, но не Винаги, е подкре-
пен и от повечето ръкописи.
4)	(2:14) Този израз ни звучи странно,
защото   значението   на   думата
„peculiar"* се е променило. ПБКДЖ
е много точен. Повечето така на-
речени „грешки" се дълЖат (както
6 този случай) на приблизително че-
тиривековните промени в английс-
кия език.
5)	(3:10) Думата „еретик" (използвана
в ПБКДЖ) произхоЖда от една
гръцка дума, която означава „раз-
цепник" или „разколник" (НВПБК-
ДЖ). Човекът, който разцепва цър-
кви, обикновено проповядва лъЖли-
ви или „еретични" учения, но това е
по-късно развитие на самата дума
„haireticos".
4)	

4)	
370

* Съвременното значение на тази дума е
„особен'% „чудат", „специален". — Бел. на
npeß.

Библиография
ВЖ. библиографията В края на Първото
послание към Тимотей.

Turn — Библиография
371

Посланието на апостол Пабел към филимон
„Един истински малък шедьовър на писателското изкуство."
Ернест Ренан
„Всички ние сме [Господни] Онисимовци."
Мартин Лутер

Въбедение
I.   Уникално място 8 канона
Някои християни биха могли да каЖат,
че ние спокойно моЖем да минем и без
moßa малко Писмо на ПаВел, но те биха
били уЖасно неправи. Най-напред защо-
то moßa Послание е Всеобщо признато
като автентично лично Писмо, идващо
направо от сърцето на апостол Павел.
Като такова то е един скъпоценен би-
сер. Много често това Писмо е било
сравнявано с едно светско писмо, написа-
но по същия повод — бягството на един
роб — от римлянина Плиний Младши до
негов приятел. С изключение на елегант-
ната реторика, Писмото на Павел го
преВъзхоЖда по Всички останали показа-
тели.
Това малко Послание е един прекрасен
израз на учтивостта, тактичността
(съчетана с тънък хумор) и лк>бовта на
сърцето на ПаВел. И макар че самото
Послание като такова не съдърЖа ни-
какви явни доктринални истини, на прак-
тика то представлява една съвършена
илк>страция на доктрината за „прехвър-
лянето на вината от едно лице на друго",
което се виЖда най-вече в следните думи
на Павел към филимон: „Мини това на
моя сметка." Също както неуспехите на
Онисим са били приписани на сметката
на ПаВел и платежоспособността на Па-
вел —счетена за платежоспособност на
Онисим, така и греховете на християни-
на се приписват или вменяват на смет-
ката на нашия Господ и Неговите спаси-

телни заслуги биват зачетени за наши в
„главната счетоводна книга" на Бога.
Тогава няма защо да се учудваме на думи-
те на Великия реформатор Мартин Лу-
тер:
„ Тук ние вюкдаме как св. Павел се зас-
тъпва за бедния Онисим и с всички сред-
ства се опитва да го защити пред него-
вия господар — сякаш че той самият е
Онисим и именно той е ощетил фили-
мон. Това, което Христос направи за нас
пред Бог Отец, прави и Павел за Онисим
пред филимон. ...Ние всички сме Негови
Онисимовци, мисля аз."1
II. Авторство
Всички осВен най-негатиВно настроени-
те критици приемат, че авторът на
Писмото до филимон е Павел. Всъщ-
ност Ренан е бил толкова сигурен в не-
говата автентичност, че това го е на-
карало да се усъмни В собственото си
отхвърляне на автентичността на
близко свързаното с него Послание към
колосяните.
Тъй като Писмото до филимон е тол-
кова кратко и толкова лично, не е изне-
надващо, че няма много ранни цитати
от него.
Външни доказателства
Посланието към филимон се цитира
или подразбира в произведенията на Иг-
натш. Тертулиан и Ориген. Евсевий каз-
ва за него, че е една от книгите, приета
от всички християни (хомологомена).
ОсВен че е Вклк>чено В „канона" на Мар-
кион, Посланието е признато и от Мура-
торианския канон.

373

филимон

Вътрешни доказателства
Дори и ß moßa кратко Писмо ПаВел
споменава три пъти cßoemo име (1,9 и 19
cm.). 2,23 и 24 cm. са тясно свързани с Ко-
лосяни 4:10—17, така че gßeme Писма
Взаимно подкрепят своята автентич-
ност. По този начин вътрешните дока-
зателства съвпадат с Външните.
III.	Датиране
Писмото е било изпратено по едно и
също Време с Посланието към колосяни-
те (около 60 г. пр. Хр.), или около триде-
сет години след Възнесението на нашия
Господ.
IV.	Историческа обстановка и тема
Историята, която стои в основата на
това Послание, се налага да бъде възста-
новена както от съдържанието на само-
то Писмо, така и от Писмото на Павел
до колосяните. ИзглеЖда, че филимон е
бил Жител на Колос (ср. Кол. 4:17 с фи-
лим. 2 cm.) и е бил обърнат чрез слуЖени-
ето на апостол Павел (19 cm.). Един от
неговите слуги — Онисим, е избягал от
дома му (15, 16 cm.). Текстът дори съ-
дърЖа лек намек, че моЖе би Онисим е
откраднал нещо от имота на господаря
си (18 cm.).
Беглецът е пристинал в Рим по време-
то, когато Павел е бил затворен там
(9 cm.). Hue не моЖем да бъдем сигурни
Схема на изложението
I.	ПоздраВ(1—Зет.)
II.	Благодарението и молитвата на Па-
вел за филимон (4—7 cm.)

дали апостолът Вече е бил зад решетки-
те на затВора, или moßa се е случило по
времето, когато е имал свободата да си
наеме къща (Деян. 28:30). Благодарение
на едно интересно стечение на обстоя-
телствата Онисим се е срещнал с Павел
в тази гъсто населена столица и е бил
доведен при Христос чрез неговото слу-
Жение (10 cm.). Впоследствие меЖду два-
мата се е развила взаимна друЖба (12
cm.) и Онисим се е оказал един много це-
нен помощник на апостола (13 cm.). По-
късно двамата приятели са решили, че
ще бъде най-праВилно Онисим да се Вър-
не при филимон и да Възстанови щети-
те, които му е нанесъл в миналото. И
така, Павел написва moßa Писмо до фи-
лимон, в което се застъпва за Онисим, и
му изреЖда няколко основателни причи-
ни, поради които той би трябвало да
възвърне благоволението си към своя роб
(17 cm.). Точно по това време Павел на-
писва и Писмото до колосяните, изпра-
щайки Тихик като пощальон, а заедно с
него и Онисим, който трябва да се вър-
не в Колос (Кол. 4:7—9).
От всички Павлови Послания това е
неговото най-лично Писмо. Посланията
към Тимотей и Turn са били написани
също до отделни лица, но те засягат по-
скоро въпроси, свързани с Живота на съб-
ранието, отколкото лични проблеми.'
III.	Застъпничеството на Павел за Они-
сим (8—20 cm.)
IV.	Заклкочителни забелеЖки (21—25)
III.	

III.	
Коментар
I.   Поздрав (1—3 cm.)
1 cm. Пабел представя себе си по-скоро
като затворник, отколкото като апос-

тол. Той би могъл да използва сВоя апос-
толски авторитет, но предпочита да
призовава светиите от едно място, ко-
ето в очите на другите изглеЖда Жалко
и недостойно. И въпреки това апосто-
лът изпълва това презряно място с не-
бесна слава. Павел е затворник не на

374

филимон

друг, а на Христос Исус Той не би се уни-
жил нито за миг да стане затворник на
Рим! Очите на апостола са насочени да-
леч извън границите на римската импе-
рия и гледат към Царя на царете. По Вре-
мето, когато ПаВел пише moßa Писмо,
Тимотей е заедно с него, затоВа апосто-
лът споменава името на този Верен уче-
ник заедно със сВоето, макар че авторът
на Писмото е само той.
Главният получател на Писмото е фи-
лимон. Името филимон означава „лк>-
бящ". Очевидно този Филимон е бил Ве-
рен на сВоето име, тъй като Павел го
описва като „нашия Възлк)бен* сьра-
ботник".
2 cm. Тъй като Апфия е женско име, по-
вечето изследователи приемат, че тя е
била съпруга на филимон. фактът, че
Писмото е адресирано отчасти и до нея,
би трябвало да ни подскаже колко много
християнството възвисява жените2.
Малко по-късно ще видим, че християнс-
твото възвисява и робите. Въображени-
ето на осветените светии почти неиз-
менно отъждествява Архип със сина на
филимон. Не можем да бъдем съвсем си-
гурни, но знаем, че той е участвал актив-
но в християнската борба. ПаВел го удос-
тоява с титлата „нашия сподвшкник".
Бихме могли да го опишем като Верен
ученик на Господ Исус, изгарящ от свя-
та страст. В Колосяни Павел отправя
към него специално послание: „И кажете
на Архип: Внимавай на службата, която
си приел от Господа, да я изпълниш!"
(Кол. 4:17)
Ако филимон, Апфия и Архип състаВ-
ляВат един портрет на ноВозаветното
християнско семейство, изразът „тво-
ята домашна църква" извиква в съзна-
нието ни картината на една новозавет-
на църква. От този израз става ясно, че
домът на филимон е бил място за съби-
ране на вярващи. Там те са се срещали за
поклонение, молитва и изучаване на Биб-
* Правилният превод е „Възлк>бен", а не „лю-
безен". — Бел. на npeß.

лията. Оттам те са излизали, за да сви-
детелстват за Христос в един свят,
който никога не е приемал с радост тях-
ното послание, но никога не го е и забра-
вял. Когато са се събирали в къщата на
филимон, всички християни са били едно
в Христос Исус. Богати и бедни, мъже и
жени, господари и роби — всички те са
били там като пълноправни членове на
Божието семейство. В момента, в кой-
то са се връщали обратно в ежедневие-
то на обикновения свят на труда, соци-
алните различия между тях отново са се
появявали. Но на Господната вечеря те
са били едно общо цяло, състоящо се от
равнопоставени свети свещеници. Така
например филимон не е имал превъзход-
ство над Онисим.
3 cm. Характерният поздрав на Павел
съдържа сякаш най-доброто, което той
може да желае за онези, които обича.
Благодатта вклк)чва цялата незаслуже-
на милост, която Бог показва към Сво-
ите хора. Мирът тук е духовно спокойс-
твие и равновесие, характеризиращи жи-
вота на онези, които се поучават от Не-
говата благодат. И двете благословения
идват от Бог, нашия Отец, и Господ
Исус Христос. Този израз е пълен със зна-
чение. Той означава, че Господ Исус е ра-
вен на Бог Отец в изливането на благо-
дат и мир. Би било богохулство да се от-
дава такава почит на Христос, ако Той
не беше наистина и напълно Бог.
II. Благодарението и молитвата на
Павел за филимон (4—7 cm.)
4 cm. Винаги когато Павел се моли за фи-
лимон, той благодари на Бога за този
свой благороден брат. Имаме всички ос-
нования да вярваме, че той е избран съд
на Божията благодат — човек, който
Всеки би искал да има за приятел и брат.
Някои тълкуватели предполагат, че
това, което Павел казва в тези първона-
чални стихове, е продиктувано от дип-
ломатични съображения и че неговата
цел е да „смекчи" сърцето на филимон,
за да приеме отново Онисим. Тези пред-

375

филимон

полоЖения приписваш на апостола недос-
тойни мотиВи и хвърлят сянка Върху бо-
гоВдъхноВения текст. ПаВел не би казал
нещо, ако не го чуВстВаше искрено.
5	cm. Характерът на филимон показ-
Ва gße черти, които са голяма радост за
ПаВел — неговата лк»боВ и Вярата, коя-
то има към Господ Исус и към всички-
те светии. Вярата на филимон в Хрис-
тос показва, че той има В себе си корена
на небесния Живот, а лкзбовта му към
всичките светии — че има и плодовете.
Неговата Вяра е една плодовита Вяра.
В Ефесяни 1:15, 16 и В Колосяни 1:3, 4
ПаВел изказва подобни благодарности и
за светиите, към които са адресирани
тези Писма. На тези две места обаче
той поставя Вярата преди лкзбоВта. Тук
той поставя лкзбовта преди вярата. На
какво се дълЖи тази разлика? Маклерън
дава следното обяснение: „Последова-
телността тук е последователност на
анализа — от следствието към причина-
та. Последователността в паралелни-
те пасаЖи е последователност на синте-
за — от причината към следствието."
Аргументът на ПаВел показВа още
една интересна характеристика. Той
разкъсва израза „лкобоВ... към всичките
светии", като след думата „лкобов"
Вмъква израза „вярата,... към Господа
Исуса". Ние бихме могли да опишем moßa
така: „...л1обов (и Вярата... към Господа
Исуса) към всичките светии." Обектът
на вярата е Господ Исус. Обектът на
л1обо6та са светиите. Павел обаче раз-
меня местата на вярата и лк>бовта, за
да предупреди сякаш филимон, че той ще
има специална възмоЖност да покаЖе ис-
тинността на своята вяра, като пока-
Же лкюоВ към роба Онисим. По този на-
чин той поставя специално ударение Вър-
ху думата „всички" чрез израза „всички-
те светии".
6	cm. Предходните два стиха изразя-
ват благодарностите на Павел за фили-
мон. Този стих показва какво е естест-
вото на молитвата на апостола за него.
„Това общение в твоята вяра" означа-

ва „практическата загриЖеност, която
филимон показва към другите". Ние
имаме общение на нашата Вяра не само
като проповядваме за Христос, но и
като храним гладните, обличаме голите,
утешаваме наскърбените, облекчаваме
измъчените и дори като простим на
един избягал роб. И така, Павел се моли
Великодушният Живот на филимон да
накара много хора да признаят, че всич-
ки негови добри дела идват от Христос
Исус. Живот, който изявява на практи-
ка БоЖията лк)бов, има голяма сила и
влияние. Едно е да четеш за л1обовта, а
съвсем друго е да видиш Словото, въплъ-
тено в един човешки Живот! Това наис-
тина задълЖава!
7 cm. Новините за удивителното Вели-
кодушие и самопоЖертвувателната лк>-
бов на филимон са прекосили разстояни-
ето от Колос до Рим, донасяйки „голяма
радост"3 (или „благодарение", според бе-
леЖката под линия в НВПБКДЖ) и уте-
ха на затворника на Христос. ДоВеЖда-
нето на филимон до Господа е било голя-
ма привилегия за ПаВел, но какво удов-
летворение за апостола е да чуе сега, че
неговото дете Във Вярата се развива
добре в Господа. Колко укрепващо е за
него да знае, че сърцата на светиите са
били изобилно освеЖени от този възлю-
бен брат и особено от неговата л1обов.
Никой не Живее сам за себе си и никой не
умира сам за себе си. Нашите постъпки
засягат другите. Ние не сме в състояние
да измерим обхвата на нашето влияние.
Ние имаме неограничен потенциал за
добро или за зло.
Ш.Застъпничеството на Павел за
Онисим (8—20 cm.)
8 cm. Сега Павел стига до главната цел
на Писмото. Той иска да се застъпи за
Онисим. Но как да подходи към този въп-
рос? Като апостол той би имал пълно-
то основание да каЖе на филимон: „Слу-
шай, братко, твой дълг е като Вярващ да
простиш и да приемеш този избягал роб
и аз ти казвам да направиш точно това."

376

филимон

Да, ПаВел спокойно би могъл да му наре-
ди да направи moßa и филимон, без съм-
нение, би се подчинил. Но ß този случай
moßa щеше да бъде една Жалка победа.
9	cm. От друга страна обаче, ако апос-
толът не спечели сърцето на филимон,
Онисим би получил едно много студено
приемане. Единствено подчинението,
мотивирано от л1обов, би могло да нап-
рави поносимо положението на роба в
този дом. МоЖе би, когато пише това,
Павел си спомня думите на Спасителя:
„Ако Ме лкзбите, ще пазите Моите за-
поведи" (Йоан 14:15). И така, заради лю-
бовта апостолът предпочита да моли
филимон, вместо да му заповядва. Дали
лк>бовта на филимон би прекосила море-
то и би стигнала до един затвор, където
един стар посланик4 на Христос е зат-
ворник заради Господ Исус? Дали фили-
мон би се трогнал от тези две съобраЖе-
ния — че Павел е вече старец, а сега и
затворник за Христос Исус? Ние не зна-
ем каква точно е била възрастта на
апостола по това време. Изчисленията
варират от петдесет и три до шестде-
сет и три години. За някои moßa моЖе да
не изглеЖда много, но за апостол Павел
това моЖе би е била напреднала възраст,
тъй като той моЖе би е бил преЖдеВре-
менно състарен от начина, по който е
изгорял В слуЖението си за Христос. А
сега апостолът е и затворник за Исус
Христос. Казвайки това, ПаВел не иска
да предизвика съЖаление, а се надява, че
Филимон ще Вземе предвид и тези фак-
тори при своето решение.
10	cm. В оригиналния текст името
Онисим стои на последно място 6 този
стих: „Моля те относно моя син, кого-
то родих 8 оковите — Онисим..." В мо-
мента, в който филимон стига до име-
то на сВоя нехаен роб нехранимайко, той
е напълно обезоръЖен. Представете си
неговата изненада, когато разбира, че
„разбойникът" е повярвал и дори още по-
изненадващо — че е бил доведен до Хрис-
тос чрез Павел, който е затворник!

Една от скритите наслади на христи-
янския Живот е да Видиш как Бог работи
по различни чудни и невероятни начини,
разкривайки Себе Си в необикновени съв-
падения, които не могат да бъдат обяс-
нени чрез случайно стечение на обстоя-
телствата или късмет. Най-напред Па-
вел довеЖда филимон до Господа. След
moßa бива арестуван и изпратен в Рим на
разпит. По това време избягва робът на
филимон и също се отправя към Рим, къ-
дето по някакъв начин среща Павел и по-
вярва. По този начин и господар, и роб
биват новоредни чрез слуЖението на
един и същ проВоВедник, но на gße различ-
ни места и при съвсем различни обстоя-
телства. Дали това е случайно наис-
тина?
11	cm. Името Онисим означава „поле-
зен". МоЖе би след неговото бягство
Филимон е бил изкушен да го нарече „без-
полезен разбойник". Всъщност Павел
казва следното: „Да, той беше безполе-
зен по отношение на теб, но сега е поле-
зен и на теб, и на мен." Робът, който се
връща при филимон, е по-добър слуга от
избягалия роб. Както вече споменахме,
робите християни са се продавали на
робския пазар по-скъпо от останалите
роби. Затова и днес за слуЖителите
християни трябва да се казва, че са по-
ценни работници от невярващите си ко-
леги.
12	cm. Това Послание ни обръща специ-
ално внимание на отношението на НЗ
към робството. Забелязваме, че Павел
нито осъЖда робството, нито го забра-
нява. Той дори изпраща Онисим обратно
при неговия господар. Но навсякъде в НЗ
се осъЖдат и забраняват злоупотреби-
те с робството. Маклерън пише след-
ното:
„Новият Завет... не постановява пря-
ко с никакви политически или социални
наредби, но съдърЖа принципи, които ги
засягат така дълбоко, че попиват в об-
щественото съзнание. "5
Насилствената револкщия не е пътят
на Библията за поправяне на социалните

377

филимон

злини. Причината за безчоВечността на
хората леЖи В тяхната паднала природа.
Евангелието е насочено към първопричи-
ната и предлага ноВо създание В Христос
Исус.
Става очевидно, че роб, който има до-
бър господар, се намира В по-добро поло-
жение от онзи, който е независим. Също-
то се отнася и за Вярващи, които са роби
на Господ Исус. Онези, които са Негови
роби, се наслаЖдават на най-истинската
свобода. Изпращайки Онисим обратно
при филимон, Павел не му прави лоша ус-
луга. Както господарят, така и робът са
вярващи. От една страна, филимон е
длъЖен да се отнася към своя роб с хрис-
тиянска загриженост, а от друга — Они-
сим би трябвало да слуЖи на своя госпо-
дар с християнска вярност. Дълбоката
обич, която апостолът изпитва към
Онисим, е изразена В думите: „пращам...
самото ми сърце". За Павел изпращане-
то на Онисим е като загубване на част
от самия него.
Нека да отбелеЖим, че този пасаЖ съ-
дърЖа ваЖния принцип за възстановява-
нето на нанесените щети. Сега, след
като е спасен, Онисим трябва ли да се
върне при бившия си господар, или не?
Отговорът е: „Да, трябва." Спасението
отнема наказанието и силата на греха,
но не изличава дълговете. От новия хрис-
тиянин се очаква да ВъзстаноВи Всички
неизплатени сметки и да поправи всички
злини, доколкото това е по човешки въз-
моЖно. Онисим е длъЖен да се върне при
своя господар, за да му слуЖи и да възста-
нови всички суми, които моЖе би е отк-
раднал.
13 cm. Що се отнася до личното пред-
почитание на апостола, той Желае да за-
дърЯш Онисим при себе си в Рим. Има
толкова много неща, които повярвали-
ят роб би могъл да направи за Павел, до-
като той е затворен заради евангелие-
то. От друга страна, това би могло да
даде възмоЖност на Филимон да послу-
iku на апостола, като му осигури помощ-
ник. Тази въмоЖност има обаче един не-

достатък, а именно — че апостолът
няма съгласието или позволението на
филимон.
14	cm. Павел не е човекът, който би се
възползвал насила от услугите на роба на
друг човек, като задърЖи Онисим в Рим.
Той не би направил нищо с Онисим, без да
знае мнението на филимон. Тази добри-
на би загубила цялата си прелест, ако би
била от принуЖдение, а не доброволно и
от сърдечно Желание.
15	cm. Когато един вярващ успее да се
извиси над ВраЖдебните обстоятелст-
ва на момента и да види как Бог работи
така, че всичко да съдейства за добро на
тези, които Го лк>бят (Римл. 8:28), това
е признак на духовна зрялост. След бягс-
твото на Онисим филимон моЖе би е
преЖивял момент на горчивина и усеща-
не за финансова загуба. МоЖе би той се е
питал: „Дали някога ще видя този роб
отново?" Сега Павел обръща погледа му
към светлината, която се процеЖда
през тъмните облаци. МоЖе би Онисим
е бил загубен за семейството в Колос за
известно време, за да могат те да го
имат завинаги. Това трябва да бъде
утехата на християните, които изгуб-
ват вярващи роднини или приятели в
смъртта. Раздялата е само временна,
докато срещата им ще бъде вечна.
16	cm. филимон не само ще има Они-
сим отново при себе си, но и ще го има
при далеч по-добри условия, отколкото
тези, при които го е загубил. Отношени-
ята меЖду тях повече няма да се осно-
вават на традиционната връзка госпо-
дар-роб, защото Онисим е нещо повече
от слуга: той е 8ъзл1обен брат в Госпо-
да. И неговото слуЖение повече няма да
бъде мотивирано от страх, а от лкзбов.
Павел вече е имал радостта да се нас-
лаЖдава на общуването с Онисим като
с един Възлк)бен брат. Но той повече не
моЖе да го задърЖа тук, в Рим. Това, ко-
ето е загуба за апостола, ще бъде печал-
ба за филимон. който ще познае Онисим
като брат „и по плът, и 6 Господа". Бив-
шият роб ще оправдае доверието на Па-
14	
378

филимон

Вел „и по плът", т. е. чрез Вярната си
слуЖба, „и В Господа", т. е. като се дър-
Жи към своя господар като към Вярващ
брат.
17	cm. Молбата на апостола е изненад-
ваща както по отношение на своята
смелост, така и по отношение на своя-
та неЖност. Той моли филимон да при-
еме Онисим така, както би приел самия
апостол. Павел му казва: „Ако ме счи-
таш за еьдруЖник, приеми него като
мен." Тези думи напомнят изключител-
но много за думите на Спасителя: „Кой-
то приема Вас, Мене приема; и който
приема Мене, приема Този, който Ме е
пратил" (Мат. 10:40). „ПонеЖе сте нап-
равили това на един от тия най-скромни
Мои братя, на Мене сте го направили"
(Мат. 25:40). Те също така ни напомнят,
че Бог ни е приел в Лицето на СВоя Син и
че ние сме Му толкова близки и скъпи
колкото и Христос.
Ако филимон счита Павел за съдрузк-
ник или за един, с който той има обще-
ние, то тогава апостолът го моли да
приеме Онисим на същото основание, на
което е приел и него. Това не означава, че
филимон трябва да приеме Онисим В се-
мейството като постоянен гост, кой-
то няма никакви трудови задълЖения.
Не, Онисим ще продълЖи да работи като
слуга в къщата, но освен това той ще
бъде човек, който принадлеЖи на Хрис-
тос и следователно е негов брат във Вя-
рата.
18	cm. Апостолът не казва, че Онисим
е откраднал нещо от филимон, но този
стих предполага makaßa ВъзмоЖност.
Определено моЖем да каЖем, че краЖба-
та е била един от основните грехове на
робите. Павел Желае да понесе отговор-
ността за която и да било загуба, която
Филимон е могъл да изтърпи. Той приз-
нава, че откраднатото трябва да се въз-
станови. Обръщението на Онисим не за-
личава неговите дългоВе към другите
хора. Затова Павел казва на филимон да
мине това на негова сметка.

Не моЖем да четем тези редове, без да
си спомним за огромния дълг, който все-
ки един от нас е направил като грешник,
и за начина, по който целият този дълг
е бил минат на сметката на Господ Исус
на Голгота. Той го е платил изцяло, ко-
гато е умрял като наш Заместник. Ос-
вен moßa тези редове ни напомнят и за
слуЖението на Христос като наш Зас-
тъпник. Когато Сатана, обвинителят
на Всички братя, застане с нападки сре-
щу нас за грешки, които сме направили,
нашият благословен Господ Всъщност
казва: „Мини това на моя сметка." Тази
книга всъщност представлява една
илк>страция на доктрината за примире-
нието. Онисим е бил отделен от фили-
мон поради лошото си поведение. Чрез
слуЖението на Павел (както имаме
всички основания да смятаме) пропаст-
та и „Враждебността" меЖду двамата
са били премахнати. Робът е бил прими-
рен със своя господар. По същия начин и
ние сме били отделени от Бога заради на-
шите грехове. Но чрез смъртта и възк-
ресението на Христос причината за
враЖдебността е била премахната и
сега вярващите са примирени с Бога.
19	cm. Обикновено Павел е диктувал
Писмата си на някой друг, като само
последните редоВе е написВал със собст-
вената си ръка. Ние не знаем дали апос-
толът е написал цялото moßa Писмо със
собствената си ръка, но моЖем да бъдем
сигурни, че поне на това място той е
взел перото и с познатия си почерк е на-
писал, че е готов да плати Всички дълго-
Ве, направени от Онисим. Павел е готов
да направи това независимо от факта,
че самият филимон му е длъЖник, защо-
то именно апостолът го е отвел до Гос-
пода. Той дълЖи своя духовен Живот на
апостола, що се отнася до човешкия ин-
струмент. Но Павел не Желае да го на-
силва да плати този свой дълг.
20	cm. Обръщайки се към филимон
като към брат, остарелият апостол го
моли само за една „печалба" от него в
Господа, за едно освеЖаване в Христос.
19	
379

филимон

Той го умолява да приеме Онисим с Вели-
кодушие, като му прости и го Върне на
старата му слуЖба В дома, но не Вече
като роб, а като брат В БоЖието се-
мейство.
IV. Заключителни забелеЖки
(21—25 cm.)
21 cm. Апостолът е напълно уберен, че
филимон ще направи и повече от това,
за което е бил помолен. Той самият е по-
лучил безусловно прощение от Христос
и със сигурност не би направил по-малко
за Онисим. И така, тук ние имаме една
Жива илюстрация на текста в Ефесяни
4:32: „...бивайте един към друг благи, ми-
лосърдни; прощавайте си един на друг,
както и Бог в Христа е простил на вас."
22	cm. Ho как би могъл Павел да узнае
как е протекла срещата меЖду филимон
и Онисим? Апостолът се надява да посе-
ти Колос и да погостува на семейство-
то на филимон. Той очаква да бъде пус-
нат от затвора от градските власти в
отговор на молитвите на християните.
Затова апостолът моли филимон да му
приготви една стая. МоЖе би това е и
една от първите задачи, които Онисим
е получил след пристигането си в дома на
филимон: „Приготви гостната стая за
нашия брат Павел." На нас не ни е извес-
тно дали Павел някога е посетил Колос,
но със сигурност моЖем да каЖем, че
стаята за него е била приготвена и че
Всички членове на семейството на фили-
мон са го очаквали с нетърпение и със
сърца, свързани в едно в любов.
23	cm. МоЖе би Епафрас е именно бра-
тът, който е основал събранието в Ко-
лос (Кол. 1:7, 8; 4:12, 13). Като затвор-
ник заедно с Павел В Рим той присъеди-
нява поздравите си към тези на апос-

24	cm. Заедно с Павел по това време са
и Марко, Аристарх, Димас и Лука. Съ-
щите тези имена са споменати и в Коло-
сяни 4:10,14. Освен техните имена там
се споменава и името на Исус, наречен
Юст, което тук е изпуснато по някаква
причина. Марко е човекът, който е напи-
сал Второто Евангелие. След като в на-
чалото се е провалил, той е доказал, че е
верен слуЖител на Господа (2 Тим. 4:11;
ср. с Деян. 13:13; 15:36—39). Аристарх,
един вярващ брат от Солун, е придруЖа-
Вал Павел по време на няколко негови пъ-
тешествия, включително и в пътуване-
то му до Рим. В Колосяни 4:10 Павел го-
вори за него, че е затворник заедно с него.
По-късно Димас оставя Павел, тъй
като възлюбва сегашния свят (2 Тим.
4:10). Лука, възлюбеният лекар, доказва,
че е верен другар и помощник докрай (2
Тим. 4:11).
25	cm. Писмото завършва с характер-
ното благопоЖелание на Павел. Апосто-
лът Желае на филимон благодатта на
нашия Господ Исус Христос да бъде с не-
говия дух. Животът не моЖе да ни даде
по-голямо благословение от незаслуЖе-
ната благодат на Спасителя като Все-
кидневна опитност. Да Вървиш в непре-
къснато осъзнаване и наслаЖдение от
Неговата Личност и дело е Всичко, кое-
то сърцето моЖе да Желае.
ПаВел оставя перото и дава Писмото
на Тихик, за да го отнесе на филимон. В
този момент апостолът едва ли разби-
ра степента, до която посланието на
това Писмо ще повлияе на поведението
на християните през следващите веко-
Ве. Писмото е класически пример на лю-
бов и загриЖеност и е толкова прилоЖи-
мо за нас днес, колкото е било и по Вре-
ме на неговото написване. Амин.

380

филимон — Крайни белеЖки
 ^	^ сш>) Повечето ръкописи гласят
 „благодарение" (charin), вместо „ра-
дост" (charan).
1)	(Въведение) Martin Luther, quoted by      4)	(9 cm.) Гръцките думи за „старец"
J. В. Lightfoot, Saint Paul's Epistles to	(presbutes) и „посланик" (presbeutes) си
the Colossians and to Philemon, pp. 317,	приличат толкова много, че Бент-
318 (translation updated by the present	ли смята, че думата, която Павел
editor).	е написал тук, е „посланик". Тради-
2)	(2 cm.) Ако човек сравни положени-	ционните ръкописи са изцяло про-
ето на християнската жена с поло-	тив това предположение, независи-
жението на езическата жена и мк>	мо че то толкова добре приляга на
скхлманката, тя (или той) ще тряб-	контекста.
ва да се съгласи, че истинският „Ос-      5)	(12    cm.)     Alexander    Maclaren,
вободител на жените" е Господ	„Colossians   and   Philemon,"    The
Исус Христос.	Expositor's Bible, p. 461.
381

филимон — Библиография
Библиография
Вж. библиографията 6 края на Послани-
ето go колосяните.
382

Посланието към eßpeume
„В Писанието няма друга книга, чието авторство да е повече дискутирано и чиято
боговдъхновеност да е поставяна повече под съмнение от тези на Посланието към
евреите."
Коунибеър и Хаусън

ВъВедение
I.	Уникално място 6 канона
Посланието към eßpeume заема уникал-
но място ß H3 по много причини. Макар
да не започва като Писмо, то завършва
като makoßa и е ясно, че е било изпрате-
но или до Италия, или от Италия (13:24),
като е било написано до една определена
група от християни, най-Вероятно eßpeu.
Предполага се, че първоначално то е
било написано до някоя малка домашна
църква, която поради него е трябвало да
се свърЖе с едно по-голямо и известно
събрание, за да запази Жива традицията
на сВоя произход и предназначение. Сти-
лът на moßa Писмо е най-литературни-
ят стил В целия НЗ. Той е поетичен и из-
пълнен с цитати от Септуагинтата.
Характеризира се с богат речник и изк-
лкмително точно използване на гръцкия
език по отношение на глаголните време-
на и други подробности.
Макар и това Писмо да е много еврейс-
ко в известно отношение (сравнява се с
книгата Левит), предупрежденията за
опасността от отдалечаване от дейст-
вителността на Христовата смърт
към обикновената ритуалност са били
винаги необходими на християнския
свят. Оттук и огромната ВаЖност на
тази книга.
II.	Авторство
Писмото до евреите е анонимно, незави-
симо че някои по-ранни издания на ПБК-
ДЖ прибавят към заглавието и името на

Павел. Ранната източна църква (Диони-
сий и Климент, и двамата от Александ-
рия) първа предлага Павел като автор на
Посланието. След големи дискусии това
мнение става преобладаващо по време-
то на Атанасий и нататък, така че
впоследствие и Западът се присъединя-
ва към него. Днес обаче се срещат много
малко изследователи, които поддърЖат
авторството на Павел. Според Ориген
съдържанието на Писмото е Павлово,
както и някои негови нк>анси, но стилът
на оригиналния текст е много по-разли-
чен от неговия. (Това не отменя автор-
ството на Павел, тъй като всеки лите-
ратурен гений моЖе да промени сВоя
стил.)
През изминалите години са били пред-
лоЖени като автори следните няколко
имена: Лука, чийто стил е сходен със
стила на moßa Послание и който е бил за-
познат с проповядването на Павел; Вар-
нава, Сила, Филип и дори Акила и Прис-
кила.
Лутер е предлоЖил като автор Апо-
лос, един човек, който подхоЖда на сти-
ла и съдърЖанието на книгата: силен В
СтарозаВетните Писания и много крас-
норечив (Александрия, негоВият роден
град, е бил известен с ораторското из-
куство на своите Жители). Аргументът
против авторството на Аполос е, че
няма александрийско предание, което да
съдърЖа подобна теория — една не мно-
го вероятна ситуация, ако Посланието
наистина е било написано от александ-
риец.
По някаква причина Господ е решил да
запази името на автора на това Писмо

383

Eßpeu

ß тайна. Едно от предположенията за
moßa е, че авторът наистина е Павел,
който съзнателно е скрил името си зара-
ди предубеждението на kigeume npomuß
него. И макар че moßa е напълно Възмож-
но, никой не е могъл да каже нещо по-доб-
ро от древните думи на Ориген: „Само
този, който е написал Посланието, знае
със сигурност кой е авторът."
III. Датиране
Независимо от факта, че човешкият ав-
тор на Писмото е анонимен, датата на
написване на това Послание може да се
определи с приблизително голяма точ-
ност.
Според външните доказателства през
първи век Писмото до евреите трябва
да е било вече написано, тъй като Кли-
мент от Рим използва книгата през 95
г. сл. Хр. И макар че цитати от Писмо-
то се срещат ß писанията на Поликарп
и Юстин Мартир, името на автора ни-
къде не е споменато. Посланието към
евреите е цитирано изрично като Пис-
мо на Павел от Дионисий от Александ-
рия. Според Климент от Александрия
Павел е написал това Писмо на еврейски,
а Лука го е превел. (Книгата обаче не съз-
дава впечатление на превод.) Мнението
на Иреней и Хиполит е, че Посланието
не е било написано от Павел, а мнение-
то на Тертулиан — че е било написано
от Варнава.
Според вътрешните доказателства
изглежда, че авторът е Второ поколение
християнин (2:3; 13:7), което означава, че
то не е могло да бъде написано много
рано — като Посланието на Яков или
Първото Послание към солунците нап-
ример (ср. 10:32). Тъй като никъде ß тек-
ста не се казва нищо за еврейските вой-
ни (започнали през 66 г. сл. Хр.) и е съвсем
очевидно, че жертвите в храма все още
продължават да се принасят (8:4; 9:6;
12:27; 13:10), може да се определи една
дата преди 66 г. сл. Хр. и при всички слу-
чаи преди разрушението на Ерусалим (70
г. сл. Хр.). В текста се говори за гонения

(12:4), но за вярващите се казва, че все
още не са се съпротивили до кръв. Ако
Италия е мястото, до което е било ад-
ресирано Посланието, кървавите гоне-
ния на Нерон там (64 г. сл. Хр.) биха пре-
местили написването на Писмото с още
няколко години назад — най-рано среда-
та на 64 година. Най-вероятно времето
на написването на това Послание е пери-
одът между 63 и 65 г. сл. Хр.
IV. Историческа обстановка и теми
В един по-общ план Писмото до евреите
засяга темата за голямата борба, до ко-
ято води напускането на една религиоз-
на система заради друга. Тази борба
вклкмва болезненото скъсване на стари
връзки, напрежението и натоварването
вследствие отчуждението и силния на-
тиск, който се упражнява Върху „отс-
тъпника", за да се върне.
Но проблемът, който разглежда moßa
Послание, не е само напускането на една
стара система и заменянето й с някоя
нова със същата стойност. Проблемът
е отказването от к>деизма заради Хрис-
тос, което—както авторът показва—
означава оставяне на сенките заради Ве-
щественото, ритуала заради реалност-
та, предходното заради окончателното,
временното заради постоянното или —
накратко — доброто заради най-доб-
рото.
Проблемът също така означава оста-
вяне на популярното заради непопуляр-
ното, мнозинството заради малцинст-
вото и потисниците заради потиснати-
те. А всичко това предполага едновре-
менното натрупване на множество се-
риозни проблеми.
Писмото е било написано до хора с ев-
рейски произход. Това са били евреи, чули
евангелието, проповядвано от апосто-
лите и другите християни през ранните
дни на църквата и видели великите чуде-
са на Светия Дух, потвърждаващи пос-
ланието. Те са откликнали на благата
вест по един от следните три начина:

384

Eßpeu

Някои са повярвали в Господ Исус
Христос и са преЖивели истинско обръ-
щение.
Други са изповядали на думи, че са хрис-
тияни, кръстили са се и са се присъедини-
ли към местните събрания. На практи-
ка обаче те никога не са били новороде-
ни от Светия БоЖий Дух.
Трети директно са отхвърлили посла-
нието за спасението.
Писмото до евреите се занимава с
първите две групи — истински спасени-
те евреи и онези, които всъщност не са
вярвали, а само са си придавали вид на
християни.
И така, когато един кздеин оставял
вярата на своите предци, на него гледа-
ли като на ренегат и отстъпник
(meshummed) и го наказвали с една или ня-
колко от следните санкции:
Лишаване от семейно наследство;
Отлъчване от общността на Израел;
Загубване на работното място;
Отнемане на собствеността;
Морален тормоз и физически мъчения;
Публично осмиване;
Затвор;
Мъченичество.
Освен това, разбира се, винаги същес-
твувала възмоЖността за връщане на-
зад. Ако той отхвърлел Христос и се
върнел обратно към 1одеизма, всякакво
по-нататъшно преследване било прекра-
тявано. Четейки меЖду редовете на
Писмото, моЖем да доловим някои от
главните аргументи, които са били из-
ползвани, за да убедят такъв човек да се
върне отново към к>деизма:
Богатото наследство на пророците;
Изявеното слуЖение на ангелите в ис-
торията на древния БоЖий народ;
Връзката със славния законодател
Мойсей;
Национална принадлежност към вид-
ния военачалник Исус Навиев;
Славата на Аароновото сбещенство;
Светилището, което Бог е бил избрал,
за да обитава сред Своя народ;

Заветът на закона, даден от Бога чрез
Мойсей;
БоЖествените неща В светилището и
величественото покривало;
СлуЖбите в светилището и особено
ритуалът на великия Ден на примирени-
ето (Йом кипур, най-ваЖният ден от ев-
рейския календар).
Почти моЖем да чуем евреите от пър-
ви век, представящи всички тези слави
на тяхната древна, ритуалистична рели-
гия и питащи след това насмешливо: „И
какво е това, което Вие, християните,
правите? Ето, ние имаме всички тези
неща, а вие—какво имате Вие? Нищо по-
вече от една обикновена горна стая,
маса, хляб и вино! Да не би да искаш да ка-
Жеш, че си оставил всички тези неща за-
ради това?"
Посланието към евреите представля-
ва отговор на въпроса: „Какво имате
вие?" С една дума, отговорът е: „Хрис-
тос. " В Него ние имаме:
Един, Който е по-голям от пророците;
Един, Който е по-голям от ангелите;
Един, Който е по-голям от Мойсей;
Един, Който е по-голям от Исус На-
виеВ;
Един, Чието свещеничество е по-вис-
ше от това на Аарон;
Един, Който слуЖи в по-добро свети-
лище;
Един, Който е Посредник на по-добър
завет;
Един, Който е първообраз на всичко в
светилището и на завесата;
Един, Чиято Жертва за грях, принесе-
на веднъЖ завинаги, е no-висша от непре-
къснатите Жертвоприношения на воло-
ве и овни.
Също както звездите престават да се
ВиЖдат, когато изгрее по-ярката свет-
лина на слънцето, така и образите и сен-
ките на 1одеизма избледняват и загубват
своето значение пред по-голямата сла-
ва на Личността и делото на Господ
Исус.
И въпреки това оставал проблемът с
гоненията. Онези, които заявявали, че са

385

Eßpeu

последователи на Господ Исус, се сблъс-
квали с Жестоко, фанатично противо-
поставяне. Това излагало истинските
вярващи на опасността от обезкураЖа-
ване и отчаяние. Затова те се нуЖдаели
от насърчение, което да укрепи вярата
им в БоЖиите обещания. Имали нуЖда
от издръЖливост за времето на очаква-
нето на идващата награда.
Онези пък, които били християни само
на думи, били заплашени от опасността
напълно да отстъпят. След като изпо-
вядали приемането на Христос, те мо-
Жели напълно да Го отхвърлят и да се
върнат обратно към ритуалистичната
религия. Това би било равнозначно на по-
газването на БоЖия Син, оскверняване-
то на Неговата кръв и обиЖдането на
Светия Дух. За този съзнателен грях
няма покаяние или прощение. Писмото
до евреите ни предупреждава неколкок-
ратно за опасността от този грях. Във
2:1 той се описва като изгубване на пос-
ланието на Христос. В 3:7—19 това е
грехът на бунта или закоравяването на
сърцето. В 6:6 това е отпадането или

отстъплението. В 10:25 това е преста-
ването да се събират... заедно. В 10:26
това е самоволното или нарочно съгре-
шаване. В 12:16 за него се говори като за
продаването на първородството заради
едно ядене. И последно, в 12:25 той е на-
речен презиране или отказване да чуеш
Този, Който говори от небето. Всички
тези предупреждения обаче са насочени
срещу различни страни на един и същ
грях — греха на отстъплението.
Посланието на Писмото до евреите е
толкова навременно днес, колкото и
през първия век на църквата. Ние имаме
нуЖда непрекъснато да ни се напомня за
Вечните привилегии и благословения, ко-
ито са наши В Христос. Имаме нуЖда от
насърчение, за да моЖем да издържаме
независимо от всички гонения и труднос-
ти. Освен това всички онези, които на-
ричат себе си вярващи, имат нуЖда да
бъдат предупреждавани срещу опас-
ността от връщането към церемониал-
ната религия, след като вече са опитали
и видели, че Господ е благ.

Схема на изложението
I.	Превъзходството на Христос по
отношение на Неговата Личност
(1:1—4:13)
A.	Превъзходството на Христос пред
пророците (1:1—3)
Б. Превъзходството на Христос пред
ангелите (1:4—2:18)
B.	Превъзходството на Христос пред
Мойсей и Исус Навиев (3:1—4:13)
II.	Превъзходството на Христос по
отношение на Неговото свещенст-
во (4:14—10:18)
А. Превъзходството на първосвещенс-
твото на Христос пред първосВе-
щенството на Аарон (4:14—7:28)

Б.   Превъзходството на слуЖението на
Христос пред слуЖението на Аарон
(8гл.)
В.   Превъзходството на Жертвата на
Христос пред Жертвите на Стария
Завет (9:1—10:18)
III.	Предупреждения и увещания (10:19—
13:17)
A.	ПредупреЖдение срещу презирането
на Христос (10:19—39)
Б.   Увещание за вяра чрез позоваване на
примери от Стария Завет (11 гл.)
B.	Увещание за надеЖда в Христос
(12 гл.)
Г.   Увещания за различни християнски
добродетели (13:1—17)
IV.	Заклкмително благословение
(13:18—25)

386

Eßpeu 1

Коментар
I.   Превъзходството на Христос no
отношение на Неговата Личност
(1:1—4:13)
А. Превъзходството на Христос пред
пророците (1:1—3)
1:1 Нито едно друго НобозаВетно Пос-
лание не се заема с разглеждането на
проблема толкова бързо, колкото Пос-
ланието към евреите. Без да отделя ни-
kakßo място за поздрав или въведение,
писателят веднага се залавя с темата.
ИзглеЖда, сякаш той е изгарял от свято
нетърпение да опише no-скоро славните
превъзходства на Господ Исус Христос.
Най-напред авторът прави едно срав-
нение меЖду БоЖието откровение, даде-
но на хората чрез пророците, и откро-
вението Му в Неговия Син. Пророците
са били боговдъхнобени БоЖии говорите-
ли. Те са били почетни слуЖители на Йе-
хова. Духовното богатство на тяхното
слуЖение е запазено в СЗ.
И Все пак тяхното слуЖение е било час-
тично и откъслечно. На всеки един от
тях е била дадена определена част отк-
ровение, която във Всеки отделен случай
е била непълна.
Но освен че истината е била давана на
пророците на части, те са използвали и
различни начини, за да я предадат на хо-
рата. Тя е била представяна като закон,
история, поезия и пророчество. Поняко-
га формата на нейното предаване е била
устна, друг път—писмена. Била е изявя-
вана чрез Видения, сънища, символи и пан-
томима. Определено моЖе да се каЖе, че
представянето на БоЖието откровение
на израелския народ В миналото е било
предварително, прогресивно и многооб-
разно.
1:2 Периодичните, частични и разгра-
ничителни пророчества от СЗ сега вече
са засенчени от превъзходното и оконча-
телно откровение на Бога в лицето на

Неговия Син. Пророците са били само
канали за предаване на боЖественото
слово. Самият Господ Исус Христос е
окончателното БоЖие откровение към
човеците. Както казва Йоан: „Никой
кога да е не е видял Бога; Единородният
Син, Който е В лоното на Отца, Той Го
изяви" (Йоан 1:18). Сам Господ Исус каз-
ва за Себе Си: „Който е видял Мене, ви-
дял е Отца" (Йоан 14:9). Христос говори
не само за Бога, но и като Бог.
За да подчертае безкрайното превъз-
ходство на БоЖия Син пред пророците,
авторът на Посланието към евреите Го
представя най-напред като „Наследник
на всичко". „Наследник на всичко" озна-
чава, че цялата Вселена Му принадлеЖи
чрез една боЖествена наредба и че Той
скоро ще господства над нея.
Чрез Него именно Бог е направил и
световете. Исус Христос е бил актив-
ният Деятел при сътворението. Той е
привел в съществуване звездното небе,
земята, човешката раса и боЖествения
план за вековете.
Всяко сътворено същество—и духов-
но, и физическо — е било направено от
Него.
1:3 Исус Христос е също така сияние
на БоЖията слава. Това означава, че
всички съвършенства, които се намират
в Бог Отец, се намират и в Него. Той е
блясъкът или сиянието на Неговата сла-
ва. Всички морални и духовни атрибути
на Бога се виЖдат в Него.
По-нататък авторът ни казва, че Гос-
под Исус е отпечатък на същността на
БоЖието същество. Това, разбира се, не
моЖе да се отнася до физическата при-
лика, тъй като в своята същност Бог е
Дух. Това означава, че по Всеки ВъзмоЖен
начин Христос представлява Отец. Ни-
какво по-близко сходство от това не е
ВъзмоЖно. Синът, бидейки Бог, открива
на човека чрез Своите думи и пътища ка-
къв точно е Бог.
Освен това Господ Исус крепи Вселе-
ната чрез Словото на Своята мощ.
Първоначално Той е говорил, за да приве-

387

EBpeu 1

ge cßemoßeme В съществуване (Евр.
11:3). Но Toü ßce още говори и Неговото
мощно слово крепи ЖиВота, сплотява
материята, за да не се разпадне, и под-
дърЖа реда ВъВ вселената, така че да
функционира правилно. Чрез Него всичко
се сплотява (Кол. 1:17). Тук получаваме
просто обяснение на един слоЖен научен
проблем. Учените се борят да открият
какво е онова, което крепи молекулите
цели. Този текст ни казва, че великият
Крепител е Исус Христос и че Той пра-
ви това чрез Своето могъщо слово.
Следващото славно качество на На-
шия Спасител е най-поразителното от
Всички — това, че Той е извършил чрез
Себе Си очистване на греховете. Създа-
телят и Крепшпелят на Всичко е станал
и Носителят на нашите грехове. За да
създаде вселената, Господ Исус е тряб-
вало само да говори. За да поддърЖа и уп-
равлява вселената, Той също така тряб-
ва само да говори, тъй като в това няма
никакъв морален проблем. Но за да от-
махне нашия грях ВеднъЖ завинаги, Той е
трябвало да умре на кръста на Голгота.
Колко изумителна е мисълта, че суверен-
ният Господ се е смирил дотолкова, че е
станал Жертвеният Агнец.
И накрая авторът говори за това как
Исус Христос е бил възвисен и възцарен
като Господ, като е седнал отдясно на
Величието бъв висините. Тоба, че Той
е седнал, говори за едно полоЖение на по-
чивка. Това не е почивката, която идва
след теЖък труд, а почивката на удов-
летворението от свършената работа.
То показва, че делото на изкуплението е
завършено.
„Отдясно на Величието на високо" е
мястото на почест и привилегироВа-
ност (Евр. 1:13). Заради Неговата слаВ-
на победа Бог е Възвисил Господ Исус
най-Високо. ОсВен това мястото отдяс-
но на Бога е и място на сила (Мат. 26:64),
радост и Веселие (Пс. 16:11). Прободена-
та ръка на Спасителя дърЖи скиптъра
на Вселенското господство (1 Петр.
3:22).

Проследявайки пътя на нашия Господ
от сътворението до Голгота и след
това до славата, ние като че ли изгубва-
ме от погледа си пророците. Макар и
славни, те сякаш потъват В сянка. И
това наистина е така. Те са били свиде-
тели за идващия Месия (Деян. 10:43).
Сега, след като Той е дошъл, те с радост
се отдръпват, за да Му направят място
и да изчезнат на заден план.
Б. Превъзходството на Христос пред
ангелите (1:4—2:18)
1:4 Следващият етап в аргументацията
на Посланието се позовава на факта, че
Христос е по-Висш от ангелите. ТоВа е
необходимо, тъй като еврейският народ
е имал много възвишена представа за
слуЖението на ангелите. В края на краи-
щата законът е бил даден чрез ангелите
(Деян. 7:53; Гал. 3:19) и ангелски същес-
тва са се появявали често в историята
на древния БоЖий народ. МоЖе би по
това време се е смятало, че при отказ-
ването от к>деизма заради Христос чо-
век се лишава от най-ваЖната особе-
ност на своето национално и религиозно
наследство. Истината е, че при приема-
нето на Христос, човек приема Един,
Който е по-горен от ангелите в две от-
ношения —първо като БоЖий Син (1:4—
14) и след това като Човешки Син (2:5—
18).
Христос е станал толкова по-горен
от ангелите, колкото името, което е
наследил, е по-горно от тяхното. Този
израз говори, от една страна, за придо-
бито, а от друга — за присъщо превъз-
ходство.
Придобитото превъзходство е резул-
тат от Неговото Възкресение, възнесе-
ние и възвишаване като Господ и Хрис-
тос. ВъВ Въплъщението Той е бил напра-
вен малко по-долен от ангелите, за да из-
страда смъртта (2:9). Но Бог Го е Въз-
висил и Го е поставил да седи на трон В
най-голямата слаба.
Присъщото превъзходство е свързано
с Неговата вечна Връзка с Бог Отец

388

EBpeu 1

като БоЖий Син. По-горното име е име-
то „Син".
1:5 На moßa място авторът цитира
gßa стиха от СЗ, които показват Меси-
ята като БоЖий Син. Първият е от
Псалм 2:7, където Бог се обръща към
Него като към Син: „Ти си Мой Син, Аз
днес Те родих." В един смисъл Христос е
Вечно роденият Син. В друг — Той е бил
роден при Въплъщението. В трети—бил
е роден във възкресението — „първоро-
ден от мъртвите" (Кол. 1:18). Павел из-
ползва този стих, когато говори в сина-
гогата В Антиохия Писидийска, прила-
гайки го към Първото пришествие на
Христос (Деян. 13:33).
Но най-ваЖният момент тук е, че Бог
никога не се обръща към някой ангел
като към Свой Син. Ангелите като цяло
са наричани БоЖии синове (Йов 1:6; Пс.
89:6, бел. под линия), но в този случай
това не означава нищо повече от сътво-
рени същества. Това, че Господ Исус е
БоЖият Син, означава, че е равен на
Бога.
Вторият цитат е от Втора книга на
Царете 7:14: „Аз ще Му бъда Отец, и
Той ще Ми бъде Син." И въпреки че тези
думи изглеЖдат свързани със Соломон,
Светият Дух тук ги използва като думи,
отнасящи се за по-великия Син на Давид.
И отново главният аргумент тук е, че
Бог никога не е говорил по този начин за
някой ангел.
1:6 Третото отношение, в което
Христос е „по-горен от ангелите", е, че
Той е обект на тяхното поклонение, до-
като те са Негови пратеници и слуЖи-
тели. За да докаЖе този свой аргумент,
авторът цитира Второзаконие 32:43 (8
Септуагнитата и свитъците от Мърт-
во море) и Псалм 97:7 (бел. под линия в
НПБКДЖ).
Стихът във Второзаконие сочи към
времето, когато Бог отново въбеЖда
Първородния във вселената, т. е. вре-
мето на Второто пришествие на Хрис-
тос, когато ангелите ще Му се покло-
нят пред Всички. ТоВа моЖе само да оз-

начава, че Христос е Бог. Всяко поклоне-
ние на нещо друго освен на истинския Бог
е идолопоклонство. А тук Бог заповядва
на ангелите да се поклонят на Господ
Исус Христос.
„Първородният" моЖе да означава
Първият по време (Лука 2:7) или Първи-
ят по полоЖение или слава (Пс. 89:27).
Тук, както и в Римляни 8:29, и в Колося-
ни 1:15,18 това определение има второ-
то значение.
1:7 В противоположност на Своя сла-
вен Син Бог прави ангелите Си ветро-
ве (или духове) и служителите Си огнен
пламък. Той е Създателят и Начални-
кът на ангелите. Те се подчиняват на
Неговата воля със скоростта на вятър
и с пламенността на огън.
1:8 Сега отново авторът рисува една
галактика от превъзходства, които по-
казват колко несравним е Синът. Най-
напред Бог се обръща към Сина Си като
към Бог. В Псалм 45:6 Бог Отец привет-
ства Месията с думите: „Твоят прес-
тол, о БоЖе, е до вечни векове." Тук от-
ноВо е представена по един непогрешим
начин божествеността на Христос, а
аргументът идва от един традиционен
староеврейски текст. (Във всяка глава
на Посланието към евреите има поне по
един цитат от СЗ.)
Синът е също така Вечният Суверен.
Неговият престол продълЖава за вечни
векове. Неговото царство наистина „ще
се разпростре от бряг до бряг и всички
небесни светила ще угаснат и ще се сто-
пят като сняг".
Той е праведният Цар. Псалмистът
говори за Него като за Един, Който дър-
Жи „скиптър на правота", което е един
поетичен начин да се каЖе, че този Цар
управлява в абсолкнпна честност и спра-
ведливост.
1:9 Неговата лична правота се виЖда
от факта, че Той решително е 8ъзлк>бил
правдата и е намразил беззаконието.
ТоВа без съмнение се отнася главно до
тридесет и трите земни години на Исус
Христос, през които БоЖието око не е

389

Eßpeu 1,2

могло ga намери никакъв недостатък В
НегоВия характер и никакВа грешка В Не-
говото поведение. Той е доказал способ-
ността Си да царува.
Заради това Негово лично превъзходс-
тво Бог Го е помазал с миро на радост
повече от Неговите събратя. Това оз-
начава, че Бог е дал на Христос място-
то на върховна власт над всички други
същества. Мирото тук моЖе да симво-
лизира Светия Дух: Христос е бил обда-
рен с Духа повече от всички други (Йоан
3:34). „Неговите събратя" са всички оне-
зи, с които Той е свързал Себе Си, което
обаче не означава, че те са били равни на
Него. МоЖе би тук са вклктени и ангели-
те, но по-Вероятно е това да се отнася
само до Неговите еврейски събратя.
1:10 Господ Исус Христос е Творецът
на небето и земята. Това се вшкда от
Псалм 102:25—27. В този Псалм Месия-
та се моли така: „Да не ме грабнеш,
БоЖе мой..." (24 cm.). Тази молитва в
Гетсиманската градина и на Голгота по-
лучава следния отговор от Бог Отец: „В
началото Ти, Господи, си основал земя-
та, и дело на Твоите ръце е небето."
Обърнете внимание, че тук, в 10 cm.,
Бог се обръща към Своя Син с „Господи",
тоест Йехова. Изводът е неизбеЖен:
Исус от НЗ е Йехова от Стария.
1:11,12 В 11 и 12 cm. преходността на
творението се противопоставя на веч-
ността на Създателя. Неговите творе-
ния ще изчезнат, но Той остава. Въпре-
ки че слънцето, луната, планините, оке-
аните и реките изглеЖдат вечни, исти-
ната е, че те естествено остаряват.
Псалмистът ги уподобява на дреха, коя-
то най-напред се износва, след това се
свива и става неизползваема и накрая се
изменя, като се замества от нещо по-
добро.
Погледнете заснеЖените Върхове на
планините, величествения залез и изпъс-
треното със звезди небе и след това се
вслушайте във великолепната музика на
тези думи: „И като одеЖда ще ги свиеш,
и те ще бъдат изменени, но Ти си съ-

щият, и Твоите години няма да се свър-
шат."
1:13 Следващият цитат (Пс. 110:1) по-
казва върховенството на Сина. В този
Псалм Бог казва на Месията: „Седи от-
дясно Ми, докато полозка враговете Ти
за Твое поднозкие." Въпросът е: „На кой
от ангелите Бог някога е казал нещо по-
добно?" И отговорът, разбира се, е: „На
никого."
Мястото отдясно на Бога обозначава
едно полоЖение на най-високи почести и
неограничена власт. Полагането на
всички Негови врагове за Негово подно-
Жие или за столче под краката Му гово-
ри за всеобщо подчинение и господство
над всички.
1:14 Предназначението на ангелите е
не да владеят, а да слуЖат. Те са духов-
ни същества, които Бог е създал, за „да
слугуват на онези, които ще наследят
спасение". Този израз моЖе да се разбира
по два начина: първо, че ангелите „слугу-
ват" на онези, които Все още не са обър-
нати, и второ, че те „слугуват" на оне-
зи, които са спасени от наказанието и
властта на греха, но все още не са спасе-
ни от присъствието на греха, тоест на
онези вярващи, които все още са на зе-
мята.
Дали тоВа означава, че има „ангели па-
зители"? А защо да няма? Защо трябВа
да се изненадваме от подобна истина?
Сигурно е, че има зли духове, които во-
дят непрекъсната война против БоЖи-
ите избрани (Еф. 6:12). Трябва ли тога-
ва да се учудваме, че има свети ангели,
които слуЖат на онези, които са призо-
вани към спасение?
Но нека да се върнем към главната ми-
съл на пасаЖа, която подчертава не
това, че съществуват ангели пазители,
а това, че ангелите са толкова по-нисши
от БоЖия Син, колкото слуЖителите на
Суверенния Властелин на вселената са
по-нисши от Него.
2:1 Авторът на Посланието току-що
е приклкзчил своя аргумент, според кой-
то Христос е несравнимо по-горен от

390

Eßpeu 2

ангелите, тъй като е Божият Син. Пре-
ди да докаже, че Той е също така по-го-
рен и като Човешки Син, авторът спи-
ра за малко, за да вмъкне първото от ня-
колкото сериозни предупреждения в
това Послание. Това предупреждение ни
обръща внимание на опасността от раз-
минаване с посланието на благовести-
ето.
Величието на Дарителя и величието
на Неговия дар задължава онези, към ко-
ито е отправено благовестието, да вни-
мават още повече на това, което са
чули. Винаги съществува опасността от
отдалечаване от Личността на Спаси-
теля и потъване обратно в религията на
образите. Това означава потъване в гре-
ха на отстъплението — грях, за който
няма покаяние.
2:2 Вече споменахме, че евреите са при-
давали особено значение на служението
на ангелите в тяхната история. Може
би водещият пример за това е даването
на закона в присъствието на безброй ан-
гелски същества (Второзак. 33:2; Пс.
68:17). Вярно е, че законът е бил изгово-
рен чрез ангели. Вярно е също така, че
той е бил истинен. И е вярно, че всяко на-
рушение е било съответно наказвано.
Това са неща, които Всички признават.
2:3 Сега обаче аргументът се премес-
тва от по-малкото на по-голямото. Ако
онези, които са нарушили закона, са били
наказвани, каква ще бъде съдбата на
тези, които пренебрегват благовести-
ето? Законът казва на хората какво те
трябва да правят; благовестието им
казва какво Бог е направил. Чрез закона
идва знанието за греха; чрез благовести-
ето идва знанието за спасението.
Пренебрегването на едно толкова ве-
лико спасение е много по-сериозно от на-
рушаването на закона. Законът е бил да-
ден от Бога чрез ангели първо на Мойсей,
а след това и на народа. Но благовести-
ето е било изговорено по един пряк начин
от Самия Господ Исус. И не само тоВа,
то е било потвърдено на ранните хрис-

тияни, от апостолите и от другите, ко-
ито са чули Самия Спасител.
2:4 Самият Бог е потвърдил верност-
та на посланието чрез знамения и чуде-
са, чрез разни велики дела и чрез дарове-
те на Светия Дух*. Знаменията са оне-
зи чудеса на Господа и на апостолите, ко-
ито показват духовни истини. Така нап-
ример нахранването на петте хиляди
(Йоан 6:1—14) образува основата на бе-
седата за Хляба на Живота, която идва
скоро след това (Йоан 6:25—59). Чудеса-
та са свръхестествени дела, които
имат за цел да Възбудят удивление в зри-
телите. Една илкзстрация на такова
чудо е съживяването на Лазар (Йоан
11:1—44). Великите дела са изяви на
свръхестествена сила, които се проти-
вопоставят на законите на природата.
Даровете на Светия Дух са специални
способности, давани на хората, за да го-
ворят и да действат по начин, който е
напълно извън техните естествени въз-
можности.
Целта на всички тези чудеса е да дока-
жат верността на истината на благо-
вестието. Те са необходими в особена
степен за еврейския народ, който по
традиция търси някакво знамение, пре-
ди да повярва. Има известни доказател-
ства, че след написването на НЗ в пълен
вид необходимостта от утвърдителни
чудеса е престанала, но не е възможно да
се докаже безусловно, че Светият Дух
никога вече няма да повтори тези чуде-
са през другите векове.
Изразът „по волята Си" показва, че
тези свръхестествени сили се дават от
Светия Дух по Негов избор. Те са суве-
ренни Божии дарове и не могат да бъдат
изисквани от хората, нито пожелавани
като отговор на молитва, тъй като Бог
никога не ги е обещавал на всички.
2:5 В първата глава Видяхме, че Хрис-
тос е по-горен от ангелите като Божия
Син. Сега ще Видим, че Той е по-горен и
като Човешкия Син. Това ще ни помог-
* Според НПБКДЖ. — Бел. на преВ.

391

Евреи 2

не да проследим потока на мисълта,
като не забравяме, че в мисленето на
logeume представата за въплъщението
на Христос е била невероятна и истина-
та за Неговото уншкение — срамна. За
logeume Исус е бил само един човек и сле-
дователно е принадлежал към един по-
нисък разред от ангелите. Следващите
стихове показват, че дори и като Човек
Исус е бил по-добър от ангелите.
Най-напред авторът посочва, че спо-
ред БоЖията наредба обитаемият бъ-
дещ свят няма да бъде управляван от ан-
гели. „Бъдещият свят" тук е златният
век на мир и благоденствие, за който
пророците говорят толкова често. Ние
говорим за него като за хилядолетното
царство.
2:6 Тук авторът използва един цитат
от Псалм 8:4—-6, за да покаЖе, че оконча-
телното господство над земята е даде-
но на човека, а не на ангелите. В извес-
тен смисъл човекът наистина е незначи-
телен, но Бог все пак го помни. Човекът
също така не е и особено ваЖен и все пак
Бог го посещава или зачита.
2:7 В йерарахията на творението чо-
векът е бил поставен на място, малко
по-долно от ангелите. Той е по-ограни-
чен по знание, подвшкност и сила. Освен
това той е подвластен на смъртта. И
въпреки това в БоЖиите намерения чо-
векът трябва да бъде увенчан със слава
и чест. Ограниченията на неговото
тяло и ум ще бъдат до голяма степен
отстранени и той ще бъде възвисен на
земята.
2:8 В този бъдещ ден всичко ще бъде
поставено под властта на човека — ан-
гелските същества, светът на Живот-
ните, птиците и рибите, системата на
планетите... всяка част от сътворена-
та вселена ще бъде под негов контрол.
Такъв е бил първоначалният план на
Бога за човека. Така например Той му е
казал: „Плодете се и се размножавайте,
напълнете земята и обладайте я, и вла-
дейте над морските риби, над въздушни-

те птици, над всяко Живо същество, ко-
ето се двиЖи по земята" (Бит. 1:28).
Защо тогава ние не виЖдаме всичко
това да му е подчинено? Отговорът на
този въпрос е, че човекът е загубил гос-
подството си поради своя грях. Грехът
на Адам е донесъл проклятие върху тво-
рението. Плахи и покорни Животни са
станали свирепи и диви зверове. Земята
е започнала да раЖда тръни и бодили. Чо-
вешкото господство над природата е
намалено и ограничено.
2:9 Но когато Човешкият Син се вър-
не, за да царува над земята, господство-
то на човека ще бъде възстановено.
Исус, като Човек, ще възстанови всичко,
което Адам е изгубил, и дори още повече.
Така че, макар и сега да не виЖдаме всич-
ко да е подчинено на човека, ние вшкда-
ме Исус, в Когото намираме клк>ч към
окончателното господство на човека
над земята.
За малко време, и по-точно за триде-
сет и трите години на Неговото земно
слуЖение, Исус е бил направен по-долен
от ангелите. Неговото слизане от небе-
то и отиването Му във Витлеем, 6 Гет-
симания, на Гавата, на Голгота и в гро-
ба белеЖи етапите на Неговото униЖе-
ние. Сега обаче Той е увенчан със слава
и чест. Неговото възвисяване е резул-
тат от Неговите страдания и смърт.
Кръстът води до короната.
БоЖията милостива цел във всичко
това е Христос да вкуси смърт за все-
ки човек. Спасителят е умрял като наш
Представител и като наш Заместник,
т. е., от една страна, Той е умрял като
човек, а от друга—умрял е за човека. На
кръста Той е понесъл в Своето тяло ця-
лото БоЖие наказание на греха, за да
моЖе онези, които вярват В Него, нико-
га да не го понесат.
2:10 Възстановяването на господст-
вото на човека чрез униЖението на Спа-
сителя е изцяло 8 съгласие със справедли-
вия характер на Бога. Грехът е нарушил
БоЖия ред. Но преди редът да моЖе да
бъде изведен от хаоса, Бог трябва спра-

392

Eßpeu 2

ВедлиВо да разреши проблема с греха.
ТоВа, че Христос е трябвало да постра-
да, да пролее кръвта Си и да умре, за да
отмахне греха, съотВества напълно на
сВетия характер на Бога.
Този мъдър Проектант е описан като
„Онзи, заради Когото е всичко и чрез
Когото е всичко". От една страна, Той
е обектът или целта на цялото творе-
ние; всички неща са били направени за Не-
гоВа слаба и удоВолстВие. От друга, Той
е Източникът или Причинителят на ця-
лото творение; нищо не е станало без
Него.
БоЖшта Велика цел е довеждането на
много синове до слава. Когато си помис-
лим за нашата собствена нищоЖност,
не моЖе да не ни порази мисълта, че Бог
изобщо се е загршкил за нас, но бидейки
Бог на всяка благодат, Той ни е призовал
към Своята вечна слава.
Каква е цената на нашето прославяне?
Начинателят или Авторът на нашето
спасение е трябвало да бъде направен съ-
вършен чрез страдания. Колкото до мо-
ралния Си характер, Господ Исус Винаги
е бил безгрешно съвършен. Той никога не
би могъл да бъде усъвършенстван В това
отношение. Но Той е трябвало да бъде
усъвършенстван като наш Спасител. За
да моЖе да купи за нас Вечно изкупление,
Господ Исус е трябвало да понесе цяло-
то наказание, което нашите грехове са
заслуЖавали. Ние не бихме могли да бъ-
дем спасени чрез Неговия безупречен Жи-
вот; Неговата заместителна смърт е
била абсолк>тно необходима.
Бог е намерил начин за нашето спасе-
ние, който е бил достоен за Него. Той е
изпратил Своя Единороден Син, за да
умре вместо нас.
2:11 Следващите три стиха подчерта-
ват съвършенството на човешката
страна на Исус. Ако на Него Му се пола-
га да възстанови господството, което
Адам е изгубил, тогава трябва да пока-
Же, че наистина е Човек.
Затова авторът най-напред подчер-
тава факта, че „...и Оня, Който освеща-

ва, и онези, които се освещават, всички
са от едно..."* т. е., че те Всички са но-
сители на човешко естество. Текстът
също би могъл да се преведе, че „...всич-
ки имат един произход..." (РИСПБ), кое-
то означава, че като човеци те имат
един Бог и Отец.
Христос е Онзи, Който освещава, т. е.
Той отделя човеците от света за Бога.
БлаЖени всички, които Той отделя по
този начин!
Осветен човек или осветено нещо е
онзи човек или онова нещо, което е от-
делено от обикновена употреба, за да
бъде за лично притеЖание на Бога, за Не-
гова лична употреба и наслаЖдение. Об-
ратното на освещението е оскВернени-
ето.
Библията говори за четири Вида осве-
щение: освещение преди обръщението, по-
зиционно освещение, практическо осве-
щение и съвършено освещение. Тези чети-
ри вида освещение са разгледани подроб-
но в екскурса в Първото послание към со-
лунците 5:23, който трябва внимателно
да се прочете.
Всеки читател трябва да обърне сери-
озно внимание на различните пасаЖи в
Евреи, В които се говори за освещение-
то, и да се опита да определи за какъв
Вид освещение става въпрос Във Всеки
отделен пасаЖ.
Именно защото е станал истински
Човек, Исус не се срамува да нарича Сво-
ите последователи „братя". Нима е Въз-
моЖно Вечният Суверен на вселената да
стане човек и да се отъЖдестви толко-
ва близко със Своите творения, че да ги
нарече „братя"?
2:12 Отговорът на този въпрос се на-
мира в Псалм 22:22, където Той казва:
„Ще възвестявам името Ти на братя-
та си." Същият този стих показва Гос-
пода като Един, Който се отъЖдествя-
Ва със Своя народ В общо поклонение:
„Ще Те хваля всред събранието." В Сво-
ите смъртни мъки Той е гледал към деня,
* Според НПБКДЖ. — Бел. на преВ.

393

Eßpeu2

когато ще noßege Cßoume изкупени към
Бог Отец ß хбаление.
2:13 В доказателство на човешката
същност на Христос авторът цитира
още два стиха от еврейското Писание. В
Исая 8:17 (според Септуагинтата) Той
говори, че полага уповавието Си 6 Бога.
Безрезервното доверие в Йехова е един
от най-големите белези на истинската
човечност. По-нататък в Исая 8:18 се
цитира, че Господ казва: „Ето Аз и деца-
та, които Ми е дал Бог." Смисълът на
този цитат е, че всички те са членове на
едно общо семейство, което признава
един общ Баща.
2:14 Онези, които считат уншкението
на Човешкия Син за срамно, сега са пока-
нени да разгледат четири ваЖни благос-
ловения, които произтичат от Негови-
те мъки.
Първото е унищожението на Сатана.
Как е станало това? Има един специален
смисъл, в който Бог е дал на Христос
Своите деца — за да ги освещава, спася-
ва и освобоЖдава. И тъй като тези деца
имат човешка природа, Господ Исус е
трябвало също да облече тяло от плът
и кръв. Той е отделил външната изява на
Своята бозкественост и е забулил Бо-
Жеството в „дреха от кал".
Но пътят на Господ Исус не е свършил
във Витлеем. „Той е трябвало да изми-
не целия път до Голгота заради мен, за-
щото ме е обичал толкова много."
Чрез смъртта Си Господ Исус е уни-
щоЖил този, който е имал властта на
смъртта, тоест дявола. Тук под „уни-
щоЖение" трябва да се разбира не тол-
кова загуба на съществуванието, колко-
то загуба на благосъстоянието. „Да уни-
щоЖи" означава „да обезсили" или „да
сведе до нула". Сатана все още се проти-
вопоставя активно на БоЖиите цели в
света, но на кръста той е бил смъртно
ранен. Неговото Време е кратко и съдба-
та му — предрешена. Той е един победен
враг.
В какъв смисъл дяволът има властта
на смъртта? МоЖе би главният смисъл,

в който той има тази власт, е в изисква-
нето на смъртта. Именно чрез Сатана
грехът най-напред е влязъл в света. Бо-
Жията святост налага смъртта на
всички, които са съгрешили. В ролята си
на противник дяволът моЖе да настоя-
ва това наказание да бъде платено.
В езическите страни неговата власт
моЖе също така да се види в способност-
та на неговите слуЖшпели — магьосни-
ците целители—да произнесат прокля-
тие върху някой човек, при което той
умира без никаква естествена причина.
Никъде в Писанието не се казва, че дя-
волът моЖе да причини смъртта на един
вярващ, без това да му бъде позволено
от Бога (Йов 2:6). Следователно той не
моЖе да определя кога вярващият тряб-
ва да умре. Чрез зли човеци понякога дя-
волът получава позволение да убие вяр-
ващия. Но Исус предупреЖдава Своите
ученици да не се боят от онези, които
могат да унищоЖат тялото, а да се
боят от Бога, Който моЖе да унищоЖи
и душата, и тялото в пъкъла (Мат.
10:28).
В СЗ четем, че Енох и Илия са отишли
в небето, без да умрат. Несъмнено това
е станало така, защото като вярващи
те са били счетени за умрели във все още
предстоящата смърт на Христос.
Когато Христос дойде при Грабване-
то, всички Живи вярващи ще отидат в
небето, без да умрат. Но и те избягват
смъртта именно защото изискванията
на БоЖията святост са били удовлетво-
рени за тях чрез смъртта на Христос.
Възкръсналият Христос сега има „клку-
човете на смъртта и на ада" (Откр.
1:18), т. е. Той има пълната власт над
тях.
2:15 Второто благословение, което
произлиза от Христовото униЖение, е
освобоЖдението от страха. Преди кръс-
та страхът от смъртта е дърЖал хо-
рата в доЖивотно подчинение. И макар
че в СЗ има няколко кратковременни
лъча светлина за Живота след смъртта,
общото впечатление е впечатлението

394

Eßpeu 2,3

за несигурност, уЖас и тъмнина. Toßa,
което тогаба е било неясно, сега е изяс-
нено, тъй като Христос е извадил на
светлина Живот и безсмъртие чрез бла-
говестието (2 Тим. 1:10).
2:16 Третото благословение е изкупле-
нието от греха. С идването Си в света
Господ не е помогнал на ангелите, а е по-
могнал на Авраамовото потомство.
„Помогнал на" е превод на думата „epi-
lambano", която означава „хващам здра-
во", „сграбчвам" (оттук и вариантът в
ПБКДЖ: „той не взе [върху себе си ес-
теството на] ангелите, а взе [върху себе
си] АВраамовото потомство"). И макар
че този глагол моЖе да няма значението
на грубо сграбчване на нещо и пренасяне-
то му на друго място, значенията на по-
мощ и отнасяне са част от неговата
употреба в този случай.
„Авраамовото потомство" моЖе да
означава както физическите потомци на
Авраам — logeume, така и неговите ду-
ховни потомци — вярващите от всеки
век.
2:17 Тъй като това е така, Господ
Исус е трябвало да се оприличи във всич-
ко на братята Си. Той е трябвало да
приеме да стане истински и абсолкшен
човек. Той се е подчинил доброволно да
има човешки Желания, мисли, чувства,
емоции и преЖивявания, с едно ваЖно из-
кл1очение — бил е без грях. Неговото чо-
вешко естество е било съвършено, дока-
то нашето е завладяно от един чуЖд еле-
мент — греха.
Заради тази Негова съвършена човеш-
ка същност на Него му приляга да бъде
милостив и верен Първосвещеник пред
Бога. Той моЖе да бъде милостив по от-
ношение на човека и верен по отношение
на Бога. Неговата главна функция като
Първосвещеник е „да извърши умилос-
тивение [удовлетворение] за греховете
на лк)дете". За да извърши това, Той е
направил нещо, което нито един друг
първосвещеник не е направил, нито е мо-
гъл да направи някога — принесъл е Себе

Си в безгрешна Жертва, умрял е добро-
волно вместо нас.
2:18 Четвъртото благословение е
това, че Господ Исус моЖе да помага на
изкушените. Тъй като Той Самият е
пострадал, като е бил изкушен, сега
мозке да помага на онези, които биват
изкушавани. Той моЖе да помага на дру-
ги, които преминават през същото
нещо, тъй като Самият Той вече е бил
там.
Тук отново трябва да прибавим едно
обяснение. Господ Исус е бил изкушен от
нещо извън Него и никога — от нещо
вътре в Него. Изкушението в пустиня-
та показва, че Той е бил изкушен отвън.
Сатана се е появил при Него и се е опи-
тал да Го изкуши чрез външни примамки.
Но Спасителят никога не е могъл да
бъде изкушен да съгреши по пътя на вът-
решни Желания и страсти, тъй като в
Него не е имало нито грях, нито какво-
то и да било друго нещо, което да отк-
ликне на греха. И така, Той е пострадал,
като е бил изкушен. И докато нас ни
боли да се съпротивляваме на изкушени-
ето, Него Го е боляло да бъде изобщо из-
кушен.
В. Превъзходството на Христос пред
Мойсей и Исус Навиев (3:1—4:13)
3:1 Мойсей е един от най-великите наци-
онални герои на Израел. Затова тре-
тият момент от стратегията на ав-
тора е да покаЖе колко безкрайно е пре-
възходството на Христос пред величи-
ето на Мойсей.
Посланието е отправено към „свети
братя, участници в небесното призва-
ние". Всички истински вярващи са свети
по полоЖение и трябва да бъдат свети
и на практика. Те са свети в Христос и
трябва да бъдат свети и в самите себе
си.
Тяхното небесно звание е в противо-
речие със земното призоваване на Изра-
ел. Старозаветните светии са били при-
зовани към материални благословения в
обещаната земя (макар да са имали и не-

395

Eßpeu 3

бесна надежда). ВъВ Века на църквата
Вярващите са призовани към духовни
благословения В небесните места сега и
към небесно наследство в бъдеще.
„Размислете... за Исус." Той е превъз-
ходно достоен за нашето размишление
като Апостол и Първосвещеник, Кого-
то ние изповядваме. Когато Го изповяд-
ваме като Апостол, ние искаме да ка-
жем, че Той представлява за нас Бога.
Когато Го изповядваме като Първосве-
щеник, ние искаме да кажем, че Той нас
ни представлява пред Бога.
3:2 В едно отношение Господ Исус е
като Мойсей по общо признание: Той е
бил верен на Бога също както Мойсей е
бил верен в Божия дом. Домът тук не
означава само скинията, а цялата сфера,
в която Мойсей, е бил представител на
Божиите интереси. Това е домът на Из-
раел, древния Божий народ.
3:3 Но с това свършва и сходството.
Във всяко друго отношение Господ Исус
е несъмнено по-велик от Мойсей. Първо,
Той заслуЖава по-голяма слава от Мой-
сей, така както строителят на една
къща заслужава по-голяма почит от са-
мата къща. Господ Исус е Строителят
на Божия дом, докато Мойсей е бил само
една част от него.
3:4 Второ, Исус е по-велик от Мойсей,
защото е Бог. Всяка къща трябва да се
построи от някого. Този, Който е пост-
роил всичко, е Бог. В Йоан 1:3, Колосяни
1:16 и Евреи 1:2,10 научаваме, че Господ
Исус е бил активният Деятел при сът-
ворението. Изводът е неизбежен—Исус
Христос е Бог.
3:5 Четвъртото съображение е, че
Христос е по-Велик от Мойсей и като
Син. Мойсей е бил верен... В целия Божий
дом като слуга (Чие. 12:7), тъй като е
насочвал хората към идващия Месия.
Той е свидетелствал за онова, което е
щяло да се говори по-късно, т. е. за бла-
гата вест на спасението В Христос. За-
това Исус казва на едно място: „...ако
вярвахте Мойсей, повярвали бихте и
Мене; понеже той за Мене писа" (Йоан

5:46). В беседата Си с учениците по пътя
към Емаус Исус започва от Мойсей и
всички пророци и „тълкуваше им писано-
то за него във всичките Писания" (Лука
24:27).
3:6 Но Христос е бил верен в Божия
дом не като слуга, а като Син, като В
Неговия случай синовността означава
равенство с Бога. Божият дом е Негови-
ят собствен дом.
Тук авторът обяснява какво е значени-
ето на Божия дом днес. Той се състои от
всички истински вярващи в Господ Исус:
„Неговият дом сме ние, ако удърЖим
докрай дръзновението и похвалата на
надеЖдата си" (или „Неговият дом сме
ние, ако дърЖим здраво дръзноВението и
похвалата на надеждата докрай"*)1.
Първоначално би могло да ни се стори, че
значението на този текст е, че нашето
спасение зависи от това дали ще го удър-
жим. В този случай спасението би озна-
чавало нашето устояване, а не свърше-
ното дело на Христос на кръста. Ис-
тинското значение на този израз е, че
ние доказваме, че сме Божият дом, ако
удържим. Устояването е доказателст-
во за истинност. Онези, които изгубват
доверието си в Христос и в Неговите
обещания и се връщат обратно към ри-
туалите и церемониите, показват, че
никога не са били новородени. Точно сре-
щу такова отстъпление е насочено и
следващото увещание.
3:7 Тук авторът вмъква второто пре-
дупреждение на Посланието — предуп-
реждението против закоравяването на
сърцето. Това се е случило с Израел в пус-
тинята и би могло да се случи отново и
днес. Затова Светият Дух все още про-
дължава да говори чрез думите в Псалм
95:7—11, така както е говорил, когато
за първи път е вдъхновил написването на
тези думи: „Днес ако чуете гласа Му..."
3:8 Винаги когато Бог говори, ние
трябва да бъдем бързи да слушаме. Да се
* Според текста на НВПБКДЖ. — Бел. на
npeß.

396

Eßpeu3

съмняваме ß НегоВшпе думи означава да
Го наречем лъЖец и да си навлечем Него-
вия гняв.
Точно това показва и историята на
Израел 6 пустинята. Тя представлява
един уЖасен разказ на оплакване, страст,
идолопоклонство, неверие и бунт. В Ра-
фидим например израилтяните се оплак-
ват от липсата на вода и се усъмняват
в БоЖието присъствие сред тях (Изх.
17:1—7). Във фаранската пустиня, кога-
то невярващите съгледвачи се връщат с
лоши и обезсърчителни новини (Чие.
13:25—29), хората се усъмняват и реша-
ват да се върнат обратно в Египет, в
страната на робство (Чие. 14:4).
3:9 Бог толкова се разневява, че нареЖ-
да Израел да се скита в пустинята в про-
дълЖение на четиридесет години (Чие.
14:33—34). От всички войници, които из-
лизат от Египет на възраст двадесет и
повече години, само двама влизат В хана-
анската земя — Халев и Исус Навиев
(Чие. 14:28—30).
От особено значение е фактът, че как-
то Израел прекарва четиридесет годи-
ни в пустинята, така и БоЖият Дух ра-
боти с народа на Израел приблизително
четиридесет години след смъртта на
Христос. Народът обаче закоравява сър-
цето си срещу Христовото послание.
През 70 г. сл. Хр. Ерусалим бива разрушен
и народът — разпръснат сред езически-
те нации.
3:10 Това сурово наказание е резултат
от огромното БоЖие негодувание към
Израел в пустинята. Бог обвинява наро-
да в непрекъсната склонност да се отда-
лечава от Него и в своеволно непознава-
не на Неговите пътища.
3:11 В гнева Си Бог се заклева така:
„Те няма да влязат в Моята почивка."
С други думи, те няма да Влязат в хана-
анската земя.
3:12 ПасаЖът от 12 до 15 cm. съдърЖа
извода, който Светият Дух прави за нас
от случилото се с Израел. И тук, както
и на други места В Посланието към евре-
ите, читателите са наречени „братя".

Обръщението „братя" не означава, че
всички читатели са истински христия-
ни. Ето защо всички, които се наричат
„вярващи", трябва винаги да внимават
да не би в тях да има зло сърце на небе-
рие, което да ги накара да отпаднат от
Живия Бог. Това е една постоянна опас-
ност.
3:13 Едно от противосредствата сре-
щу това отпадане е Взаимното увеща-
ние. Особено в дни на трудности и несго-
ди БоЖиите хора трябва всеки ден да се
увещават един друг да не оставят Хрис-
тос заради религии, които не могат да
разрешат въпроса с греха.
Обърнете внимание, че това увещание
не се ограничава само в рамките на една
свещеническа класа, а е задълЖение на
всички братя. То трябва да продълЖи до-
тогава, докогато е „днес", т. е. дотога-
ва, докогато продълЖи да действа БоЖи-
ето предлоЖение за спасение по благо-
дат чрез вяра. »Днес" е благоприятното
време, „днес" е денят на спасението.
Да отпаднеш от Живия Бог означава
да се закоравиш чрез измамата на гре-
ха. Грехът често изглеЖда много прив-
лекателен, преди да е извършен. Тук този
грях предлага бягство от укоряването
заради Христос, по-ниски критерии за
святост, ритуали, които се харесват на
естетическите усещания, и обещание за
земни продобивки. Но след извършване-
то грехът показва грозотата на истин-
ския си лик. Този грях оставя човека без
никакво прощение на греховете, без ни-
каква надеЖда за съществуването му
отвъд гроба и без никаква ВъзмоЖност
за покаяние.
3:14 И отново този стих ни напомня,
че ние сме станали участници в Хрис-
тос, ако удърЖим твърдо докрай наша-
та първа увереност. Често пъти сти-
хове като този се използват погрешно,
за да се поучава, че човек моЖе да се спа-
си и отново да бъде изгубен. Такова тъл-
куване обаче е невъзмоЖно, тъй като
Библията недвусмислено свидетелства,
че спасението се подарява безусловно по

397

Eßpeu 3

БоЖия благодат, kynyßa се чрез Христо-
вата кръв, приема се от човека с Вяра и
се засвидетелства чрез добрите му дела.
Истинската Вяра винаги притеЖава ка-
чеството да бъде постоянна. Ние не
удърЖаме твърдо докрай, за да запазим
спасението си, а удърЖаме като доказа-
телство, че наистина сме спасени. Вяра-
та е коренът на спасението; удърЖане-
то е плодът. Кои са участниците в
Христос? „Онези, които чрез устояване-
то си във вярата доказват, че наистина
Му принадлеЖат."
3:15 Сега авторът прави едно заклк>
чение от тъЖния опит на Израел, като
повтаря думите от Псалм 95:7,8: ,Днес
ако чуете гласа Му, не закораВяВайте
сърцата си както 6 преогорчението."
Този затрогващ призив, който някога е
бил отправен към Израел, сега е отпра-
вен към всички, които биха могли да бъ-
дат изкушени да оставят благата Вест
и да се Върнат обратно към закона.
3:16 Тази глава завършва с историчес-
ко тълкуване на отстъплението на Из-
раел. Под формата на серия от три въп-
роса и три отговора авторът проследя-
ва бунта на Израел, неговото предизви-
кателството към ЙехоВа u неговото
Възмездие. Най-накрая той npaßu и из-
бода.
Бунтът: Бунтовниците са представе-
ни като Всички онези, които са излезли
от Египет, бодени от Мойсей. Халев и
Исус НавиеВ са единствените изклкме-
ния.
3:17 Предизвикателството: Това са
същите тези бунтовници, които са пре-
дизвиквали Йехова в продълЖение на че-
тиридесет години. Броят им е бил око-
ло 600 000, което означава, че В края на
тези четиридесет години пустинята е
била осеяна с 600 000 гроба.
3:18 Възмездието: Това са хората, ко-
ито не са могли да Влязат В ханаанската
земя поради своето непокорство. Целта
на тоВа просто изброяване на въпроси и
отговори е да упраЖни огромно Влияние
върху онези, които биха могли да се изку-

шат да оставят презряното малцинст-
во от истински християни заради огром-
ното мнозинство от хора, които упраЖ-
няВат външните форми на религията, но
се отричат от силата на благочестие-
то. Винаги ли мнозинството е право?
Тази глава от израелската история ни
показва, че само дВама души са били пра-
ви, а повече от половин милион — греш-
ни!
А. Т. Пиърсън представя сериозност-
та на греха на Израел така:
Тяхното неверие съдърЖа едно чети-
рикратно предизвикателство, защото
то представлява:
1.	Удар по БоЖията истина, защото
прави Бога лъЖец.
2.	Удар по Неговата сила, защото Го
счита за слаб и неспособен да ги заве-
де там, където е обещал.
3.	Удар по Неговата неизменност, тъй
като макар и да не го казват изрично,
поведението им говори, че Го смятат
за променлив Бог, който вече не моЖе
да върши чудесата, които някога е
вършил.
4.	И удар по Неговата бащинска вяр-
ност, защото предполага, че Той
моЖе да насърчи едно очакване, което
не възнамерява да изпълни2.
От друга страна, Халев и Исус На-
виев отдават почит на Бога, като счи-
тат Неговото слово за абсолкмпно ис-
тинно, Неговата сила — за безкрайна,
Неговото отношение — за непроменли-
во по Своята милост, и Неговата вяр-
ност —за толкова съвършена, че Той ни-
кога няма да насърчи някаква надеЖда,
която не би могъл да осъществи на-
пълно.
3:19 Изводът. ТоВа, което е попречи-
ло на бунтовните деца да Влязат В обе-
щаната земя, е неверието и пак невери-
ето е онова, което отделя човека от Бо-
Жието наследство въВ всяка диспенса-
ция. Поуката е ясна: ние трябва да се па-
зим от злото сърце на неверието.
Следващите стихове представляват
един от най-трудните пасаЖи в цялото

398

Eßpeu 3,4

Послание. Мненията на тълкувателите
по отношение на цялостното развитие
на аргумента се различават значително
независимо от факта, че поуката от па-
саЖа е доста ясна.
Темата на пасаЖа от 1 до 13 cm. е Бо-
Жията почивка и необходимостта от
усърдие за достигането й. За нас би било
много полезно, ако още от началото от-
белеЖим, че Библията говори за няколко
вида почивка:
1.	Бог си е починал на седмия ден от сът-
ворението (Бит. 2:2). Тази почивка не
говори за изтощение след теЖък
труд, а за удовлетворение от извър-
шената работа. Това е почивката на
задоволството (Бит. 3:31). Влизане-
то на греха в света обаче е прекъсна-
ло БоЖията почивка. Оттогава Бог
работи непрекъснато. Както Исус
казва: „Отец Ми работи досега; и Аз
работя" (Йоан 5:17).
2.	Ханаанската земя е земята, която
Бог е определил за земя за почивка на
децата на Израел. Повечето от тях
никога не са влезли в тази земя и оне-
зи, които са умрели, не са намерили по-
чивката, която Бог е бил предназна-
чил за тях. Ханаанската земя е изпол-
звана тук като символ или образ на
окончателната и вечна БоЖия почив-
ка. Много от хората, които не са ус-
пели да стигнат до ханаанската земя
(като Корей, Датан и Авирон напри-
мер), са преобрази на съвремнните
отстъпници, които не успяват да
стигнат до БоЖията почивка поради
своето неверие.
3.	Днес вярващите се наслаЖдават на
една почивка на съвестта, която идва
от знанието, че наказанието за тех-
ните грехове е било платено от съ-
вършеното дело на Господ Исус. Това
е почивката, обещана от Спасителя:
„Дойдете при Мене... и Аз ще ви успо-
коя" (Мат. 11:28).
4.	Вярващият също така се наслаЖдава
на почивка, когато слуЖи на Господа.
Докато предходната почивка е почив-

ката на спасението, тази е почивка-
та на слуЖението. „Вземете Моето
иго върху си и научете се от Мене,...и
ще намерите покой на душите си"
(Мат. 11:29).
5. И последната почивка е вечната по-
чивка, която очаква вярващия в Дома
на Отца 8 небето. Тази бъдеща почив-
ка, наречена също „съботна почивка"
(Евр. 4:9), е окончателната почивка,
на която всички други почивки са само
образи. Тази именно почивка е и глав-
ната тема на пасаЖа в Евр. 4:1—13.
4:1 Никой не трябва да мисли, че обе-
щанието за почивка вече не е валидно. В
миналото то никога не е било изпълнено
окончателно и напълно. Следователно
това обещание все още остава.
Всички, които наричат себе си „вярва-
щи" обаче, трябва да се проверят дали не
са от онези, което не са достигнали цел-
та. Ако тяхната изповед е празна, вина-
ги съществува опасността от обръща-
не гръб на Христос и връщане обратно
към някоя религиозна система, която е
безсилна да спасява.
4:2 На нас ни е донесено едно благовес-
тие —благата вест за вечен Живот чрез
вяра в Христос. На израилтяните също
е било донесено едно благовестие — бла-
гата вест за почивка в ханаанската
земя. Но те не са се възползвали от бла-
говестието за почивката.
За това има две възмоЖни обяснения в
зависимост от това кой ръкописен про-
чит на 2 cm. приемаме. Според НПБКДЖ
причината за техния провал е това, че
посланието не се е съединило с вяра в
онези, които са го чули. С други думи, те
не са повярвали в посланието и не са дейс-
твали според него.
Според другия прочит (белеЖката под
линия в НВПБКДЖ) „те не са се съедини-
ли чрез вяра с онези, които са се вслуша-
ли в него". Значението на този прочит е,
че мнозинството от израилтяните не
са се съединили чрез вяра с Халев и Исус
Навиев, двамата съгледвачи, които са
повярвали на БоЖието обещание.

399

Eßpeu 4

И ß gßama случая главната идея е, че
неверието изклкзчва тези хора от почив-
ката, която Бог е приготвил за тях в зе-
мята на обещанието.
4:3 Точно в този стих, който сякаш се
състои от три разпокъсани и несвърза-
ни изречения, става трудно да се просле-
ди потокът на мисълта. Това обаче не
пречи да се забелеЖи наличието на една
свързваща нишка Във Всяко изречение —
темата за БоЖията почивка.
Най-напред научаваме, че ние, повярва-
лите, сме онези, които Влизаме В БоЖи-
ята почивка. Вярата е кл!очът, който
отваря вратата. Както вече беше посо-
чено, днес вярващите се наслаждават на
почивка на съвестта, която се получава
от знанието, че те никога няма да бъдат
изправени на съд заради своите грехове
(Йоан 5:24). Вярно е също така, че повяр-
валите са единствените, които някога
ще влязат в окончателната БоЖия по-
чивка в слава. МоЖе би точно тази бъ-
деща почивка се има предвид тук.
Следващото изречение подчертава съ-
щата идея под формата на отрицание:
„...както рече Бог: „Така се заклех в гне-
ва Си: Те няма да влязат в Моята по-
чивка" (цитирано от Пс. 95:11). Също
както Вярата пропуска, така неверието
изгонва. Ние, които упвоваваме на Хрис-
тос, сме сигурни в БоЖията почивка, до-
като неВряващите израилтяни не могат
да бъдат сигурни в нея, защото не Вяр-
ват в БоЖието слово.
Третото изречение представлява най-
голямата трудност. В него се казва:
„...ако и да са били свършени делата Му
още при основаването на света." МоЖе
би най-простото обяснение моЖе да се
намери, като се свърЖе това изречение с
предходното. В него, говорейки за Своя-
та почивка, Бог използва бъдеще време:
„Те няма да влязат* в Моята почивка."
Бъдещето време предполага, че БоЖия-
та почивка е реална възмоЖност, неза-
висимо че някои са я загубили поради не-
* Или „...не ще Влязат..." — Бел. на npeß.
400

верие и че тази почивка все още моЖе да
се постигне въпреки факта, че БоЖиите
дела са били свършени още от основава-
нето на света.
4:4 Този стих има за цел да докаЖе чрез
Писанието, че Бог си е починал, след
като делото на сътворението е било за-
вършено, фактът, че авторът не показ-
ва съвсем ясно откъде точно цитира
този текст, не говори за невеЖество от
негова страна. Това е просто един лите-
ратурен начин на цитиране от книга,
чийто текст по онова време не е бил раз-
делен на глави и стихове. Стихът пред-
ставлява адаптация на текста от Би-
тие 2:2: „И... на седмия ден си почина от
всичките Си дела."
Използването на минало време тук би
могло да означава за някои, че БоЖията
почивка е история, а не пророчество и че
тя няма никакво значение за нас днес, но
това изобщо не е така.
4:5 За да подсили мисълта, че спомена-
ването на БоЖията почивка след сътво-
рението не означава, че с това въпросът
е прикл1очен, авторът отново цитира с
леки промени един текст от Псалм
95:11, където също се използва бъдеще
време: „Те няма да влязат* в Моята по-
чивка." Всъщност той казВа: „В мисле-
нето си не ограничавайте БоЖията по-
чивка с това, което се е случило в Битие
2, а си спомнете, че Бог по-късно говори
за Своята почивка като за нещо, което
все още тече."
4:6 До този момент ние видяхме, че
Бог още от сътворението предлага на
човечеството почивка и че Вратата за
влизане в нея все още е отворена.
В пустинята израилтяните не успя-
ват да влязат в нея поради своето непо-
корство, което не означава, че обещани-
ето вече не е в сила.
4:7 Със следващата стъпка в аргумен-
та авторът иска да покаЖе, че дори и в
случая с Давид, след като ханаанската
земя е била затворена за израилтяните
в продълЖение на около 500 г., Бог все
още дава ВъзмоЖност, като определя

Eßpeu 4

един ден, u този ден е „днес". АВторът
Вече е цитирал веднъЖ текста от
Псалм 95:7,8 В ЕВреи 3:7,8,15. Сега той
отново го цитира, за да докаЖе, че БоЖи-
ето обещание за почивка не спира с изра-
илтяните в пустинята. И Във Времето
на Давид Бог продълЖава да призовава
хората да Му се доверят и да не закора-
вяват сърцата си.
4:8 Някои израилтяни наистина Вли-
зат В ханаанската земя с Исус Набиев,
но дори и те не се наслаждават на окон-
чателната почивка, която Бог е при-
готвил за онези, които Го лк)бят. И в ха-
наанската земя има стълкновения, грях,
болести, мъка, страдания и смърт. Ако
те бяха изпитали напълно БоЖието обе-
щание за почивка, Той не би я предлоЖил
отново във времето на Давид.
4:9 И така, казаното в предходните
стихове води до следното заклкзчение:
„За БоЖиите лк)де остава една събот-
на почивка." Тук авторът използва за
„почивка" различна гръцка дума —
sabbatismos—която е свързана с думата
„сабат". Тя се отнася до вечната почив-
ка, на която ще се наслаЖдват всички,
които са били изкупени чрез скъпоценна-
та кръв на Христос. Това е една „събот-
на почивка", която никога няма да има
край.
4:10 Всеки, който влиза в БоЖията по-
чивка, си почива от труда, така както
Бог си е починал на седмия ден.
Преди да сме били спасени, ние моЖе би
сме се опитвали да работим за нашето
спасение. Когато сме разбрали, че Хрис-
тос е свършил цялото дело на Голгота,
ние сме се отказали от собствените си
нищоЖни усилия и сме се доверили на въз-
кръсналия Изкупител.
След спасението ние се изразходваме
в труд от лкзбов към Онзи, Който ни е
възлЬбил и е дал Себе Си за нас. Нашите
добри дела са плодът от обитаващия в
нас Свети Дух. Ние често се изморяваме
В това слуЖение, макар и да не се изто-
щаваме напълно.

Във вечната БоЖия почивка ние окон-
чателно ще си починем от нашите дела
на земята. Това не означава, че в небето
няма да вършим абсолк>тно нищо. Ние
ще продълЖаваме да се покланяме и да
слуЖим на Бога, но без умора, без напре-
Жение, без преследване и без скръб.
4:11 Предишните стихове показват,
че БоЖията почивка все още продълЖа-
ва. Този стих пък ни казва, че за да вле-
зем 6 тази почивка, е необходимо усър-
дие. Ние трябва да се стараем, за да бъ-
дем сигурни, че единствената ни надеЖ-
да е Христос, Господ. Трябва усърдно да
се противопоставяме на всяко изкуше-
ние, което ни кара да изповядваме с уста
вяра в Него, а след това — когато дой-
дат страдания и гонения — да Го отри-
чаме.
Израилтяните са били несериозни. Те
са се отнасяли към БоЖиите обещания
лекомислено и са копнеели да се върнат
в Египет, земята на своето робство. Не
са се стараели да усвояват за себе си Бо-
Жиите обещания чрез вяра, в резлутат
на което никога не са стигнали до хана-
анската земя. Ние трябва да си извадим
поуката от техния печален пример.
4:12 Следващите два стиха съдърЖат
сериозното предупреждение, че неверие-
то никога не моЖе да остане незабеляза-
но. Haü-напред неверието се открива
чрез БоЖието слово. (Думата, използва-
на тук за „слово", е logos, една позната на
нас дума, която Йоан използва във въве-
дението на своето Евангелие. Но в този
стих се говори не за Живото Слово —
Исус, а за писаното слово — Библията.)
Това БоЖие слово е:
Живо — непрекъснато и активно;
действено — активиращо;
реЖещо — по-остро от всеки двуос-
тър меч;
разделящо — пронизващо душата и
духа, двете невидими и нематериални
части на човека; пронизващо ставите и
мозъка: ставите, чрез които тялото се
двиЖи, и мозъка, който е скрит в кости-
те, но е носител на Живота;

401

Евреи 4

проницателно — проникващо и оценя-
ващо мислите и намеренията на сърце-
то: не ние съдим словото, а то съди нас.
4:13 Освен това неверието се открива
от Либия Господ. Тук има промяна на
местоимението, което от нещо безлич-
но започва да изразява нещо лично: „И
няма създание, което да не е явно пред
Бога." От Бога не може да се скрие нищо.
Той присъства абсолк>тно навсякъде.
Знае Всичко, което става във вселената.
В конкретния контекст това означава,
че Бог знае къде има истинска вяра и
къде — само интелектулно съгласие с
фактите.
II. Превъзходството на Христос по
отношение на Неговото
сбещенстбо (4:14—10:18)
А. Превъзходството на първосвещеи-
ството на Христос пред първосве-
щенството на Ларон (4:14—7:28)
4:14 Тези стихове отново подемат мощ-
ния поток от мисли на автора, чието на-
чало е в 3:1 — Христос като великия
Първосвещеник на Своя народ. Те Го
представят като един мощен запас на
Неговия нуждаещ се народ, способен да го
запази от падане. Освен това те беле-
жат и една промяна на ударението, кое-
то вече подчертава не толкова ролята
на словото като изобличител, колкото
служението на Господ като Състрада-
тел. След като словото ни е изобличило
изцяло (12 и 13 cm.), ние можем да оти-
дем при Него за милост и благодат.
Забележете превъзходствата на на-
шия прекрасен Господ:
1.	Той е велик Първосвещеник. По вре-
мето на Мойсеевия закон е имало мно-
го първосвещеници, но никой не е бил
наречен „велик".
2.	Той е преминал през атмосферата и
звездното небе и е стигнал до трето-
то небе, или Божието обиталище.
Под това трябва да се разбира Него-
вото възнесение и прославяне отдяс-
но на Бога.

3.	Той е човек. Исус е името, което Му
е било дадено при Неговото раждане
и което се свързва специално с Него-
вата човешка страна.
4.	Той е Бог. Наименованието „БоЖият
Син", използвано за Христос, говори
за Неговото абсолк>тно равенство с
Бог Отец. Неговата човешка страна
го определя от нашата гледна точка,
а Божествената Му страна—от Бо-
жията гледна точка. Трябва ли тога-
ва да се удивляваме, че Той е наречен
„велик Първосбещеник"?
4:15 Обърнете освен това Внимание
на Неговия жизнен опит. Никой не може
истински да съчувства на някой друг,
ако самият той не е преживял същото.
Като Човек нашият Господ е изпитал
нашите преживявания и следователно
може да разбере изпитанията, през кои-
то ние преминаваме. (Той обаче не може
да ни съчувства в злите ни дела, защото
никога не ги е преживял.)
Във всяка болка, която ни пробожда,
Човекът на Скръбта е заедно с нас.
Той е бил изкушен във всяко отноше-
ние като нас, но пак без грях. Писание-
то ревниво пази истината за съвършена-
та безгрешност на Господ Исус, което
означава, че и ние трябва да правим съ-
щото. Той не е знаел грях (2 Кор. 5:21), не
е извършил никакъв грях (1 Петр. 2:22) и
В Него не е имало грях (1 Йоан. 3:5).
За Господ Исус не е било Възможно да
съгреши нито като Бог, нито като Чо-
век. Като съвършен ЧоВек Той не е мо-
гъл да Върши нищо по СВоя Собствена
инициатива; бил е абсолк>тно послушен
на Отец (Йоан 5:19), а очевидно Отец
никога не би Го повел към грях.
Възражението, че Неговото изкуше-
ние не е имало никакво значение, след
като Той не е можел да съгреши, е неле-
по. Една от целите на изкушението е да
се покаже окончателно, че Той не е мо-
гъл да съгреши.3
Ако един къс злато се подложи на изпи-
тание, изпитанието не губи своята сила
от moßa, че златото е чисто. Ако В него

402

Eßpeu 4, 5

има примеси, изпитанието ще покаЖе
moßa. Също толкова погрешно е да се
казВа, че ако Той не е могъл да съгреши,
не е бил съвършен ЧоВек. Грехът не е при-
същ елемент на човешката природа, той
е no-скоро един натрапник. Нашата чо-
Вешка същност е развалена от греха; до-
като Неговата е съвършена.
Ако Исус беше съгрешил като ЧоВек на
земята, какво моЖе да Му попречи да не
съгреши като ЧоВек ß небесата? При
възнасянето Си при Отец и заставане-
то от дясната Му страна Той не е оста-
вил Своята човешка страна на земята.
Той е бил безпогрешен на земята и сега
продължава да бъде безпогрешен и на не-
бето.
4:16 Тук диапазонът на милостивата
покана се разширява: „Приблшкавайте се
с дръзновение към престола на благо-
датта!" Нашето дръзновение се основа-
ва на знанието, че Господ Исус е умрял,
за да ни спаси, и че сега Живее, за да ни
пази. Ние сме уверени, че ще бъдем пос-
рещнати най-сърдечно, защото Той ни е
казал да дойдем.
Хората от старозаветното време не
са моЖели да се приблиЖават при Него,
с изклк>чение на първосвещеника, и то
само веднъЖ в годината. Ние моЖем да
влизаме в Неговото присъствие по вся-
ко Време на деня или на нощта, за да по-
лучим милост и да намерим благодат,
която да помага своевременно.
Морган ни предлага следното полезно
обяснение:
„Никога не се уморявам да посочвам, че
гръцкият израз, преведен тук като „по-
мага своевременно", е израз от разговор-
ния език, който моЖе да се преведе като
„точно навреме": „...за да придобием ми-
лост и да намерим благодат точно нав-
ре Ate... ", т. е. благодат точно когато и
където имаме нуЖда от нея. Вие се нами-
рате в изкушение. В този критичен мо-
мент вие поглеждате към Него и виЖда-
fne, че благодатта е там, за да ви помог-
не своевременно. Не е нуЖно да чакате до
вечерта, за да отправите вашата мо-

литва, а ощетал1, на улицата на града, с
изгарящото изкушение пред вас, вие мо-
Жете да се обърнете към Христос и да на-
мерите благодатта в критичния мо-
мент. "4
До този момент Исус е показан като
Един, Който е много по-горен от проро-
ците, от ангелите и от Мойсей. Сега ав-
торът се обръща към една особено ваЖ-
на тема—свещенството — за да ни по-
каЖе, че първосвещенството на Исус е
много no-висше от първосвещенството
на Аарон.
Когато Бог е дал закона на Мойсей на
Синайската планина, Той е постановил
образуването на човешкото свещенст-
во, чрез което хората да могат да се
приблиЖават при Него. Според тази на-
редба свещениците е трябвало да прои-
злизат от Левиевото племе и от Ааро-
ноВото семейство. Този чин е известен
като Левиевото или Аароновото све-
щенство.
Друго свещенство, образувано по бо-
Жествена наредба и споменато в СЗ, е
свещенството на патриарха Мелхисе-
дек. Този човек е Живял по времето на
Авраам, много преди даването на закона,
и е бил както цар, така и свещеник. В па-
саЖа, който разглеЖдаме, авторът по-
казва, че Господ Исус Христос е свеще-
ник според Мелхиседековия чин и че този
чин е по-висш от Аароновото свещен-
ство.
Първите четири стиха съдърЖат опи-
сание на Аароновия свещеник. По-ната-
тък, В пасаЖа от 5 до 10 cm., на базата
на контраста се описва подробно превъз-
ходството на Христос като свещеник.
5:1 Първата характеристика на Ааро-
новия свещеник е, че той е бил избиран
„измеЖду човеците". С други думи, той
самият е трябвало да бъде човек.
Той е трябвало да слуЖи заради чове-
ците пред Бога и е принадлеЖал към спе-
циална група от хора, които са слуЖели
като посредници меЖду човеците и Бога.
Една от основните му функции е било
принасянето на дарове и Жертви за гре-

403

EBpeu 5

хобете. Даровете са Всички приноси, ко-
ито се представят пред Бога. Жертви-
те са makußa специални приноси, при ко-
ито има проливане на кръб за изкупване-
то на греховете.
5:2 Аароновият свещеник е трябвало
да бъде милостив към човешките сла-
бости и да се отнася с внимание към не-
веЖшпе и заблудените. Неговата собст-
вена слаба плът му е помагала да разби-
ра проблемите, с които хората са се
сблъсквали.
Споменаването на невеЖите и заблу-
дените тук ни напомня, че Жертвите в
СЗ са били принасяни за грехове, които не
са били извършени преднамерено. В зако-
на не са били предвидени никакви Жерт-
ви за преднамерено извършените гре-
хове.
5:3 От една страна, фактът, че свеще-
никът е бил човек, му е давал едно голя-
мо преимущество, тъй като това му е
помагало да се отъЖдествява с хората,
но от друга — точно този факт се е
оказвал сериозна пречка, тъй като него-
вата човешка природа е била греховна.
Аароновият свещеник е трябвало да
принася Жертви както за греховете на
народа, така и за своите собствени гре-
хове.
5:4 Свещеническата слуЖба не е била
нещо, което хората са моЖели да изби-
рат като професия. Трябвало е да бъдат
призвани за това от Бога, така както
е бил призван Аарон. БоЖият призив се е
отнасял само до Аарон и неговите по-
томци. Нито един човек, който не е бил
член на това семейство, не е имал право
да слуЖи в скинията или в храма.
5:5 Сега авторът се обръща към Хрис-
тос, за да ни покаЖе, че Той е абсолЬт-
но годен да слуЖи като свещеник заради
боЖественото Си назначение, явната
Си човешка същност и придобитите Си
качества.
Колкото до назначението, неговият
източник е Самият Бог. Това е едно су-
веренно призвание, което няма нищо
общо с човешките родословия. То гово-

ри за едно по-добро взаимоотношение
от Всяко друго, което някой земен све-
щеник е имал някога. Нашият Първосве-
щеник е уникалният БоЖий Син, роден
във вечността, роден във въплъщението
и роден във възкресението.
5:6 Освен това свещенството на
Христос е според един по-добър чин, за-
щото в Псалм 110:4 Бог го обявява за
„свещеник до века според чина Мелхисе-
деков". Това превъзходство ще бъде
обяснено по-подробно в 7 глава. Откро-
яващата се мисъл тук е, че за разлика от
Аароновото свещенство свещенството
на Христос е „до века".
5:7 Христос е не само безгрешният Бо-
Жий Син, но и най-истинският Човек. Ав-
торът има предвид разнообразието от
човешки опитности, през които Той е
преминал в дните на плътта си, за да
докаЖе това. Обърнете Внимание на ду-
мите, които авторът използва, за да
опише Неговия Живот и по-специално
преЖивяното от Него в Гетсиманската
градина: „...като принесе със силен вик и
със сълзи молитви и молби..." Всичко
това говори за един Живот като Човек
зависим, Живеещ в послушание на Бога и
споделящ всички човешки емоции, които
не са свързани с греха.
Христос се е молел не да бъде избавен
от умиране, тъй като целта на Негово-
то идване в света е била да умре за греш-
ниците (Йоан 12:27), а да бъде изведен от
смъртта (според НПБДЖНД) и душата
Му да не бъде оставена в Хадес. Тази Не-
гова молитва е получила отговор, кога-
то Бог Го е възкресил от мъртвите. Той
е бил чут заради Своето благоговение.
5:8 В този стих ние още ВеднъЖ се из-
правяме лице в лице с една голяма тайна
на въплъщението—това, че Бог е могъл
да стане Човек, за да умре за човеците.
„Ако и да беше Син...", или — „въпре-
ки че беше Син...": Исус Христос не е бил
един от многото синове, а е бил Едино-
родният БоЖий Син. Независимо от то-
зи величествен факт обаче Той се е нау-
чил на послушание от това, което е пос-

404

Eßpeu5

традал. Неговото Влизане В този свят
като ЧоВек Го е ВъВлякло В опитности,
които Той никога не би имал, ако беше
останал В небето. Всяка сутрин Негово-
то ухо е било отворено, за да приеме нас-
тавленията на СВоя Отец за деня (Ис.
50:4). Той се е научил на послушание от
опит като Син, Който винаги е бил под-
чинен на Волята на Своя Баща.
5:9 „...и като се усъвършенства..." Тук
не моЖе да става дума за усъвършенст-
ване на личния характер на Господ Исус,
тъй като Той е бил абсолк>тно съвър-
шен. Неговите думи, неговите дела и Не-
говите пътища са били абсол1отно без-
погрешни. В какъв смисъл тогава Той е
бил усъвършенстван? Бил е усъвършен-
стван в слуЖението Си като Спасител.
Ако беше останал в небето, Господ Исус
никога нямаше да стане наш съвършен
Спасител. Но чрез Своето въплъщение,
смърт, погребение, възкресение и възне-
сение Той е завършил делото, което е
било необходимо, за да ни спаси от наши-
те грехове, и сега притеЖаВа придобита-
та слаба на Един, Които е съвършеният
Спасител на света.
Връщайки се в небето, Господ Исус е
станал причина за вечното спасение на
Всички, които са Му послушни. Той е Из-
точникът на спасение на всички хора, но
само онези от тях са спасени, които са
Му послушни.
Тук спасението зависи от послушани-
ето. В много други пасаЖи обаче спасени-
ето зависи от вярата. Как моЖем да
обясним това, което на пръв поглед изг-
леЖда като противоречие? Най-напред
трябва да каЖем, че послушанието, за
което става дума тук, е послушанието
на Вярата (Римл. 1:5; 16:25—27): „послу-
шанието, което Бог изисква, е Вяра В Не-
говото слово". Но също така е вярно, че
спасителната вяра е тази вяра, която
Води до послушание. Не е възмоЖно да се
Вярва, в новозаветния смисъл на това
понятие, без да има послушание.
5:10 След славното изпълнение на ос-
ноВната цел на свещеничеството Гос-

под Исус е наречен от Бога „Първосве-
щеник според Мелхиседековия чин".
Тук трябва да каЖем, че макар и све-
щенството на Христос да е според Мел-
хиседековия чин, Неговите свещеничес-
ки функции са подобни на тези, извърш-
вани от Аароновите свещеници. Всъщ-
ност слуЖението на еврейските свеще-
ници е било преобраз или картина на де-
лото, което Христос е щял да извърши.
5:11 На това място авторът трябва
да направи едно малко отклонение. Той
би искал да продълЖи темата за Мелхи-
седековото свещенство на Христос, но
не моЖе, защото се чувства задълЖен
от боЖествена принуда да порицае сво-
ите читатели за тяхната незрялост и
едновременно с това да ги предупреди се-
риозно за опасността от отпадане.
ТъЖният факт е, че нашето разбира-
не на боЖествената истина е ограниче-
но от собственото ни духовно състоя-
ние. Тъпите уши не могат да възприе-
мат дълбоките истини! Колко често
както за учениците на Христос, така и
за нас е Вярно, че Господ има да ни каЖе
много неща, но ние не моЖем да ги поне-
сем (Йоан 16:12).
5:12 Авторът напомня на евреите, че
те са получавали наставления доста-
тъчно дълго, за да могат да поучават
другите. Но трагедията е там, че те са-
мите все още имат нуЖда някой да ги
учи на азбуката на БоЖието слово.
„...вие трябваше... и учители да ста-
нете..." Според БоЖията наредба всеки
вярващ трябва да достигне такава зря-
лост, че да моЖе да учи и други вярващи.
Всеки един трябва да учи друг! И макар
да е вярно, че някои имат специална дар-
ба да поучават, вярно е също така, че
всеки вярващ трябва да участва в някак-
во учителско слуЖение. БоЖието наме-
рение никога не е било това слуЖение да
се извършва само от няколко човека.
„...достигнахте да имате нуЖда от
мляко, а не от твърда храна." Всички
знаем, че ако едно дете от физическия
свят никога не премине от мляко на

405

Eßpeu 5,6

твърда храна, то е убредено. В духоВно-
то царство също има забаВено развитие
(1Кор.З:2).
5:13 Вярващите, които продълЖаВат
да се хранят с мляко, са неопитни 6 сло-
вото на правдата. Те са слушатели на
словото, но не и изпълнители. Те загуб-
ват това, което не използват, и оста-
ват в едно състояние на вечно младен-
чество.
Такива вярващи нямат остра различи-
телна способност за духовните неща и
„са блъскани и завличани от всеки вятър
на учение чрез човешка заблуда, в лукав-
ство, по измамителни хитрости" (Еф.
4:14).
5:14 Твърдата духовна храна е за пъл-
нолетните, т. е. за онези, „които чрез
упражнение са обучили чувствата си да
разпознават доброто и злото". Подчи-
нявайки се на светлината, която получа-
ват от БоЖието слово, тези хора могат
да праВят духовни преценки и да избавят
себе си от морални и доктринални опас-
ности.
В настоящия контекст конкретният
смисъл, в който вярващите се насърча-
ват да различават меЖду добро и зло, е
във връзка с християнството и Ьдеизма.
Това не означава, че к>деизмът е лош сам
по себе си, тъй като леВитската систе-
ма е дадена от Самия Бог. Но целта на
кздеизма е да насочва към Христос.
Именно Христос представлява изпълне-
нието на церемониалните образи и сен-
ки. Сега, след идването на Христос, е
грешно да се Връщаме назад към Негови-
те преобрази. Всяко нещо, което съпер-
ничи на Христос В чувствата и привър-
заността на хората, е зло. Духовно зре-
лите ВярВащи могат да различават меЖ-
ду по-ниското полоЖение на Аароновото
свещенстВо и превъзходството на Хрис-
товото свещенство.
6:1 Предупреждението, започнато 6
5:11, продълЖаба и 8 тази глава. Това е
един от пасаЖите, предизвикващ най-
много спорове в целия НЗ. И тъй като
толкова много благочестиви християни

имат различно мнение по въпроса за не-
говото тълкуване, ние не Желаем да бъ-
дем догматици. Ще ви представим едно
обяснение, което — според нас — най-
много съответства на контекста и на
целия НЗ.
Най-напред читателите се увещават
да оставят „елементарното учение за
Христос" (или елементарните принципи
на Христос), което се превеЖда буквал-
но като „словото за началото на Хрис-
тос" (НБфУГ), или „началното слово за
Христос" (РПБКУ). Според нас това са
основните доктрини на религията, кои-
то са излоЖени в СЗ и които имат за цел
да подготвят Израел за идването на Ме-
сията. Тези доктрини се изброяват във
втората част на 1 cm. и в целия 2 стих.
Както ще се опитаме да покаЖем, това
не са основните доктрини на християн-
ството, а no-скоро елементарните уче-
ния, които образуват основата на цяло-
то здание. Те не гоВорят за Възкресени-
ето и прославянето на Христос. Според
това увещание вярващите трябва да ос-
тавят тези основни неща не защото те
нямат никаква стойност, а защото
трябва да преминат от тях към по-зре-
ли неща. Значението на всичко това е, че
кздеизмът е времето на духовното дет-
ство, докато християнството предс-
тавлява пълнолетието.
След изливането на основата на една
къща идва издигането на самото здание.
Доктриналната основа на християнст-
вото е „излята" в СЗ. Тя вклк>чва шест
основни учения, които авторът ще изб-
рои сега. Те представляват отправната
точка. Великите новозаветни истини за
Христос, Неговата Личност и Негово-
то дело представляват учението на зре-
лостта.
Първата старозаветна доктрина е
покаянието от мъртви дела. Тя е про-
повядвана непрекъснато както от про-
роците, така и от предвестника на Ме-
сията. Всички те призовават хората да
се откаЖат от делата, които са мърт-
ви, в смисъл на „лишени от вяра".

406

Eßpeu 6

Мъртвите дела тук могат да се от-
насят също така и до дела, които преди
това са били правилни, но които сега
Вече са мъртви, тъй като Христос е до-
шъл. Така например Всички богослуЖе-
ния, свързани с поклонението 6 храма,
стават старомодни в сравнение със за-
вършеното дело на Христос.
На второ място авторът споменава
вярата в Бога. Това отново е термин,
който се употребява в СЗ. НЗ почти не-
изменно посочва Христос като обект на
вярата. Това, разбира се, не отменя вя-
рата в Бога, но една вяра в Бога, която
изкл1очва Христос, сега вече е недоста-
тъчна.
6:2 Наставлението за кръщенията не
се отнася до християнското кръщение5,
а до церемониалните умивания, които
представляват осезателна част от ре-
лигиозния Живот на свещениците и изра-
илтяните (ВЖ. също 9:10).
Ритуалът на ръкополагането е описан
В Левит 1:4; 3:2; 16:21. Свещеникът или
този, който е давал приноса, е поставял
ръцете си на главата на Животното
като акт на отъЖдествяване с него. В
преносен смисъл Животното е отнасяло
греховете на хората, свързани с него.
Тази церемония е олицетворявала Жерт-
веното изкупление на чуЖдите грехове.
Ние не смятаме, че този пасаЖ има как-
вато и да било връзка с полагането на
ръце, практикувано от апостолите и от
другите вярващи в ранната църква
(Деян. 8:17; 13:3; 19:6).
Доктрината за възкресението на
мъртвите се проповядва в Йов 19:25-27,
Псалм 17:15 u се подразбира в Исая
53:10—12. Това, което се виЖда само
смътно в СЗ, се открива съвсем ясно в
Новия (2 Тим. 1:10).
И последната основополагаща истина
на СЗ е истината за вечния съд (Пс. 9:17;
Ис. 66:24).
Тези първи принципи представляват
Ьдеизма и подготвят идването на Хрис-
тос. Християните не трябва да се задо-
воляват с тях, а да се стремят към по-

пълното откровение, което сега имат в
Христос. Авторът подтиква читате-
лите да преминат „от сянката към същ-
ността, от образа към прототипа, от
мъртвите форми на религията на тех-
ните предци към Живите реалности на
Христос".
6:3 Той изразява Желанието си да им
помогне да направят това6, ако Бог поз-
воли. Ограничаващият фактор обаче ще
бъде от тяхна страна, а не от БоЖия.
Бог ще им даде сили да стигнат до пъл-
на духовна зрялост, но те трябва да от-
говорят на словото по полоЖшпелен на-
чин, като упраЖняват истинска вяра и
устояване.
6:4 Този стих представлява сърцевина-
та на предупреждението срещу отстъп-
лението. Той говори за онази група хора,
за които е невъзможно да се върнат към
покаяние. Очевидно това са хора, които
веднъЖ вече са се покаяли (въпреки че
тук нищо не се споменава за вярата им
в Христос).
Кои са тези хора? Отговорът е даден
в 4 и 5 стих. Когато разглеЖдаме велики-
те привилегии, на които тези хора са се
наслаЖдавали, забелязваме, че те всички
са характерни за неспасените. Тук никъ-
де не се казва ясно, че те са новородени,
нито пък се споменава нещо за такива
съществени неща като спасителна вяра,
изкупление чрез кръвта на Христос или
вечен Живот.
И така, тези хора са били веднъЖ вече
осветлени. Те са чули благовестието на
БоЖията благодат и не са в тъмнина
относно пътя на спасението. Така нап-
ример Юда Искариотски е бил осветлен,
но е отхвърлил светлината.
Освен това те са вкусили от небесния
дар. Господ Исус е небесният Дар. Те са
Го опитали, но никога не са Го приели
чрез определен акт на вяра. Напълно е
възмоЖно човек да вкуси нещо, без непре-
менно да го изяде или изпие. Когато хо-
рата подават на Исус на кръста вино,
смесено с Жлъчка, Той е вкусил от него,
но не го е изпил (Мат. 27:34). Не е доста-

407

Евреи 6

тъчно само да опиташ от Христос. Ако
не ядем плътта на Човешкия Син и не
пием кръвта Му, т. е. ако не Го приемем
истински като Господ и Спасител, ние
нямаме Живот (Йоан 6:53).
Тези хора са станали сьпричастници
на Светия Дух. Преди да направим изво-
да, че тук непременно се говори за обръ-
щение, нека си припомним, че СВетият
Дух има слуЖение В Живота на хората
преди тяхното обръщение. Той освеща-
ва Вярващите (1 Кор. 7:14), като ги пос-
тавя в полоЖение на външна привилеги-
рованост. Светият Дух обвинява също
така невярващите за грях, за правда и за
съд (Йоан 16:8). Той води хората към по-
каяние и ги насочва към Христос като
тяхна единствена надеЖда. По този на-
чин хората могат да участват в благос-
ловенията на СВетия Дух, без Той да оби-
тава В тях.
6:5 Тези хора са вкусили също така
доброто Бо/кие слово. Когато са чули
как се проповядва благовестието, те са
се почувствали странно развълнувани и
привлечени към него. Били са като семе-
то, паднало върху скалиста земя. Чули са
словото и Веднага са го приели с радост,
но то не е пуснало корени в тях. Издър-
Жали са да бъдат в словото за известно
време, но когато са дошли скърби и гоне-
ния, веднага са отпаднали (Мат. 13:20,
21).
Опитали са от силите на бъдещия
век. Тук под „силите" трябва да се раз-
бира „чудесата", а „бъдещият век" е Ве-
кът на Хилядолетието, Времето на мир
и благоденствие, когато Христос ще ца-
рува над земята в продълЖение на хиля-
да години. Чудесата, които са съпровоЖ-
дали проповядването на благовестието
В ранните дни на църквата (Евр. 2:4), са
били предВкусВане на знаменията и вели-
ките дела, които ще се извършват в цар-
ството на Христос. Тези хора са стана-
ли свидетели на чудесата през първия
Век, като моЖе би дори са участвали В
тях. Вземете например чудесата с хля-
бовете и рибите. След като Исус е нах-

ранил петте хиляди, хората са Го пос-
ледвали до другия бряг на езерото. Спа-
сителят е разбрал, че макар и да са опи-
тали чудото, хората не са повярвали ис-
тински в Него. Той им е казал: „Истина,
истина ви казвам, търсите Ме не защо-
то видяхте знамения, а защото ядохте
от хлябовете и се наситихте" (Йоан
6:26).
6:6 Ако тези хора отпаднат7, след ка-
то са вкусили току-що изброените при-
вилегии, невъзмоЖно е да се обновят пак
за покаяние. Те са извършили греха на
отстъплението. Стигнали са до място-
то, където всички светлини угасват и
остава само един път—пътят към ада.
Огромната вина на отстъпниците се
виЖда в думите „...докато разпъват
втори път в себе си БоЖия Син и Го
опозоряват" (66). Тези думи говорят за
съзнателно, злобно отхвърляне на Хрис-
тос, а не просто за някакво небреЖно
отношение. Те показват едно решител-
но предателство спрямо Него, сък»зява-
не със силите на противника и подигра-
ване с Неговата Личност и дело.
Отстъплението
Отстъпниците са хора, които чуват
благовестието, изповядват, че са хрис-
тияни, отъждествяват себе си с хрис-
тиянската църква, след което се отказ-
ват от своята изповед, решително от-
хвърлят Христос, напускат християнс-
кото събрание и заемат мястото си
сред враговете на Господ Исус. Отстъп-
лението е грях, който моЖе да бъде из-
вършен само от невярващи, а не от из-
мамени. Този грях моЖе да бъде извър-
шен само от онези, които съзнателно,
своеволно и злонамерено се обръщат
против Господа.
Отстъплението не трябва да се смес-
ва с греха на средния невярващ, който
чува благовестието, но не предприема
никакви стъпки във връзка с него. Така
например един човек моЖе да не успее да

408

Евреи 6

откликне на Христос след неколкократ-
ни покани от страна на Светия Дух, но
той не е отстъпник. Той все още може
да бъде спасен, ако реши да предаде себе
си на Спасителя. Ако обаче този човек
умре в неверие, той е загубен завинаги.
Но докато е жив, докато има възмож-
ност да покаже вяра в Господа, неговото
положение не е безнадеждно.
Отстъплението не трябва да се смес-
ва и с отдръпването. Един истински вяр-
ващ може да се отклони много далеч от
Христос. Неговото общение с Бога
може да бъде силно нарушено заради гре-
ха. Той дори може да стигне до положе-
ние, когато вече не личи, че е христия-
нин. Но такъв човек може отново да се
върне и да възстанови напълно общение-
то си с Бога, като изповяда и се откаже
от своя грях (1 Йоан. 1:9).
Отстъплението не е същото като
непростимия грях, за който се говори в
Евангелията. Там става въпрос за при-
писване на чудесата на Господ Исус на
княза на демоните. Чудесата на Господ
Исус действително са били извършени в
силата на Светия Дух. Приписването им
на дявола е равнозначно на богохулство
срещу Светия Дух. Това е, като да се
каже, че Светият Дух е дяволът. Исус
казва, че такъв един грях никога не може
да бъде простен нито в този век, нито
В бъдещия (Марко 3:22—30). Отстъпле-
нието прилича на богохулството срещу
Светия Дух по това, че и то е вечен грях,
но приликата свършва дотук.
Аз смятам, че отстъплението е също-
то като греха, който води към смърт-
та, споменат в 1 Йоан. 5:166. Йоан пише
за хора, които наричат себе си вярващи
и които участват в дейностите на мес-
тните църкви. След известно време оба-
че те приемат лъжливите учения на
гностиците и напускат християнското
събрание. Това съзнателно напускане по-
казва, че те никога не са били наистина
новородени (1 Йоан. 2:19). Чрез откри-
тото отричане на истината, че Исус е
Христос (1 Йоан. 2:22), те извършват

греха, който води към смъртта, и зато-
ва е безполезно да се молим за тяхното
възстановяване (1 Йоан. 5:166).
Четейки пасажи като този в Евреи 6
и други подобни, някои ревностни хрис-
тияни изпитват сериозно безпокойство.
Сатана използва тези стихове с нароч-
ната цел да обезпокои вярващите, кои-
то имат физически, душевни или емоци-
онални проблеми. Те изпитват страх, че
са отпаднали от Христос и че нямат ни-
каква надежда за възстановяване. Безпо-
коят се, че са преминали отвъд точката
на изкуплението, фактът, че те изобщо
се безпокоят за това, е достатъчно се-
риозно доказателство, че тези хора не са
отстъпници! Отстъпникът никога не
изпитва такова безпокойство, той без-
срамно отхвърля Христос.
Ако грехът на отстъплението не
може да бъде извършен от вярващи, от
кои хора тогава може да бъде извършен
днес? Може да бъде извършен например
от някой млад човек, който изповяда
вяра в Христос и за известно време дава
вид, че се развива много добре, след кое-
то нещо се случва В неговия живот и той
се отказва от християнството. Може
би той става обект на жестоко преслед-
ване или изпада в някой тежък неморален
грях, или постъпва В университет и се
повлиява от антихристиянските аргу-
менти на своите преподаватели атеис-
ти. И независимо че знае цялата истина,
той съзнателно се отвръща от нея. На-
пълно отхвърля Христос и злобно по-
тъпква всяка една от основните докт-
рини на християнската вяра. Библията
казва, че за такъв човек е невъзможно да
бъде доведен отново до покаяние, а опи-
тът показва, че това е точно така.
Знаем много хора, които са отстъпили
от Христос, но не знаем нито един, кой-
то се е върнал обратно към Него.
С наближаването на края на тази епо-
ха можем да очакваме една мощна вълна
от надигащо се отстъпление (2 Сол. 2:3;
1 Тим. 4:1). Ето защо предупреждението

409

Eßpeu 6

срещу отпадането придобива Все по-го-
ляма актуалност с Всеки изминат ден.
6:7 За да ил1острира по-ясно състояни-
ето както на истинския ВярВащ (7 cm.),
така и на отстъпника (8 cm.), сега аВто-
рът се обръща към естествения свят. И
В gßeme илкзстрации cmaßa Въпрос за чо-
Век, свързан със земята. Привилегиите,
изброени В 4 и 5 cm., тук се сравняват с
напоителен дъЖд. Полезната трева го-
вори за окончателния отговор на чоВе-
ка на получените привилегии, което на
свой ред показва дали земята е благосло-
вена или проклета.
Истинският вярващ е като земята,
която се напоява от дъЖда, раЖда по-
лезни растения и е благословена от Бога.
6:8 Отстъпникът е като земята, ко-
ято също се напоява, но не раЖда нищо
полезно освен тръни и репеи, които са
плодовете на греха. Тя получава всичко,
което й е необходимо, но никога не раЖ-
да полезни растения. Такава земя е на-
пълно безполезна. Тя Вече е осъдена. Ней-
ната съдба е да бъде изгорена.
6:9 В 9 и 10 cm. има два сериозни приз-
нака, които показват, че отстъпници-
те, описани В предходните стихове, са
невярващи. ПърВият е рязката промяна
на местоименията. При описанието на
отстъпниците аВторът използВа мес-
тоимението „тези" и глаголи В 3 л. мн. ч.
Сега, когато се обръща към истинските
ВярВащи, той използВа местоимението
„Вас" и глаголи Във 2 л. мн. ч.
Вторият признак е дори по-яВен от
пърВия. ГоВорейки на Вярващи, аВторът
казва: „Обаче... надяваме се от вас, въз-
любени, за нещо по-добро, нещо, което
води към спасението."* Това, което се
подразбира от този текст, е, че неща-
та, които са описани В пасаЖа от 4 до 6
cm., не придруЖаВат спасението.
* Текстът на НПБКДЖ гласи: "Но относно
Вас, Възлкюени, ние сме убедени за нещо по-
добро, да, за неща, които придруЖават спа-
сението."'

6:10 Две от нещата, които придруЖа-
Ват спасението, се изявяват ясно в Жи-
вота на светиите — извършеното дело
и показаната л1обов. Тяхната вяра се
изявява в Живот на добри дела, като ос-
Вен това те носят и белега на истинско-
то християнство — действена л!обо8
към хората от домочадието на вярата.
Вярващите не престават да слуЖат на
Господния народ заради Него.
6:11 Следващите два стиха изглеЖдат
адресирани към различна група от хора и
по-точно към онези вярващи, в които aß-
торът не е сигурен. Това са такива вяр-
ващи, които показват склонност да се
Върнат обратно към кздеизма.
Най-напред аВторът им поЖелаВа да
имат същото усърдие „за пълна увере-
ност 6 надеЖдата докрай", което по-
казват истинските вярващи. Той им Же-
лае да продълЖават упорито да Живеят
за Христос до пълното осъщестВяВане
и на последната надеЖда на християни-
на в небето. ТакъВ един ЖиВот е доказа-
телство за истинност.
6:12 Те не трябва да бъдат лениви, не
трябва да позволяват на краката си да
се влачат и на духовете си да се отпус-
кат. Трябва да се борят, като подраЖ-
Ват на Всички истински вярващи, които
чрез вяра и търпение наследяват обе-
щанията.
6:13 Заключителният пасаЖ на 6 гл. е
свързан с увещанието в 12 cm., което
подтиква светиите да устояват с уве-
реност и търпение. За насърчение на вяр-
ващите е даден примерът с Авраам и се
потвърЖдава сигурността на надеЖда-
та на вярващия.
В известен смисъл вярващият моЖе да
изглеЖда като чоВек В неизгодно полоЖе-
ние. Той моЖе да е дал Всичко за Христос
и да няма нищо материално, което да по-
каЖе В замяна на moßa. На него Всичко
Все още му предстои. Как тогава би мо-
гъл да бъде сигурен, че негоВата надеЖда
не е напразна?
ОтгоВорът се намира В БоЖието обе-
щание към Авраам, което съдърЖа В за-

410

Eßpeu 6

чатъчен Bug Всичко, което Той по-късно
ще gage В Лицето на Христос. Когато е
направил moßa обещание, Бог се е заклел
6 Себе Си, тъй като не е имало никой по-
голям, 8 когото да се закълне.
6:14 Обещанието моЖе да се прочете
В Битие 22:16,17: „В Себе Си се заклевам,
казВа Господ, че... ще те благословя
премного и ще умноЖа и преумноЖа по-
томството ти..." Бог се е заклел В Себе
Си, че ще изпълни това обещание, което
означава, че изпълнението му е сигурно.
6:15 АВраам е поВярВал В Бога и, като
е устоял с дълготърпение, е получил обе-
щаното. Всъщност АВраам не е рискувал
нищо, когато е повярвал в Бога. БоЖие-
то слово е най-сигурното нещо във все-
лената. Изпълнението на всяко БоЖие
обещание е толкова сигурно, колкото
като че ли Вече е станало.
6:16 В обикновения Живот хората се
кълнат 6 някого, който е по-голям от
самите тях. Когато застават пред съда
например, те обещават, че ще каЖат ис-
тината и само истината, като най-нак-
рая добаВят: „...затова помогни ми,
БоЖе." Те се обръщат към Бога, за да
потвърди, че това, което ще каЖат, ще
бъде истина.
Когато хората се заклеват, за да пот-
върдят дадено обещание, това обикнове-
но приклк>чва Всички cnopoße. ЗаклеВане-
то означава, че обещанието ще бъде спа-
зено.
6:17 Бог иска Неговият вярващ народ
да бъде абсолкзтно сигурен, че това, ко-
ето Той е обещал, ще се сбъдне. Всъщ-
ност Неговото обещание е достатъчно
сигурна гаранция само по себе си, но Той
Желае да покаЖе това още по-пълно. За-
това Той добавя към обещанието и една
клетва.
„Наследниците на обещанието" са
всички онези, които са деца на верния Ав-
раам чрез вяра. Обещанието, за което
става въпрос тук, е обещанието за веч-
но спасение на всички, които вярват в
Него. Когато Бог е обещал на Авраам по-
томстВо, това обещание е намерило

своето пълно и окончателно изпълнение
в Христос и Всичките благословения, ко-
ито произтичат от съединението на
вярващите с Христос, се вклЬчват в
това обещание.
6:18 Сега вярващият има две „неизме-
ними неща", на които да се опре — БоЖи-
ето слово и БоЖията клетва. Не е въз-
моЖно да си представим нещо по-сигур-
но и по-надеЖдно от тези две неизмени-
ми неща8. Бог обещава да спаси всички,
които вярват в Христос, след което
потвърждава това обещание с клетва.
Изводът е неизбеЖен: вярващият е оси-
гурен завинаги.
В останалите стихове до края на гла-
вата авторът използва четири литера-
турни образа, за да илЬстрира по-наг-
ледно сигурността на християнската
надеЖда: (1) образа на един прибеЖищен
град, (2) образа на една котва, (3) образа
на предтечата или предвестника и (4)
образа на Първосвещеника.
Най-напред истинските вярващи са
представени като хора, които бягат от
осъдения свят и търсят прибеЖище в
небесния град. За да ги насърчи в това
бягство, Бог им дава една неувяхваща на-
деЖда, която се основава на Неговото
слово и на Неговата клетва.
6:19 Сред бурите и изпитанията на Жи-
вота тази надеЖда слуЖи като котва
за душата. Знанието, че нашето просла-
вяне е толкова сигурно, колкото като че
ли вече е станало, ни пази от навлизане
сред бурните вълни на съмнението и от-
чаянието.
Тази котва не е хвърлена В плаващите
пясъци на този свят, а е забита в небес-
ното светилище. И тъй като тази кот-
ва е нашата надеЖда, тя е напълно си-
гурна заради самото БоЖие Присъствие
зад завесата. Колкото е сигурно, че кот-
вата е там, толкова е сигурно, че и ние
ще бъдем там.
6:20 Исус е Влязъл Във вътрешното
светилище и като наш предтеча или
предшественик. Неговото присъствие
там гарантира окончателното влизане

411

Eßpeu 6, 7

на Всички, които Му принадлежат. Няма
да бъде преувеличено, ако каЖем, че и
най-простият Вярващ на земята моЖе
да бъде толкова сигурен, че ще бъде В не-
бето, колкото и светиите, които Вече
са там.
Д. Андерсън-Бери казва следното:
„Думата, преведена като „предтеча",
не се среща никъде другаде в Новия Завет.
Тя изразява една идея, която не е харак-
терна за левитската система, тъй като
първосвещеникът е влизал в пресвятото
място само като представител. Той е
влизал там, където никой не е могъл да
го последва. Но нашият Предшественик
е сигурен залог, че тал1, където е Той, ще
бъдем и ние. Като Предшественик Той (1)
е оповестил нашето бъдещо отиване
там; (2) станал е ПритеЖател на небес-
ните слави заради нас и (3) отишъл е, за
да MOike да посрещне Своите хора, кога-
то те дойдат, и за да лгоЖе да ги предс-
тави пред Величието В небесата. "9
Четвъртият образ е този на Първос-
вещеника. Нашият Господ е станал
Първосвещеник ßoßeku според Мелхисе-
дековия чин. Неговото Вечно свещенст-
Во гарантира нашето вечно запазване.
Също колкото е сигурно нашето прими-
рение с Бога чрез Неговата смърт, също
толкова е сигурно и нашето спасение
чрез Неговия Живот като наш Свещеник
от дясната страна на Бога (Римл. 5:10).
Това споменаване на Исус като Пър-
восвещеник според Мелхиседековия чин
ни напомня за прекъсването на тази
тема в 5:10, където авторът прави от-
клонение, в което се обръща към своите
читатели с едно сериозно предупреЖде-
ние за опасността от отстъпление.
Сега той отново е готов да започне раз-
глеЖдането на темата за превъзходст-
вото на първосВещенстВото на Хрис-
тос пред пърВосбещенството на Аарон.
Той много умело се Връща към глаВния
поток на аргумента.
7:1 Мелхиседек е един загадъчен образ,
който се появява на сцената на човешка-
та история съвсем за кратко (Бит.

14:18—20), след което веднага изчезва.
Векове по-късно неговото име се споме-
нава от Давид (Пс. 110:4). По-нататък,
след изминаването на още векове, то се
появява отново тук, В Посланието към
евреите. Едно е ясно: Бог подреЖда под-
робностите от неговия Живот така, че
той да бъде един превъзходен преобраз
на нашия Господ Исус Христос.
Тези първи стихове на 7 гл. съдърЖат
няколко исторически факти за него, ко-
ито ни напомнят, че В личността си
Мелхиседек е съчетавал функциите на
цар и на свещеник. Той е бил цар на Са-
лим (наречен по-късно Ерусалим) и све-
щеник на Всевишния Бог. Бил е полити-
чески и духовен водач на своя народ. Това,
разбира се, е и БоЖият идеал — да няма
разделение меЖду светско и свещено. Ко-
гато царува един грешен човек, разделе-
нието меЖду дърЖава и църква е нещо
абсолкотно необходимо. Съединението
меЖду двете ще стане ВъзмоЖно единс-
твено когато Христос дойде, за да цару-
ва в правда (Ис. 32:1,17).
Мелхиседек е срещнал Авраам, когато
последният се е връщал от победа на
бойното поле, и го е благословил. Значе-
нието на moßa действие остава скрито
за нас до 7 стих. Ако ние имахме само
текста на Старозаветното Писание,
никога нямаше да моЖем да разберем
дълбокото значение на тези на пръв пог-
лед незначителни подробности.
7:2 Авраам е отделил една десета
част от бойните трофеи, за да ги даде
на този тайнствен цар свещеник. И от-
ново трябва да чакаме до 4,6 и 8—10 cm.,
за да научим какво е истинското значе-
ние на АВраамоВия десятък.
В Писанието името на човека показва
какъв е той. За името на Мелхиседек и
негоВата титла научаваме следното:
името означава „цар на правда", а тит-
лата („салимски цар") означава „цар на
мир".
Фактът, че тук най-напред се споме-
нава правдата, а след тоВа мирът, не е

412

Eßpeu 7

без значение. Не моЖе да има мир, ако
първо няма npaßga.
Toßa се вижда съвсем ясно В делото на
Христос. На кръста „милост и Вяр-
ност... се срещнаха, npaßga и мир... се це-
лунаха" (Пс. 85:10). Тъй като Спасите-
лят е отгоВорил на Всички спраВедлиВи
изисквания на Бога по отношение на на-
шите грехоВе, ние можем да имаме мир
с Бога.
7:3 Загадката, свързана с Мелхиседек,
се задълбочава, когато Видим, че той е
бил „без баща, без майка, без родословие,
без начало на дни, или край на живот".
Ако извадим тези твърдения от контек-
ста, ще трябВа да заклкочим, той е бил
или посетител от небето, или пришълец
от друга планета, или някакво специално
Божие творение.
Но клкочът към значението на тези
думи се крие именно В разглеждането им
в контекста. Темата на целия този па-
саж е свещенството. В него авторът
прави сравнение между Мелхиседеково-
то и Аароновото свещенство. За да има
npaßo да бъде свещеник според Аароно-
Вия чин, човек трябва да бъде роден в
племето на ЛеВи, ß семейството на
Аарон. Родословието е решаващ фактор.
Освен това неговото npaßo на служение
започва с раждането и свършва със
смъртта.
СвещенстВото на Мелхиседек е съВ-
сем различно. Той не наследява свещенс-
твото, като се ражда ß свещеническо се-
мейство. Бог просто го избира и го опре-
деля за свещеник. По отношение на све-
щенството на Мелхиседек няма никакви
данни за неговата баща или майка, или
родословие. В неговия случай това няма
значение. По отношение на личния му
Живот не се споменава нищо за раждане
или смърт, което означава, че неговото
свещенстВо Все още продължава.
От всичко това не трябва да се прави
заклкзчение, че Мелхиседек не е имал ни-
какви родители, че никога не е бил раж-
дан и че никога не е умирал. Това не е
така. Идеята тук е. че що се отнася до

неговото свещенство, няма никакви дан-
ни за тази Важна статистика, тъй като
неговото служение като свещеник не е
било зависимо от нея.
Той не е бил Божият Син, както някои
смятат погрешно, но е бил „оприличен
на БоЖия Син" В смисъл, че неговото
свещенство е продължило без прекъс-
ване.
Авторът вече е на път да покаже, че
Мелхиседековото свещенство е по-вис-
ше от Аароновото. Като доказателст-
во той използва три аргумента: аргу-
мента с десятъка и благословенията, ар-
гумента с промяната, настъпила при за-
местването на АароноВото свещенст-
во, и аргумента с вечността на свещен-
ството на Мелхиседек.
7:4 Пасажът от 4 до 10 cm. съдържа
първия аргумент. Той започва с едно не-
обикновено възклицание, В което авто-
рът моли читателите да помислят за
величието на Мелхиседек. На него дори
и патриархът Авраам е дал десятък от
най-добрата плячка. И тъй като Авра-
ам е бил една от най-ярките звезди на ев-
рейското небе, от това следва, че Мел-
хиседек е бил звезда от още по-голяма ве-
личина.
7:5 Що се отнася до левитските све-
щеници, те са получавали право по зако-
на да събират десятъци от cßoume ев-
рейски събратя. И свещениците, и наро-
дът са водели произхода си от Абраам,
бащата на верните.
7:6 Но когато Мелхиседек е получил
десятък от Абраам, това е било едно
необикновено и нетрадиционно дейст-
вие. АВраам, призован да бъде баща на на-
рода, от който е щял да дойде Месията,
е показал почит към един, който не е бил
свързан с избрания народ. Свещенство-
то на Мелхиседек е надхвърляло всякак-
ви национални граници.
Друг важен момент е фактът, че Мел-
хеседек е благословил Авраам. Той е ка-
зал: „Благословен да бъде Авраам от
Всевишния Бог, Създател на небето и на
земята" (Бит. 14:19,20).

413

Eßpeu 7

7:7 Когато един човек благославя друг
чоВек, обикновено no-Висшият благосла-
вя no-нисшия. Това не означава, че вто-
рият е по-нисш В личностно или морално
отношение, а просто че е по-нисш по по-
лоЖение.
Когато четем тези аргументи, чието
основание се намира В СЗ, добре е да се
опитаме да си представим реакцията на
еврейските читатели. Те Винаги са почи-
тали АВраам като един от техните най-
Велики национални герои, и то с пълно
право. Тук обаче те научават, че Авраам
е признал един „нееврейски" свещеник за
по-висш от себе си. Помислете само!
Това събитие е стояло записано В тяхна-
та Библия, а те изобщо не са го забеля-
зали!
7:8 В Аароновото свещенстВо десятъ-
ците са били получавани от смъртни
хора. Това е налагало и непрекъсната
смяна на свещениците — всеки е слуЖел
на своето собствено поколение, след ко-
ето е умирал. Що се отнася до Мелхисе-
дековото свещенство, не се споменава
нищо за неговата смърт. Следователно
той е представител на едно свещенст-
во, което е уникално по това, че е Вечно.
7:9 МоЖе да се каЖе, че когато е полу-
чил десятък от Авраам, Мелхиседек Все
едно го е получил от Левий. И тъй като
Левий е бил главата на свещеническото
племе, това означава, че Аароновото
свещенство е дало десятък на Мелхисе-
дек, признавайки по този начин неговото
превъзходство.
7:10 Защо моЖе да се каЖе, че Левий е
дал десятък на Мелхиседек? Нали имен-
но Авраам е този, който е дал десятъка?
Авраам е бил прадядо на ЛеВий. И макар
че Левий все още не е бил роден, той е бил
8 чреслата на АВраам, тоест бил е пре-
допределен да се роди от патриарха. Ко-
гато е дал десятъка на Мелхиседек, АВ-
раам всъщност е действал като предс-
тавител на всички свои потомци. По
този начин както ЛеВий, така и сВещен-
cmßomo, което е произлязло от него, са

Втори по чин след Мелхиседек и негоВо-
то свещенстВо.
7:11 В пасаЖа от 11 до 20 cm. намира-
ме Втория аргумент, който показва, че
Мелхиседековото свещенство е по-вис-
ше от АароноВото. Според този аргу-
мент 8 сВещенството е настъпила про-
мяна. Свещенството на Христос е за-
местило свещенстВото на Левий. Това
нямаше да бъде необходимо, ако второ-
то беше постигнало целта си напълно и
окончателно.
Ясно е, че съвършенството не е било
постиЖимо чрез лебитското сВещенст-
Во. Чрез него греховете никога не са мог-
ли да бъдат отмахнати и поклонниците
никога не са получавали успокоение на съ-
вестта. СвещенстВото, организирано
по закона на Мойсей, не е било оконча-
телно.
То е заместено от друг вид свещенст-
Во — това на съвършения Свещеник, ко-
ето не е според Аароновия чин, а според
Мелхиседековия чин.
7:12 фактът, че сбещенството е про-
менено, налага извода, че цялостната за-
конова структура, на която то е било
основано, също е променена. Това е едно
изклкзчително ВаЖно съобщение! Подоб-
но на биеща камбана то известява изли-
зането на стария ред и приветства вли-
зането на новия. Ние вече не сме под за-
кон.
7:13 Това, че има промяна В закона,
cmaßa явно от факта, че Господ Исус
принадлежи на едно племе, което според
леВитския закон не е имало праВо да из-
пълня Ва свещенически функции.
7:14 Нашият Господ произлиза от
Юдовото племе. МойсееВият закон ни-
кога не е давал праВо на хора от това
племе да стават свещеници. Но Исус е
Свещеник. Как е станало ВъзмоЖно
moßa? Toßa е станало ВъзмоЖно благода-
рение на промяната на закона.
7:15 Авторът има още доказателства
за това, че в закона е настъпила драс-
тична промяна. По подобие на Мелхисе-
дек се е издигнал друг свещеник, чието

414

Eßpeu 7

npaßo на слуЖение е много по-различно
om moßa на Ааронобите синове.
7:16 JIeßumckume свещеници са получа-
вали право да слуЖат като свещеници,
ако са отговаряли на изискванията на за-
кона по отношение на техния произход.
Те е трябвало да бъдат родени в Левие-
вото племе и в Аароновото семейство.
Но кое е онова, което дава право на
Господ Исус да бъде Свещеник като
Мелхиседек по силата на един вечен Жи-
вот? Това не е Неговото родословие, а
Неговата лична, вътрешна власт, фак-
тът, че Той Живее завинаги.
7:17 Потвърждение на това право са и
думите на Давид в Псалм 110:4, които
сочат към свещенството на Месията:
„Ти си свещеник до века според чина
Мелхиседеков." Тук ударението пада
върху израза „до бека". Неговото све-
щенство никога няма да престане, защо-
то Неговият Живот няма да има край.
7:18 Законът, който постановява
Аароновото свещенство, е унищоЖен
поради своята слабост и безполезност.
Той е отменен от пришествието на
Христос.
В какъв точно смисъл законът е бил
слаб и безполезен? Нали е бил даден от
Самия Бог? МоЖе ли Бог да даде нещо,
което е слабо и безполезно? Отговорът
е, че в БоЖиите намерения този закон
никога не е бил окончателният закон на
свещенството. Той е бил само един под-
готвителен закон, действащ само до ид-
ването на съвършеното БоЖие свещенс-
тво. Бил е само един непълен и временен
образ на нещо, което е съвършено и
вечно.
7:19 Законът е бил слаб и безполезен в
смисъл, че „не е усъвършенствал нищо".
Хората никога не са моЖели да влязат в
БоЖието присъствие в Пресвятото
място. Това налоЖено разстояние меЖ-
ду Бога и човека е напомняло непрекъсна-
то, че въпросът с греха не е бил решен
веднъЖ завинаги.
Сега обаче е въведена една по-добра
надегкда, чрез която ние се приблшкава-

ме при Бога. По-добрата надеЖда е Са-
мият Господ Исус. Онези, за които Той
е единствената надеЖда, имат съвър-
шен достъп при Бога по всяко време.
7:20 Освен това има промяна не само
в реда и в закона на свещенството, но —
както ще видим сега — и в начина на въ-
веЖдане в слуЖение. Центърът на раз-
съЖденията тук е използването на Бо-
Жието заклеване във връзка със свещен-
ството на Христос. Заклеването тук
означава въвеЖдането на нещо, което е
неизменяемо и вечно. Рейнзбъри казва
следното: „Няма по-голямо нещо от зак-
леването на Всемогъщия Бог, което да
гарантира така пълно ефикасността и
вечността на свещенството на нашия
благословен Господ Исус."10
7:21 Аароновите свещеници са встъп-
вали в слуЖение без заклеване. Това озна-
чава, че тяхното свещенство е било за-
мислено като временно, а не като пос-
тоянно.
Но когато Бог е определил Христос
като свещеник, Той се е обърнал към
Него със заклеване. Словесния израз на
това заклеване намираме в Псалм 110:4:
„Господ се закле (и не ще се разкае),
като каза: Ти си свещеник до века спо-
ред чина Мелхиседеков." Хендерсън каз-
ва така:
„ Успоредно с назна чението на Христос
Бог поставя вечните истини на Неговия
престол и неизменните атрибути на Не-
говата природа. Ако те могат да се про-
менят, то и новото свещенство маЖе да
се промени. В противен случай то е неиз-
меняемо."11
7:22 От това следва, че Исус е поръчи-
тел на по-добър завет. Аароновото све-
щенство е част от Стария Завет. Све-
щенството на Христос е свързано с Но-
вия Завет. Заветът и свещенството
вървят ръка за ръка—те или стоят, или
падат заедно.
Новият завет е един договор без усло-
вия, по благодат, който Бог ще направи
с Израилевия и Юдовия дом, когато Гос-
под Исус установи царството Си на зе-

415

Eßpeu 7, 8

мята (Ер. 31:33, 34). ВярВащите днес се
наслаЖдаВат на някои от благословени-
ята на НоВия ЗаВет, но неговото цялос-
тно изпълнение няма да дойде, преди Из-
раел да бъде Възстановен и освободен В
национален мащаб.
7:23 Сега идваме до третия и последен
аргумент В подкрепа на превъзходство-
то на Мелхиседековото свещенство.
Свещениците на Израел са били много
на брой. Казва се, че в историята на този
народ е имало осемедесет и четири пър-
восвещеници и, разбира се, много повече
нисши свещеници. Смъртта на изпълня-
ващите тези длъЖности е налагала неп-
рекъсната смяна на свещенослуЖители-
те. СлуЖението е страдало от тези не-
избеЖни промени.
7:24 В случая със свещенството на
Христос такива промени не се налагат,
тъй като Той Живее вечно. Неговото
свещенство никога не преминава Върху
другиго и неговата дейстВеност никога
не отслабва. То е неизменяемо и непре-
ходно.
7:25 И понеЖе Живее вечно, Христос
също така могке съвършено да спасява
онези, които идват при Бога чрез Него.
Като цяло изследователите смятат, че
тези думи се отнасят до делото на
Христос за спасяването на грешниците
от наказанието на греха, но всъщност
тук авторът говори за делото на Хрис-
тос за спасяването на светиите от
Властта на греха. Ударението пада не
толкова върху Неговата дейност като
Спасител, колкото като ПървосВеще-
ник. Не съществува никаква опасност за
загубване на някои от Вярващите. Тяхна-
та вечна сигурност е гарантирана от
Неговото непрекъснато ходатайство
за тях. Христос също така моЖе да ги
спасява Вечно, защото Неговото насто-
ящо слуЖение от дясната страна на
Бога никога не моЖе да бъде прекъснато
от смърт.
7:26 СвещенстВото на Христос е по-
Висше от това на Аарон и поради Него-
вото лично превъзходство. Христос е

свят в стоенето Си пред Бога и е неви-
нен в отношенията Си с човеците. Той е
непорочен в личния Си характер; отде-
лен е от грешниците в Своя Живот от-
дясно на Бога; и е възвисен no-горе от не-
бесата в настоящото Си и вечното Си
величие. На нас ни трябва точно такъв
Първосвещеник.
7:27 За разлика от Левитските свеще-
ници нашият ПърВосвещеник няма нуЖ-
да да принася Жертви всеки ден, тъй
като Той е направил това веднъЖ зави-
наги. Той няма нуЖда да принася Жерт-
ви за Своите Собствени грехове, тъй
като е абсолЬтно безгрешен. И трети-
ят удивителен факт, по който Той се
различава от предишните свещеници, е,
че Той е принесъл Себе Си за греховете
на хората. Свещеникът е дал Самия Себе
Си като Жертва. Благодатта на Исус—
колко прекрасна и несравнима е тя!
7:28 Законът поставя за първосвеще-
ници несъвършени човеци—слаби и пъл-
ни с недостатъци. Те са само ритуално
свети.
БоЖията клетва, дадена след закона,
поставя като Първосвещеник Сина,
Който е усъвършенстван завинаги.
Тази клетва е спомената във 21 cm. на
тази глава и е цитирана като част от
Псалм 110:4.
Текстът, който току-що обсъдихме,
съдърЖа изключително ваЖни моменти.
Той ни казва, че човешкото свещенство
е заместено от едно боЖествено и веч-
но свещенство. Колко глупаво от стра-
на на хората да си изграЖдат свещени-
чески системи по модела на СЗ и да си
присвояват функциите на нашия велик
Първосвещеник!
Б. Превъзходството на слуЖението
на Христос пред слуЖението на
Аарон (8 гл.)
8:1 Следващите стихове ни показват, че
слуЖението на Христос е no-висше от
слуЖението на Аарон, тъй като Той е
слуЖител в едно по-добро светилище

416

Eßpeu 8

(1—5 cm.) u на един no-добър заВет (7—
13 cm.).
На moßa място авторът стига до
главното В своя аргумент: Той не праВи
обобщение на moßa, което е казал, а зая-
ВяВа главната теза, която е и целта на
moßa Послание.
„Ние имаме такъв Първосвещеник..."
Забележете победоносния тон, с който
са изречени тези думи — „Ние имаме..."
ТоВа е и отговорът на предизвикателс-
твото на онези кздеи, които са се обръ-
щали към ранните християни с думите:
„Ние имаме скинията, имаме свещенст-
вото, имаме приносите, имаме ритуали-
те, имаме храма, имаме красивите све-
щенически облекла..." На тях Вярващите
могат Вече уверено да отговорят: „Да,
Вие имате сенките, но ние имаме само-
то изпълнение. Вие имате ритуалите, но
ние имаме Христос. Вие имате образи-
те, но ние имаме Личността. И освен
всичко това нашият Първосвещеник е
седнал отдясно на престола на Величи-
ето в небесата. Нито един друг първос-
Вещеник не е седял на това място като
признание за свършена работа и нито
един друг първосвещеник не е имал тако-
ва положение на почит и Власт."
8:2 Нашият ПърВосВещеник слуЖи на
човеците В светилището на небето. То
е истинската скиния, на която земната
скиния е само едно копие или образ. Ис-
тинската скиния е поставена от Гос-
пода, а не от човек, както земната ски-
ния.
8:3 И тъй като една от основните
функции на първосвещеника е да прина-
ся и дарове, и Жсртби, очевидно нашият
Първосвещеник трябва също да прави
това.
Даровете са събирателен термин,
който Вкл1очва Всички Видове приноси,
давани пред Бога. Жертвите са дарове,
които вклкмват убиването на Животно.
КакВо принася Христос? За отговора на
този Въпрос трябва да чакаме до 9 глава.
8:4 Този стих прескача въпроса за
това, което Христос принася, и просто

ни напомня, че на земята Той дори не е
имал право да бъде свещеник, който при-
нася дарове в скинията или храма. На-
шият Господ е бил роден В ЮдоВото пле-
ме, а не 8 Левиевото племе и в Аароново-
то семейство. Поради тази причина Той
не е имал право да слуЖи В земното све-
тилище. Когато в Евангелията четем,
че Исус е Влязъл в храма (Лука 19:45), ние
разбираме, че Той е бил само В дВора око-
ло него, а не В Святото или в Пресвято-
то място.
Това, разбира се, поставя Въпроса дали,
когато е бил на земята, Христос е изпъл-
нявал някакви първосВещенически функ-
ции, или е започнал Своята свещеничес-
ка работа едва след като се е Възнесъл?
Смисълът на 4 cm. е, че на земята Той не
е имал право да бъде Левитски свещеник
и не е могъл да слуЖи в храма в Ерусалим.
ТоВа обаче не означава, че Той не е могъл
да изпълнява функциите шМелхиседекс-
ки свещеник В края на краищата Негова-
та молитва в Йоан 17 е първосВещени-
ческа молитва и принасянето Му на Са-
мия Себе Си като единствена съвърше-
на Жертва на Голгота е определено све-
щенически акт (вЖ. 2:17).
8:5 Земната скиния е била само едно
точно копие на небесното светилище.
Нейното устройство е представяло на-
чина, по който БоЖият заветен народ е
моЖел да се приблиЖи при Бога в покло-
нение. Най-напред е била Вратата на
външния двор, след нея — олтара за все-
изгарянията, и най-накрая — умивални-
кът. След това свещениците са влизали
в Святото място, а първосвещеникът
— в Пресвятото място, където Бог е
изявявал Себе Си.
В БоЖиите намерения скинията нико-
га не била окончателното светилище. Тя
е била само един „образ и сянка" на не-
бесното светилище. Когато Бог е призо-
вал Мойсей да отиде на Синайската пла-
нина и му е казал да построи скинията,
Той му е дал един определен образец, кой-
то Мойсей е трябвало да следва. Този об-

417

Eßpeu8

разец е бил образ на една no-Висша, небес-
на духобна реалност.
Защо авторът поставя такова голя-
мо ударение върху този факт? Защото
той иска да Внуши на онези свои читате-
ли, които биха били изкушени да се вър-
нат назад към к»деизма, че те биха оста-
вили същността заради сянката, когато
би трябвало да направят точно обрат-
ното — да вървят от сянката към същ-
ността.
5 cm. ни казва съвсем ясно, че староза-
ветните институции са били само обра-
зи на небесните реалности. Ето защо
той слуЖи като основание на учението
за типологията, когато то се извършва
В съгласие с Писанието и без излишно
фантазиране.
8:6 Този стих образува един преход
меЖду темата за no-висшето светили-
ще и обсъждането на по-добрия завет.
Най-напред авторът ни предлага едно
сравнение. СлуЖението на Христос е по-
превъзходно от слуЖението на Аароно-
вите свещеници, така както заветът,
на който Той е Посредник, е по-превъзхо-
ден от стария завет.
След това той ни дава и една причина:
заветът е по-добър, защото е Влязъл в
сила въз основа на по-добри обещания.
СлуЖението на Христос е безкрайно
по-добро. Той е принесъл Самия Себе Си,
а не Животно. Пролял е Своята Собст-
вена кръв, а не кръвта на овни и на коз-
ли. Отмахнал е напълно греховете, а не
ги е само покрил. Дал е на вярващите съ-
вършено чиста съвест, а не само еЖегод-
но напомняне за греховете. Открил е
пътя, по който моЖем да влезем в само-
то БоЖие присъствие, а не само място-
то, където моЖем да стоим на разсто-
яние от него.
Христос е също така Посредник на
един по-добър завет. Като Посредник
той застава меЖду Бога и човека, за да
прехвърли пропастта на отчуЖдението.
Грифит Томас ни предлага следното
сравнение:

„Този завет е по-добър, защото е абсо-
лЬтен, а не условен, духовен, а не плътс-
ки, вечен, а не временен, всеобщ, а не наци-
онален, вътрешен, а не външен. "п
Този завет е по-превъзходен, защото
е основан на по-превъзходни обещания.
Заветът на закона обещава благослове-
ние за послушание и заплашва със смърт
при непослушание. Той изисква правда,
без да дава сила за Живот на правда.
Новият завет е безусловен договор по
благодат. Той вменява правда там, къ-
дето изобщо няма такава. Учи хората
да Живеят праведно, като им дава сила
да правят това, и ги възнаграЖдава, ко-
гато го правят.
8:7 Онзи първи завет не е бил съвър-
шен, тоест той не е успял да постигне
идеалното взаимоотношение меЖду чо-
века и Бога. Той никога не е бил и замис-
лен като окончателен завет, а само е
подготвял идването на Христос, фак-
тът, че по-късно се говори за втори за-
вет, показва, че първият не е бил съвър-
шен.
8:8 Всъщност проблемът не е в самия
първи заВет: „...законът е сВят и запо-
ведта свята, праведна и добра" (Римл.
7:12). Проблемът е в хората, на които
той е бил даден: лошата суровина, с коя-
то законът е трябвало да работи. Точ-
но това се казва и тук: „А напротив, ко-
гато порицава израилтяиите, казва..."
Той порицава не завета, а Своя заветен
народ. Първият завет се е основавал на
обещанието на човека да се подчинява на
Бога (Изх. 19:8; 24:7), поради което не му
е било съдено да издърЖи много дълго.
Новият Завет представлява отначало
докрай изреЖдане на това, което Бог се
задълЖава да направи, в което и се със-
тои неговата сила.
Сега авторът цитира Еремия 31:31 —
34, за да покаЖе, че още В еврейските Пи-
сания Бог е обещал един нов завет. В цен-
търа на целия аргумент стои думата
„нов". Ако старият завет е бил доста-
тъчен и задоволителен, защо е било нео-
бходимо да се ВъвеЖда нов?

418

Eßpeu 8

И ßce пак Бог изрично е обещал да нап-
рави нов завет с Израилевия дом и с
Юдовия дом. Както беше споменато по-
рано, новият завет е свързан главно с
народа на Израел, а не с църквата. Той
ще достигне пълното си осъществяване,
когато Христос се върне отново, за да
управлява над покаялия се и изкупен на-
род. МеЖдувременно на някои от благос-
ловенията на завета се наслаждават
всички вярващи. Така например, когато
подава чашата с вино на Своите учени-
ци, Спасителят казва: „Тая чаша е нови-
ят завет в Моята кръв; това правете за
Мое възпоменание" (1 Кор. 11:25).
Хендерсън ни предлага следния комен-
тар:
„...ние правим разлика меЖду първично-
то тълкуване за Израел и вторичното,
духовно приложение за Църквата днес.
Сега ние се наслаждаваме в силата на
Светия Дух на благословенията на новия
завет, но знаем, че тепърва ще илш по-на-
татъшни и бъдещи изяви за Израел спо-
ред БоЖието обещание. "13
8:9 Бог изрично е обещал, че Новият
Завет няма да бъде като завета, който
Той е направил с тях, когато ги е хванал
за ръка и ги е извел от Египет. Каква ще
бъде разликата? Той не казва точно как-
ва, но моЖе би отговорът се подразбира
от останалата част на стиха: „...защо-
то те не устояха в завета Ми и Аз ги
оставих, казва Господ." Заветът на за-
кона се е провалил, защото се е основа-
вал на условия. Той е изисквал подчинение
от един народ, който не е отговорил с
такова. Правейки Новия Завет един бе-
зусловен завет по благодат, Бог избягва
каквато и да било възмоЖност за провал,
тъй като изпълнението зависи само от
Него, а Той не моЖе да се провали.
Цитатът от Еремия говори за нас-
тъпването на радикална промяна. Думи-
те в староеврейския текст на Еремия
31:32 са: „...въпреки че им бях съпруг..."
Някои ранни преводи на книгата на про-
рок Еремия гласят следното: „...така че
аз ги оставих (или се отвърнах от

тях)..." Светият Дух, Който е вдъхно-
вил думите на Еремия и се е гриЖел за за-
пазването на Библията, е насочил авто-
ра да избере този алтернативен прочит.
8:10 ЗабелеЖете повторението на ду-
мите: „Аз ще..." Старият Завет казва
какво човекът трябва да прави, а Но-
вият му казва какво Бог ще направи.
След като дните на неподчинението на
Израел отминат, Бог ще полоЖи Свои-
те закони в ума им, така че да ги знаят,
и в сърцата им, така че да ги обичат. Те
ще искат да Му се подчиняват, но не по-
ради страх от наказание, а от лкзбов към
Него. Законите вече няма да бъдат напи-
сани на камък, а на плътските плочи на
сърцето.
„Аз ще бъда техен Бог, и те ще бъдат
Мои лк)де." Тези думи говорят за бли-
зост. СЗ казва на човека да стои на раз-
стояние от Бога, докато благодатта му
казва да се приблиЖи при Него. Тя също
така говори за една непрекъсната връз-
ка и безусловна сигурност. Нищо никога
няма да прекъсне тази изкупена чрез
кръвта връзка.
8:11 Новият Завет също така 6клк>ч-
ва всеобщо знание за Господа. По време
на славното царуване на Христос няма
да бъде нуЖно всеки човек да учи своя
съграЖданин или брат да познае Госпо-
да. Всеки ще има вътрешно съзнание за
Него — от най-малкия до най-големия:
„Защото земята ще се изпълни със зна-
ние за Господа както водите покриват
морето" (Ис. 11:9).
8:12 И най-доброто от всичко е, че Но-
вият Завет обещава милост за един неп-
раведен народ и вечно забравяне на него-
вите грехове. Законът е бил непреклонен
и безкомпромисен: „...всяко престъпле-
ние и непокорство получи справедлива
отплата" (Евр. 2:2).
Освен това законът не е могъл да раз-
реши напълно въпроса с греховете. Той е
подсигурил умилостивението на грехове-
те, но не и тяхното отстраняване.
(Староеврейската дума за „умилостиве-
ние" произлиза от глагол, който има зна-

419

Eßpeu 8,9

чението на „покривам".) Жертвите,
принасяни според закона, са очиствали
чоВека само ритуално, праВейки го спосо-
бен да участва В религиозния Живот на
нацията. Но moßa ритуално очистВане е
било само Външно. То не е засягало Вът-
решния Живот на чоВека: то нито го е
умивало морално, нито му е давало чис-
та съвест.
8:13 фактът, че Бог въвеЖда Нов За-
вет, означава, че първият е остарял. И
тъй като това е така, човек не би тряб-
вало дори да си помисли за връщане об-
ратно към закона. И все пак точно това
са се изкушили да направят някои хора,
които наричат себе си вярващи. Авто-
рът ги предупреждава, че заветът на за-
кона е остарял и че вече е въведен един
по-добър завет. Те трябва да съгласуват
своя вървеЖ с БоЖия вървеЖ.
В. Превъзходството на Жертвата на
Христос пред Жертвите на ста-
рия завет (9:1—10:18)
9:1 В 8:3 авторът мимоходом спомена-
ва факта, че всеки първосвещеник тряб-
ва да има нещо да принася. Сега той вече
е готов да обсъди Жертвата на нашия
велик Първосвещеник и да я сравни с Жер-
твите на стария завет. Преди да започ-
не самото обсъЖдане обаче, той прави
кратък преглед на устройството на ски-
нията и наредбите за поклонение.
9:2 Скинията е представлявала едно
съоръЖение, подобно на палатка, в кое-
то Бог е обитавал сред израилтяните в
периода от лагеруването им на Синайс-
ката планина до построяването на хра-
ма. Пространството около скинията се
е наричало външният двор. Той е бил за-
обиколен от ограда, състояща се от
бронзови стълбове, меЖду които са били
опънати завеси. Влизайки в двора на ски-
нията през източната Врата, израилтя-
нинът е идвал при олтара за Всеизгаряне-
то, където са били заколвани и изгаряни
Жертвените Животни. След това е оти-
вал при умивалника, изработен от бронз,

в който е имало вода и в който свещени-
ците са измивали ръцете и краката си.
ДълЖината на самата скиния е била
около 15 т, широчината—5 т, и височи-
ната — 5 т. Била е разделена на две от-
деления. Първото отделение — Свято-
то място — е било дълго 10 т, а второ-
то — Пресвятото място — 5 т.
Скинията се е състояла от дървена
конструкция, покрита със завеси от ко-
зина и непромокаеми покривала от Живо-
тински коЖи. Тези покривала са образу-
вали покрива, задната страна и странич-
ните стени на скинията. Предната част
на скинията е била покрита от изброди-
рана заВеса. В Святото място е имало
три неща:
1.	Трапезата с присъствените хлябове,
върху която са били слагани дванаде-
сет хляба, представляващи дванаде-
сетте израилеви племена. Тези хлябо-
ве са били наричани „присъствени хля-
бове", защото са били поставяни пред
лицето или присъствието на Бога.
2.	Златният светилник със седемте из-
вити нагоре клона, които са завърш-
вали с чаши, пълни с горящо миро.
3.	Златният кадилен олтар, върху кой-
то от сутрин до вечер е горял свят
тамян.
9:3 Зад втората завеса се е намирало
Пресвятото място или Светая Светих.
Тук Бог е изявявал Себе Си като ярко
светещ облак. Това е било единствено-
то място на земята, където хората са
моЖели да се приблиЖават до Него чрез
кръвта на умилостивението.
9:4 Във Второто отделение на ориги-
налната скиния се е намирал ковчегът
на завета — голям дървен сандък, обко-
ван от всички страни със злато. В него
се е намирала златната стомна, съдър-
Жаща манната, Аароновият Жезъл,
който е разцъфтял, и двете плочи на за-
вета. (По-късно, при построяването на
храма в ковчега не е имало нищо друго ос-
вен плочите на завета—вЖ. 3 Царе 8:9).
В 4 cm. се казва, че в ПресВятото мяс-
то се е намирала и златната кадилница.

420

Eßpeu 9

Гръцката дума, преведена като „кадил-
ница",14 моЖе да означаба както кадилен
олтар (за който ß Изх. 30:6 се казва, че се
е намирал В Святото място), така и ка-
дилницата, в която първосвещеникът е
носел тамяна. Второто обяснение е по-
приемливо. АВторът гледа на кадилни-
цата като на нещо, което е било част
от ПресВятото място, тъй като пър-
ВосВещеникът я е Вземал от кадилния ол-
тар и я е Внасял В Най-сВятото място ß
деня на умилостивението.
9:5 Златният капак на ковчега на заВе-
та е бил известен като умилостивили-
щето. Над него е имало две златни фигу-
ри, известни като херубимите. Те са
били обърнати една към друга, имали са
разперени крила и главите им са били на-
бедени към капака на ковчега.
На това място авторът прекъсва
краткото си описание. Той няма за цел да
наблиза в големи подробности, а само да
очертае съдържанието на скинията и
пътя на приближаване до Бога, който тя
е символизирала.
9:6 За да направи сравнение меЖду Жер-
твата на Христос и Жертвите на Ьде-
изма, авторът най-напред трябва да
опише онези, които са били изисквани от
закона. Неговите ВъзмоЖности за избор
са големи, но той показва предпочитание
към онази, която е била най-ВаЖна В ця-
лата система на закона — Жертвата,
принасяна в деня на умилостивението
(JIeß. 16). Ако авторът успее да докаЖе,
че делото на Христос е по-преВъзходно
от делото на пърВосвещеника В този за-
белеЖшпелен ден от израелския религио-
зен календар, тогава неговата теза е
правилна.
Свещениците са имали достъп само до
Външното отделение на скинията, т. е.
до Святото място. Те са Влизали там
постоянно, за да изпълняват ритуални-
те си задълЖения. Обикновените хора не
са имали право да Влизат там, а са сто-
яли отвън.
9:7 Само един човек в целия свят е мо-
Жел да Влиза В ПресВятото място —

първосвещеникът на Израел. И този
един човек, от една-единстВена нация,
от едно-единстВено семейство, е моЖел
да влиза там само един-единствен ден в
годината—деня на умилостивението. В
този ден той е трябвало да носи със себе
си леген с кръв, която е принасял за себе
си и за греховете на хората, извърше-
ни в незнание.
9:8 Всичко това е било свързано с дъл-
боки духовни истини. По този начин Све-
тият Дух е учел хората, че грехът е ста-
нал причина за появяването на разстоя-
ние меЖду чоВека и Бога, че човекът е
трябвало да се приблиЖава при Бога чрез
посредник и че посредникът е моЖел да
се приблиЖава при Бога само чрез проли-
ването на ЖертВена кръв. Този урок е
трябвало да покаЖе на хората, че пъ-
тят за БоЖието присъствие все още не
е бил открит за Неговите поклонници.
Достъпът до Бога е оставал закрит,
докато все още е стояла първата част
на скинията. МоЖе би тук преВодът на
Дарби е за предпочитане: „...докато Все
още първата скиния е заемала [своето]
полоЖение." Скинията е била заменена
от храма по Време на царуването на Со-
ломон, но тя все още „е заемала своето
полоЖение" до смъртта, погребението и
възкресението на Христос. Принципи-
те, които тя оповестява във връзка с
приближаването до Бога, са оставали В
сила до раздирането на храмовата заве-
са на две от горе до долу.
9:9 Скинията е изпълнявала ролята на
образ на сегашното време. Като образ
на нещо по-добро, което трябва да дой-
де, тя е представяла по един несъвършен
начин съвършеното дело на Христос.
Даровете и Жертвите никога не мо-
гат да направят БоЖиите поклонници
съвършени по отношение на тяхната
съвест. Ако те моЖеха да доведат до
пълно опрощение на греховете, тогава
съвестта на приносителя щеше да бъде
чиста от виновност за грях. Но това ни-
кога не е ставало.

421

Eßpeu 9

9:10 Всъщност леВитските приноси са
разрешавали само проблема с ритуални-
те оскбернения. Те са се занимавали с та-
kußa Външни неща като чисти и нечисти
ястия и питиета, и церемониални уми-
вания, които са отмахВали от хората
ритуалната нечистота, но не са моЖели
да ги изчистят от морално омърсяВане.
Жертвите са били принасяни от един
народ, който е бил В заветни отношения
с Бога. Тяхната цел е била да поддърЖат
хората В полоЖение на ритуална чисто-
та, за да могат да Му се покланят. Те не
са имали нищо общо със спасението или
с очистването от грях. Хората са били
спасявани чрез Вяра в Господа, на основа-
ние на делото на Христос, което все още
е предстояло.
И последно, ЖертВите са били само
Временни. Те са били налоЖени до време-
то на преобразуванието и са сочели към
идването на Христос и към НегоВия съ-
вършен принос. Времето на преобразу-
ванието, за което се говори тук, е вре-
мето на християнството.
9:11 Христос се е явил като Първосве-
щеник на бъдещите добрини,15 тоест на
огромните благословения, които Той из-
лива Върху онези, които Го приемат.
Неговото светилище е една по-голяма
и по-съвършена скиния. То не е направе-
но с ръка В смисъл, че не е изградено от
строителните материали на този сВят.
То е небесно светилище, БоЖие обита-
лище.
Не Във храм, направен със ръка,
Бойкият Христос ни случки нам сега,
а в небесен храм, на Бог
от дясната страна,
Той седи ПървосВещеник до Века.
В него сенките на минали неща
се стопиха и изчезнаха като мъгла.
Томас Кели
9:12 Нашият Господ е влязъл в Пресвя-
тото място веднъЖ завинаги. По вре-
мето на Своето възнесение Той е Влязъл
В БоЖието присъствие, след като е за-
вършил делото на изкуплението на Гол-
гота. „ВеднъЖ завинаги" — ние никога

не трябва да преставаме да се радваме
на тези думи! Делото е завършено. Хва-
ла на Господа!
Нашият Господ не е принесъл в Жерт-
ва кръв на козли и на телета, а Своята
Собствена кръв. Кръвта на Животните
никога не е имала сила да отмахва грехо-
ве. Тя е имала очистителна сила само в
случаите на престъпване на религозния
ритуал. Но кръвта на Христос е с безк-
райна стойност. Нейната очистителна
сила е достатъчна, за да отмахне всич-
ките грехове на Всичките хора, които ня-
кога са Живели, на Всичките хора, които
сега Живеят, и на всичките хора, които
някога ще Живеят. Тя е Валидна само за
онези, които ugßam при Него с Вяра. Но
нейният очистващ потенциал е неогра-
ничен.
Чрез Своята Жертва Христос е при-
добил вечно изкупление. Предишните
свещеници са придобивали само еЖегод-
но изкупление. МеЖду двете има огром-
на разлика.
9:13 За да покаЖе по-добре разликата
меЖду Жертвата на Христос и церемо-
ниите на закона, авторът ни дава за при-
мер ритуала с червената кшица. Според
закона, ако един израилтянин докоснел
мъртво тяло, той бил считан за церемо-
ниално осквернен в продълЖение на седем
дни. За да бъде очистен, осквереният
трябвало да бъде напръскан със смес от
пепелта на кшица и чиста изворна вода
на третия и на седмия ден. Така той
ставал чист.
Ето какво казва Ментъл във връзка с
този ритуал:
„Пепелта е била считана за нещо, кое-
то показва основните характеристики
на приноса за грях и което е люЖело да се
намери сравнително лесно и без загуба на
Време. Една червена Ьница е стигала за
извършването на този ритуал в продъл-
Жение на векове. Казва се, че В цялата ев-
рейска история са били небходилш само
шест /оници, защото и най-малкото ко-
личество пепел е било достатъчно да

422

Евреи 9

придаде очистващо свойство на чиста-
та изворна вода (Числа 19:17)."16
9:14 Ако пепелта на 1оница е имала та-
кава сила да очиства от една от най-се-
риозните форми на външно осквернение,
колко по-голяма сила има кръвта на
Христос да очисти човека вътрешно и
от най-черните му грехове!
Жертвата на Христос е била принесе-
на чрез вечния Дух. Мненията за значе-
нието на този израз се различават. Спо-
ред някои той означава „чрез вечен дух",
тоест чрез доброволния дух, в който Той
е принесъл Своята Жертва, за разлика
от принудителния характер на Живо-
тинските приноси. Според други той оз-
начава „чрез Неговия вечен дух". Ние
смятаме, че тук се има предвид Свети-
ят Дух: Христос е принесъл Своята Жер-
тва в силата на Светия Дух.
Тази Жертва е била принесена на Бога.
Христос е безгрешният и безупречен Бо-
Жий Агнец, чието морално съвършенст-
во Го е направило достоен Носител на
нашите грехове. Според БоЖиите изис-
квания Животинските Жертви е трябва-
ло да бъдат без никакъв физически недос-
татък. Христос е бил без никакъв мора-
лен недостатък.
Неговата кръв очиства съвестта от
мъртви дела, за да слуЖим на Живия
Бог. Това не е просто едно физическо
очистване или церемониално умиване, а
морално обновление, което очиства съ-
вестта. То я очиства от мъртвите
дела, които невярващите правят в уси-
лията си да постигнат своето собстве-
но очистване. То освобоЖдава хората
от безЖизнените дела, за да слуЖат на
Живия Бог.
9:15 Предишните стихове подчерта-
ват превъзходството на кръвта на Но-
вия Завет в сравнение с кръвта на Ста-
рия Завет. Всичко това води до заклкзче-
нието в 15 cm., а именно — че Христос е
Посредникът на новия завет. Уест
обяснява това така:
„Посредник" е превод на думата „те-
sites", която означава някой, който се на-

месва в отношенията меЖду две лица, за
да поправи или възстанови мира и прия-
телството меЖду тях, за да подготви
договор или за да подкрепи съглашение.
Тук Месията действа като ходатай или
посредник меЖду един свят Бог и грешния
човек. Чрез Своята смърт на кръста Той
премахва пречката (греха), която причи-
нява отчуждението меЖду човека и Бога.
Когато грешникът приеме заслугите на
Жертвата на Месията, вината и наказа-
нието за неговия грях престават да бъ-
дат вече негови, властта на греха в него-
вия Живот се премахва, той получава бо-
Жествено естество и отчуЖдението
меЖду него и Бога — както по закон,
така и лично — изчезва. "17
Така онези, които са призовани, могат
да получат обещаното вечно наследст-
во. Благодарение на делото на Христос
както светиите от СЗ, така и светии-
те от НЗ се наслаЖдават на Вечно спа-
сение и вечно изкупление.
Онова, което дава на вярващите от
предхристиянската ера право на наслед-
ство, е фактът, че е настъпила смърт,
и по-точно смъртта на Христос. Него-
вата смърт ги освобоЖдава от прес-
тъпленията, извършени според закона.
В известен смисъл моЖе да се каЖе, че
Бог е спасявал хората от Старозавет-
ното време „на кредит". И те, като нас,
са били оправдани чрез вяра. Но Христос
все още не е бил умрял. Тогава как Бог е
могъл да ги спасява? Отговорът на този
въпрос е, че Той ги е спасявал на основа-
ние на делото, което е знаел, че Христос
ще извърши. Те не са знаели нищо или са
знаели много малко за това, което Хрис-
тос е щял да извърши на Голгота. Но Бог
е знаел и Той е приписвал стойността на
това дело на тяхна сметка винаги кога-
то те са повярвали в откровението, ко-
ето Той им е давал за Себе Си.
В известен смисъл моЖе дори да се
каЖе, че Във времето на Стария Завет е
бил натрупан един огромен дълг от прес-
тъпления. Чрез Своята смърт Христос

423

Eßpeu 9

е освободил Вярващите от миналите
диспенсации от тези престъпления.
Начинът, по който Бог е спасявал хо-
рата чрез предстоящото все още дело
на Христос, е известен като
pretermission (предварително опрощение)
на греховете. Той е описан в Римляни
3:25, 26.
9:16 Споменаването на наследството
в 15 cm. напомня на автора всеизвестния
факт, че преди едно последно Желание
или завещание да влезе в сила, трябва да
се представят доказателства за смърт-
та на завещателя. Обикновено за тази
цел е достатъчен само един смъртен
акт.
9:17 Завещателят моЖе да напише за-
вещание и да го пази в сейф дълги години
преди да умре, но то няма да влезе в сила
преди неговата смърт. Докато завеща-
телят е Жив, собствеността му не
моЖе да бъде прехвърлена върху лицата,
споменати в завещанието.
9:18 Сега авторът преминава от те-
мата за последната воля на един човек
към темата за Стария Завет, даден от
Бога чрез Мойсей. (Гръцката дума
„diatheke" се превеЖда както като „за-
вет", така и като „завещание".) Тук
също е трябвало да настъпи смърт.
Старият Завет също е бил утвърден
чрез проливането на кръв.
В древните времена всеки договор е
бил узаконяван чрез Жертвената смърт
на Животно. Кръвта е била залог, че ус-
ловията на договора ще бъдат изпъл-
нени.
9:19 След като е провъзгласил на Из-
раел Всяка заповед от закона, Мойсей е
взел кръвта на телета и на козли, с
вода и червена вълна, и исоп и е поръсил
както книгата на самия закон, така и
целия народ.
В Изход 24:1—11 четем, че Мойсей е
поръсил само олтара и народа. Не се спо-
менава нищо за поръсване на книгата на
закона, нито за водата, червената въл-
на и исопа. Проблемът се разрешава, ко-

гато гледаме на двата текста като на
разкази, които взаимно се допълват.
Бог (представляван от олтара) и на-
родът са били две противопоставящи се
страни. Книгата е била заветът. Поръ-
сената кръв е задълЖавала двете стра-
ни да спазват условията на договора. Хо-
рата са обещали да се подчиняват, а
Господ е обещал да ги благослови, ако те
направят това.
Поръсвайки с кръвта, Мойсей е казал:
„Това е кръвта на завета, който Бог ви
заповяда."* Това действие е изисквало
Живота на хората, ако те не са успявали
да спазят закона.
9:21 По същия начин Мойсей е поръсил
с кръвта скинията и всички съдове, из-
ползвани в слуЖението. Този ритуал не
е споменат в СЗ. В описанието на ocße-
щението на скинията 6 Изход 40 не се
казва нищо за кръв. Символът обаче е
ясен. Всяко нещо, което е влязло В кон-
такт с грешния чоВек, се оскВернява и
трябва да бъде очистено.
9:22 Почти всичко при закона е било
очиствано с кръв. Имало е и изклк>чения.
Така например, когато един човек е
трябвало да бъде причислен към децата
на Израел при преброяване, той е могъл
да донесе половин сребърен сикъл „за
умилостивеше", вместо да даде кръвен
принос (Изх. 30:11—16). Парите са били
знак, който е символизирал умилостиве-
нието за човешката душа, за да моЖе
този човек да бъде счетен като един от
БоЖия народ. Друго изклкзчение моЖе да
се намери в Левит 5:11, където някои
форми на ритуална нечистота са могли
да бъдат отстранени чрез принасяне на
чисто брашно.
Тези изклкзчения засягат въпроса с
умилостиВението или покриването на
греха, въпреки че като цяло при умилос-
тивението се е изисквал кръвен принос.
Що се отнася до опрощаването на гре-
ха обаче, няма изклкзчение: за него тряб-
ва да бъде пролята кръв.
* Според НВПБКДЖ. — Бел. на преВ.

424

Eßpeu 9

9:23 Останалата част от 9 гл. съдър-
Жа сравнение и противопоставяне на
двата завета.
Най-напред земната скиния е трябва-
ло да бъде очистена с кръвта на телета
и на козли. Както беше посочено, това
очистване е било само церемониално.
Било е едно символично осветяване на
едно символично светилище.
Истинското светилище е небесното
светилище, на което земната скиния е
била само копие. То трябва да бъде очис-
тено с по-добри Жертви от тези, т. е.
с Жертвите на Христос. Използването
на множествено число за описването на
единствената Жертва на Христос е из-
разно средство, познато като „множес-
твеното число на величието".
МоЖе да ни изглеЖда странно, че е
било необходимо очистване и на небес-
ните места. Текстът в Йов 15:15 би мо-
гъл да ни послуЖи за обяснение: „И небе-
сата не са чисти в очите Му." Без съм-
нение това е така, защото Сатана е из-
вършил първия акт на грях в небето (Ис.
14:12—14) u защото той Все още има дос-
тъп до БоЖието присъствие като обви-
нител на братята (Откр. 12:10).
9:24 Христос не е влязъл в светилище,
направено от човек, което е било образ
или символ на истинското светилище, а
е Влязъл 6 самото небе. Там Той се е явил
пред БоЖието лице за нас.
Трудно е да се разбере защо някои пред-
почитат да оставят истинското све-
тилище, за да се Върнат обратно към не-
говото копие, да оставят великия Пър-
восвещеник, Който слуЖи В небесното
светилище, за да се върнат обратно към
свещениците на Израел, които слуЖат в
една симовлична палатка.
9:25 Господ Исус не е принасял Жерт-
ви неколкократно, както е трябвало да
прави това Аароновият първосвещеник,
който е Влизал в Пресвятото място
само един ден в годината — деня на уми-
лостивението — и то не за да принесе
своята собствена кръв, а кръвта на
Жертвени Животни.

9:26 Ако Христос е принасял Себе Си
много пъти, това би означавало, че Той
е страдал много пъти, тъй като Негова-
та Жертва е самият Му Живот. Абсурд-
но е Той да е трябвало да понася мъките
на Голгота много пъти от създаването
на света, а едва ли е и необходимо!
При Новия Завет има:
1.	ПолоЖшпелна окончателност — Той
се е явил веднъЖ завинаги. Неговото
дело няма нуЖда никога да се повтаря.
2.	Благоприятност на времето—Той се
е явил „8 края на вековете", тоест
след като старият завет е показал
окончателно провала и безсилието на
човека.
3.	Завършеност на делото — Той се е
яВил, за „да отмахне греха". Тук уда-
рението пада Върху думата „отмах-
не". При Неговата Жертва не става
вече въпрос за еЖегодно умилостиве-
ние, а за вечно опрощение.
4.	Принасяне на лична Жертва — Хрис-
тос е отстранил греха, като е прине-
съл Себе Си в Жертва. Той е понесъл
в Собственото Си тяло наказанието,
което нашите грехове са заслуЖаВали.
Понасяйки срам иузкасен позор,
Вместо мен пострада Той.
Така Той стана мой Изкупител —
слава на Бога за тоз Спасител!
Филип П. Блис
9:27 Като че ли 27 и 28 cm. ни предста-
вят една друга разлика меЖду Стария и
Новия Завет. Законът е осъЖдал греш-
ниците да умрат ведиъЖ, след което е
настъпвал съдът. Законът е бил даден
на хора, които Вече са били грешници и
които не са моЖели да го спазват съвър-
шено. Ето защо той е станал средство
за осъЖдане на всички, които са Живеели
под него.
9:28 Новият Завет въвеЖда безкрайна-
та Жертва на Христос Той е бил прине-
сен, за да понесе греховете на мнозина.
Той съдърЖа благословената надеЖда за
Неговото неизбеЖно Връщане: „...и ще се

425

Eßpeu 9,10

яви втори път... иа ония, които Го
очакват." Но когато Христос се Върне
за Втори път, Той Вече няма да се зани-
мава с Въпроса за греха. Той Вече е прик-
лючил с този Въпрос на кръста. Христос
ще дойде отново, за да заведе Своите
хора на небето. Това ще бъде кулминаци-
ята на тяхното спасение: те ще полу-
чат своите прославени тела и завинаги
ще бъдат извън обсега на греха.
Изразът „ония, които Го очакват", е
описание на Всички истински Вярващи.
Всички Господни хора с нетърпание очак-
ват Христос да се върне, макар и да не са
на едно и също мнение по отношение на
точната последователност на събити-
ята, свързани с Неговото идване.
Библията никъде не учи, че при Грабва-
нето само една определена група от осо-
бено духовни християни ще бъде занесе-
на В небето. Тя описва участниците
като „мъртвите в Христа" и „ние, кои-
то сме останали Живи" (1 Сол. 4:16,17).
ТоВа означава всички истински вярващи
— било то Живи, или мъртви. В1 Корин-
тяни 15:23 участниците в Грабването са
описани като „тия, които са Негови".
Често е било посочвано, че пасаЖът
от 24 до 28 cm. говори за три явявания на
Христос, които могат да се обобщят,
както следва:
26 cm.: Той вече се е явил веднъЖ. ТоВа
явяване се отнася до Неговото Първо
пришествие, когато Той дойде на земя-
та, за да ни спаси от наказанието на гре-
ха. (Това е миналото време на спасени-
ето.)
24 cm.: Той се явява сега. Под moßa явя-
ване трябва да разбираме Неговото нас-
тоящо слуЖение В БоЖието присъствие,
за да ни спаси от властта на греха. (Това
е сегашното време на спасението.)
28 cm.: Той ще се яви втори път. Това
явяване е Неговото предстоящо При-
шествие, когато Той ще ни спаси от са-
мото присъствие на греха. (Това е бъде-
щето време на спасението.)
10:1 Законът е бил само сянка на бъ-
дещите добри неща. Той е сочел към

Личността и делото на Христос, но е
бил само един лош заместител на дейс-
твителността. Да предпочиташ закона
пред Христос е като да предпочиташ
картина пред човека, който е нарисуван
на нея. Това е обидно за Неговото вели-
чие!
Слабостта на системата на закона се
виЖда от факта, че нейните Жертви е
трябвало непрекъснато да се повтарят.
Тази повторяемост доказва тяхната
пълна негодност да отговорят на изис-
кванията на един свят Бог. Обърнете
внимание на изразите, които съдърЖат
идеята за повторяемост: „същите зкер-
тви", „непрестанно принасят", „всяка
година".
Жертвите са били изцяло неспособни
да усъвършенстват поклонниците, кое-
то ще рече, че те никога не са давали на
хората съвършена съвест по отношение
на греха. Израилтяните никога не са мо-
Жели да се наслаЖдават на съвест, осво-
бодена завинаги от Вината за грях. Те ни-
кога не са имали пълен мир на съвестта.
10:2 Ако принасянето на Жертви ги
беше освободило от греха напълно и
окончателно, то тогава те нямаше ли
да престанат да извървяват този мъчи-
телен и дълъг път до скинията или хра-
ма? Повторяемостта на Жертвите по-
казва, че те не са били ефективни. Едва
ли моЖе да се каЖе за някого, че е оздра-
вял, ако той трябва да взима лекарство
всеки час, за да остане Жив.
10:3 Вместо да успокои съвестта, ле-
витската система я е дърЖала будна
Всяка година. Зад красивия ритуал на
деня на умилостивението се е криело
еЖегодното напомняне, че греховете са
били само покривани, а не отстранявани.
10:4 Кръвта на кшци и на козли прос-
то не е имала силата да отмахва грехо-
ве. Както беше споменато преди това,
тези Жертви са разрешавали въпроса с
ритуалните грешки. Те са имали извест-
на сила да очистват ритуално, но са били
напълно неспособни да осигурят удов-

426

Eßpeu 10

летВорение за покварената природа на
човека или за злите му дела.
10:5 За разлика от безсилието на ле-
ßumckume Жертви, сега ние имаме сила-
та на превъзходната Жертва на Хрис-
тос. В началото на този пасаЖ авторът
ни дава Възможност да чуем монолога на
Спасителя във времето на Неговото
въплъщение. Цитирайки един текст от
Псалм 40, Той ни обръща внимание вър-
ху БоЖието недоволство от Жертвите
и приносите на Стария Завет. Бог Сам
е постановил тези Жертви, но въпреки
това те никога не са били Неговото
окончателно намерение. Те никога не са
имали за цел да отстранят греховете, а
no-скоро сочат към БоЖия Агнец, Който
ще отнесе греха на света. Нима Бог
моЖе да се задоволи с реки от Животин-
ска кръв или с купища от Животински
трупове?
Друга причина за БоЖието недоволст-
во е, че хората са мислели, че Му угаЖ-
дат, като извършват тези церемонии,
докато вътрешният им Живот си е ос-
тавал грешен и покварен. Много от тях
са участвали в тези Жертвоприношения
без никакво покаяние или съЖаление. Те
са си мислели, че Бог моЖе да бъде при-
мирен чрез техните Животински Жерт-
ви, докато Той е търсел Жертвата на
съкрушеното сърце. Те не са разбирали,
че Бог не е л1обител на ритуалите!
Недоволен от предишните Жертви,
Бог е приготвил за Своя Син чоВешко
тяло, което е било неделима част от
Неговия човешки Живот и естество.
Под това, естествено, трябва да разби-
раме необхватното чудо на Въплъщени-
ето, когато вечното Слово е станало
плът и когато, бидейки Човек, Господ
Исус е могъл да умре за нас.
Интересно, че изречението „...но при-
готвил си Ми тяло", приспособено от
Псалм 40:6, моЖе да има и две други зна-
чения. В този Псалм се казва така:
„...отворил си уши В Мене", а В белеЖка-
та под линия е даден вариантът: „...из-
дълбал си уши за Мен." Отвореното ухо,

разбира се, говори за постоянната го-
товност на Месията да получава Свои-
те наставления от Бога и да им се под-
чинява незабавно. „Издълбаното" ухо
моЖе да бъде намек за еврейския роб
(Изх. 21:1—6), чието ухо е било промуш-
вано с шило при портата в знак, че той
по своя воля е решил да остане завинаги
при господаря си. В Своето Въплъщение
Спасителят въщност е казал: „Аз оби-
чам Своя Господар... и не Желая да бъда
освободен."
10:6 ПродълЖаВайки текста на Псалм
40, авторът цитира думите на Месия-
та, в които Той повтаря, че всеизгаря-
пията и Жертвите за грях не са угодни
на Бога. Животните са били неволни
Жертви, чиято кръв е била безсилна да
очиства. Освен това те никога не са
представлявали окончателното Жела-
ние на Бога. Били са само прототипи и
сенки, сочещи напред към Жертвата на
Христос. Не са имали никаква стойност
като цел сами по себе си.
10:7 Това, което наистина е било угод-
но на Бога, е готовността на Месията
да изпълни БоЖията боля независимо от
цената. Той е доказал Своята готов-
ност да се подчини, като е принесъл Себе
Си на Жертвения олтар. Произнасяйки
тези думи, нашият Господ си спомня, че
от началото до края на СЗ за Него се сви-
детелства, че Той от сърце се наслаЖда-
ва да извършва БоЖията воля.
10:8 В пасаЖа от 8 до 10 cm. авторът
ни дава духовното значение на този мо-
нолог. За него тези думи на Месията са
особено показателни, защото показват
края на старата Жертвена система и на-
чалото на единствената съвършена,
пълна и окончателна Жертва на Исус
Христос.
Ето защо той отново повтаря цита-
та от Псалм 40 в един по-сбит вид, за да
подчертае още повече колко голямо е Бо-
Жието неудоболстбие от Жертвитие,
принасяни според закона.
10:9 Тук авторът виЖда особено зна-
чение във факта, че Веднага след като за-

427

Eßpeu 10

яВяВа БоЖието неудоВолстВие от ста-
рите Жертви, Месията, така да се каЖе,
излиза напред, за да избърши това, което
ще удовлетвори напълно сърцето на Не-
говия Отец.
Изводът от Всичко това е, че „Той
отмахба първото, за да постанови
второто", тоест Месията отменя ста-
рата система на Жертвоприношения,
изисквани от закона, и въвеЖда Своята
Собствена велика Жертва за грях. Заве-
тът на закона се скрива зад кулисите,
докато Новият Завет излиза напред и
застава в центъра на сцената.
10:10 Според тази БоЖия воля, на коя-
то Исус изцяло се е подчинил, ние сме ос-
ветени чрез принасянето на тялото на
Исус Христос веднъЖ завинаги.
ДЖордЖ Ландис предлага следния ко-
ментар:
„Това е едно позиционно освещение, за
каквото става дума навсякъде в Посла-
нието на евреите, с изклЬчение на 12:14.
В него са ВклЬчени Всички Вярващи (1
Кор. 6:11), а не само няколко „усъвършен-
ствани християни". То се извършва по
БоЖията воля и чрез Жертвата на Хрис-
тос. Ние биваме отделени с помощта на
Бога, към Бога и за Бога. Това освещение
не трябва да се бърка с прогресивната ра-
бота на БоЖия Дух във вярващия чрез
Словото (Йоан 17:17—19; 1 Сол. 5:23)."18
10:11 Сега авторът прави едно сравне-
ние меЖду слуЖението на всеки Ааронов
свещеник и слуЖението на Христос. За
да изпълнява своите задълЖения, Ааро-
новият свещеник е трябвало да стои
прав всеки ден, тъй като не е имало сто-
лове нито в скинията, нито в храма. Той
не е имал право на почивка, тъй като не-
говата работа никога не е свършвала.
Той е принасял едни и същи Жертви мно-
го пъти. Това е била една безкрайна дей-
ност, вследствие на която греховете са
оставали недокоснати и съвестта—без
възмоЖност да получи спокойствие.
Тези Жертви никога не са могли да от-
махнат греховете. „Макар и ВаЖна лич-
ност В левитската система — казва А.

Б. Брус, —Аарон е бил в края на краища-
та един свещеник черноработник, непре-
къснато извършващ едни и същи церемо-
нии, които не са имали никаква истинс-
ка стойност. "19
10:12 Нашият благословен Господ е
принесъл една-единствена Жертва за
греховете, след която никога вече няма
да има нуЖда от друга!
Вече няма кръв и няма нуЖда
от олтар —
на Жертвите за грях е слоЖен край.
Не се издига дим, не се принася дар
и няма нуЖда от агнец
за принос стар.
Защото по-велика кръв биде пролята
и тя освободи човека от вината,
премахвайки и най-тъмните петна,
ВеднъЖ завинаги заплащайки греха.
Хърейшъс Бонар
След като завършва делото на изкуп-
лението, Христос сяда завинаги отдяс-
но на Бога. Според това как са поставе-
ни препинателните знаци ударението в
този стих моЖе да падне или върху „Той
принесе една Жертва за грехове завинаги ",
или върху „Той завинаги седна". И двата
Варианта са Верни, но ние сме склонни да
смятаме, че Вторият Вариант е по-пра-
вилен. Христос е слоЖен да седи на това
място за постоянно, тъй като огромни-
ят проблем на греха е разрешен веднъЖ
завинаги. Той седи „отдясно на Бога",
тъй като това е мястото на почест,
сила и близост.
Някой моЖе да повдигне възраЖение-
то, че Христос не моЖе да седи завина-
ги, тъй като един ден ще стане, за да
съди. Това обаче не е никакво противоре-
чие, защото, що се отнася до принасяне-
то на Жертва за грях, Той наистина е
седнал завинаги. Що се отнася до съда
обаче, Той не е седнал завинаги.
10:13 Той чака, докато враговете Му
бъдат полоЖени за Негово подноЖие
или за столче под краката Му, тоест до
деня, когато всяко коляно ще Му се пок-
лони и всеки език ще Го признае за Господ
за слава на Бог Отец (фил. 2:10,11). Това

428

Eßpeu 10

ще бъде денят на Неговото въздаяние на
земята.
10:14 Изключителната стойност на
приноса на Христос се виЖда 6ъВ факта,
че чрез него Той е усъвършенствал зави-
наги (или за Вечността) онези, които се
освещават. „Онези, които се освеща-
ват", тук означава всички, които са
били отделени за Бога от света, т. е.
Всички истински вярващи. Те са били усъ-
вършенствани в два аспекта. От една
страна, те имат съвършено полоЖение
пред Отец, тоест стоят пред Бога В ця-
лата приемлибост на НегоВия Възлк»бен
Син, а от друга — имат съвършена съ-
вест, що се отнася до вината и наказа-
нието за греха. Те знаят, че цената за
греха е била платена от Христос напъл-
но и че Бог няма да изисква тя да бъде
плащана Втори път от тях.
10:15 Светият Дух също свидетелст-
ва, че при Новия Завет Въпросът с грехо-
вете ще бъде разрешен ВеднъЖ завинаги.
Той свидетелства за moßa В цялото
Старозаветно Писание.
10:16 В Еремия 31:31 Господ обещава
да направи Нов завет със СВоя избран зе-
мен народ.
10:17 По-нататък В същия този паса*
Той добавя: „И греховете им и беззако-
нията им няма да помня вече." Инте-
ресното е, че това обещание за пълно и
окончателно прощение на греховете се
съдърЖа и В Еремия 31:34, но Въпреки
moßa някои хора, Живели В началото на
изпълнението на това обещание, са про-
явили склонност да се върнат обратно
към безкрайните Жертви на к>деизма!
10:18 Обещанието за прощение според
Новия Завет означава, че „вече няма
принос за грях". С тези думи авторът
завършва онази част от Посланието, ко-
ято бихме могли да наречем „доктринал-
на". Така той оставя думите на това
обещание да звучат В нашите сърца и
умове, докато продълЖаВа с описанието
на практическите ни задълЖения.

III. Предупреждения и увещания
(10:19—13:17)
А. Предупреждение срещу презиране-
то на Христос (10:19—39)
10:19 В СтарозаВетните Времена хора-
та са били дърЖани на разстояние от
Бога. Сега, в Христос, ние сме приведени
близо до Него чрез кръвта, пролята на
НегоВия кръст. Затова авторът ни на-
сърчава да се приблиЖаваме смело към
Него.
Toßa увещание предполага, че сега
всички Вярващи са свещеници, тъй като
ни се казва да имаме дръзновение да вле-
зем в светилището чрез кръвта на
Исус. По Време на Стария Завет обикно-
вените хора не са имали право да влизат
нито В Святото, нито В ПресВятото
място. В пърВото помещение са моЖе-
ли да Влизат само свещениците, а във
второто — само пърВосвещеникът.
Сега Всичко moßa е променено. Бог няма
специално място, където само една спе-
циална класа от хора моЖе да се прибли-
ЖаВа при Него. Вместо moßa Всички Вяр-
ващи могат да идват В Неговото при-
съствие чрез вяра, по всяко време и на
Всяко място на земята.
През завесата Бог ме кани да вляза —
през новия и ikuß път на Христа.
И аз влизам не треперещ внадеЖда,
а с дръзновение и умит от кръвта.
Там с Христос, моя Бог, аз се срещам
пред умилостивилището на греха
с Бог Отец, Светия
и Недостюкимия,
пак благодарение на кръвта.
И докато Му се покланям във възхита
и Му благодаря с цялата си душа,
аз представям Него, първородния
от Отца,
Него с радост гледа Бог и ме приема
—мене, заради Сина.
Неизвестен aßmop

429

Eßpeu 10

10:20 Hue моЖем да Влезем В светили-
щето през един нов и жив път. Тук
„нов" моЖе да означава или „новоубит",
или „ноВонапраВен". Определението
„жив" изглеЖда свързано с Исус Във Въз-
кресението и следователно—с един жив
Спасител. Този път е бил открит през
завесата, тоест през Нееговата плът.
Така този текст ни казва съвсем ясно,
че завесата меЖду двете отделения на
скинията е била образ на тялото на на-
шия Господ. За да моЖем да имаме дос-
тъп до БоЖието присъствие, завесата
е трябвало да бъде разкъсана, тоест Не-
говото тяло е трябвало да бъде разчупе-
но в смърт. Това ни напомня, че ние не
моЖем да се приблиЖим при Бога чрез
безгрешния Живот на Христос, а само
чрез Неговата заместителска смърт.
Ние моЖем да Влезем Вътре само чрез
смъртните рани на Агнето. Нека Всеки
път, когато влизаме 6 БоЖието присъс-
твие чрез молитва или поклонение, си
спомняме, че тази привилегия е била ку-
пена за нас на огромна цена.
10:21 Когато влизаме В БоЖието при-
съствие, ние имаме не само голяма yße-
реност, но и велик Първосвещеник над
Божия дом. Въпреки че самите ние сме
свещеници (1 Петр. 2:9; Откр. 1:6), ние
все пак имаме нуЖда от Свещеник. Хрис-
тос е нашият велик Първосвещеник, а
Неговото настоящо слуЖение за нас оси-
гурява непрекъснатото ни приемане от
Бога.
10:22 „Нека пристъпваме." Това е из-
купената с кръв привилегия на Вярващия.
Нима има думи, с които моЖем да изра-
зим колко е чудна тази покана да се срещ-
нем не със световните именитости, а
със Суверенния Господар на вселената!
Степента, до която ценим тази покана,
се виЖда от начина, по който откликва-
ме на нея.
Сега следва едно описание, което съ-
дърЖа четири елемента и което показ-
ва каква трябва да бъде духовната ни
подготовка за влизане В тронната зала.

1.	„С искрено сърце." Израилтяните са
се приблиЖавали при Бога със своите
уста и са Го почитали със своите ус-
тни, но сърцето им често пъти е било
отдалечено от Него (Мат. 15:8). Ние
трябва да се приблшкаваме към Бога
в пълна искреност.
2.	„С пълна вяра." Нашето приблиЖава-
не при Бога трябва да се характеризи-
ра с пълна увереност в БоЖиите обе-
щания и с твърдата убеденост, че ще
бъдем милостиво приети в Неговото
присъствие.
3.	„Със сърца, очистени (или поръсени)
от лукава съвест." Това моЖе да ста-
не само чрез новороЖдението. Кога-
то се доверим на Христос, ние прие-
маме за себе си стойността на Него-
вата кръв. В преносен смисъл моЖе да
се каЖе, че ние поръсваме сърцата си
с нея, така както израилтяните са по-
ръсвали вратите си с кръвта на пас-
халното агне. Това ни освобоЖдава от
зла съвест. Нашето свидетелство е,
Съвестта Вече не ни осъокда,
защото Неговата скъпоценна кръв
веднъЖ завинаги ни отърва от съда
и ни очисти в БоЖиите очи.
Франсис Бивън
4. „И с тяло, измито 6 чиста вода." Тук
отново авторът използва символи-
чен език. Нашите тела представля-
ват нашия Живот. Чистата вода
моЖе да се отнася или до словото (Еф.
5:25, 26), или до Светия Дух (Йоан
7:37—39), или до Светия Дух, използ-
ващ словото, за да очисти нашия Жи-
вот от всекидневно осквернение. Ние
сме очистени веднъЖ завинаги от ви-
ната на греха чрез смъртта на Хрис-
тос и едновременно с това се очист-
ваме многократно от осквернението
на греха от Духа чрез словото (6Ж.
Йоан 13:10).
И така, четирите изисквания за вли-
зане в БоЖието присъствие могат да се

430

Евреи 10

обобщят, както следва: искреност, уве-
реност, спасение и освещение.
10:23 Второто увещание е да дърЖим
непоколебимо (или здраво) надеЖдата,
която изповядваме. Ние не трябва да
позволяваме на нищо да ни отвлича от
твърдата изповед, че нашата единстве-
на надеЖда е в Христос.
За онези, които се изкушават да преда-
дат бъдещите, невидими благословения
на християнството заради настоящи-
те, видими неща на кодеизма, се отнася
напомнянето, че „е верен Онзи, Който
се е обещал". Неговите обещания никога
не могат да се провалят. Никой, който
вярва в Него, няма никога да бъде разоча-
рован. Спасителят ще дойде, както е
обещал, и Неговите хора ще бъдат с
Него и като Него завинаги.
10:24 Също така ние трябва да нами-
раме начини да насърчаваме своите вяр-
ващи братя и сестри да показват лктов
и да вършат добри дела. В новозаветния
смисъл на тази дума лкюовта не е емо-
ция, а волеви акт. На нас ни се заповядва
да обичаме, следователно лкзбовта е
нещо, което моЖем и трябва да правим.
Лкюовта е коренът, а добрите дела са
плодовете. Чрез нашия пример и чрез на-
шето учение ние трябва да поощряваме
и други вярващи към този Живот.
ЛЬбящите сърца са земята,
лЬбящите мисли — стъбла,
лЬбящите думи — цветята,
а добрите дела — плода.
Адаптирано
10:25 Освен това ние трябва да про-
дълЖаваме да се събираме заедно и да не
напускаме местната църква, както ня-
кои правят. Тези думи могат да се прие-
мат като общо увещание към всички
вярващи да показват вярност и постоя-
нство в събранията на църквата. Няма
никакво съмнение, че когато се събираме
заедно, за да се поклоним и да послуЖим

на Господа, ние получаваме сила, успоко-
ение, храна и радост.
Тези думи могат също така да се при-
емат и като специално насърчение за
християните, които преЖивяват пери-
оди на преследване. В такива случаи ви-
наги съществува опасност от изолиране
на отделните християни с цел избягва-
не на арестите, подигравките и страда-
нията и склонност да се Живее като тай-
ни ученици.
Като цяло обаче този стих съдърЖа
едно предупреждение срещу отстъпле-
нието. Напускането на местното съб-
рание тук означава обръщане гръб на
християнството и връщане назад към
кздеизма. По времето на написването на
това Писмо е имало хора, които са пра-
вили точно това. Това е налоЖило необ-
ходимостта от взаимно увещаване, осо-
бено в светлината на близостта на
Христовото идване. Когато Христос
дойде, всички ще видят преследваните,
отхвърлените и презрените вярващи
като едни, които стоят на страната на
победителя, но дотогава те се нуЖдаят
от устойчивост.
10:26 На това място авторът отпра-
вя своето четвърто сериозно предуп-
реЖдение. Както и в предишните случаи,
това е едно предупреждение срещу отс-
тъплението, представено тук като са-
моволен грях.
Както вече казахме, сред християните
има значителни разногласия по отноше-
ние на природата на този грях. Пробле-
мът е дали той се отнася до:
1.	Истински християни, които впослед-
ствие се отвръщат от Христос и би-
ват загубени;
2.	Истински християни, които се отд-
ръпват от Христос, но си остават
спасени; или
3.	Хора, които известно време твър-
дят, че са християни и се отъЖдест-
вяват с местната църква, но след
това се отвръщат съзнателно от
Христос, т. е. хора, които никога не
са били истински новородени и които
1.	
431

Eßpeu 10

никога вече не могат да бъдат ново-
родени.
Независимо от мнението, което под-
държаме, трябва да признаем, че и три-
те тълкувания пораЖдат трудности.
Според нас третото мнение е правилно,
тъй като то най-добре съответства на
общото учение на Посланието към евре-
ите и на Новия Завет като цяло.
Тук, във 26 cm., отстъплението се оп-
ределя като съзнателно съгрешаване
след приемане на познанието на истина-
та. Също като Юда тези отстъпници
са хора, които са чули евангелието. Те
знаят пътя на спасението, дори твър-
дят, че са го приели. Минава известно
време обаче и те го отхвърлят.
За такива хора „не остава вече Жер-
тва за грехове". Те решително и оконча-
телно са отхвърлили принесената вед-
нъЖ завинаги Жертва на Христос. Зато-
ва Бог няма друг път за спасение, който
да им предлоЖи.
В известен смисъл всеки грях е своево-
лен, но тук авторът говори за отстъп-
лението като за един изклк>чшпелно се-
риозен своеволен грях.
фактът, че авторът използва в този
пасаЖ местоимението „ние", не означа-
ва непременно, че той вклктва в това
число и себе си. Така например в 39 cm.
той съвсем определено изклЬчва себе си
и своите вярващи братя и сестри от
числото на онези, които се връщат об-
ратно към погибел.
10:27 За такива отстъпници не оста-
ва нищо друго освен „едно страшно
очакване на съд", те нямат никаква на-
деЖда за бягство. НевъзмоЖно е отс-
тъпникът да бъде обновен към покаяние
(6:4). Той е отрязал себе си от БоЖията
благодат в Христос съзнателно и свое-
волно. Неговата съдба е „едно огнено не-
годувание, което ще изпояде противни-
ците". Безсмислено е да спорим дали тук
става въпрос за огън в буквален смисъл,
или за нещо друго. Очевидно с този израз
авторът има за цел да предаде идеята за
едно наказание, което е уЖасно и сурово.

ЗабелеЖете, че Бог нарича отстъпни-
ците „противници". Това говори за ре-
шително противопоставяне на Хрис-
тос, а не за безразлична неутралност.
10:28 За да покаЖе по-нагледно колко е
теЖка съдбата на отстъпника, авто-
рът я сравнява с полоЖението на нару-
шителя на закона. Всеки човек, който е
нарушавал закона на Мойсей, като е
ставал идолопоклонник, е умирал безпо-
щадно при доказателството на двама
или трима свидетели (Второзак. 17:2—
6).
10:29 Отстъпникът ще заслуЖи мно-
го по-теЖко наказание, защото негова-
та привилегия е била по-голяма. Сериоз-
ността на неговия грях се виЖда в три-
те обвинения, представени срещу него:
1.	Той е потъпкал БоЖия Син. След
като се е признал за последовател на
Исус, този човек сега нагло поддърЖа,
че вече няма нищо общо с Него. Той
отрича да има каквато и да било нуЖ-
да от Христос като Спасител и ре-
шително Го отхвърля като Господ.
В Япония има едно разпятие, което е
било използвано от управляващите по
време на гонения на християните. То
е било поставяно на земята и всеки
човек е трябвало да стъпи с крак вър-
ху лицето на Разпънатия Христос.
Невярващите са правели това без ни-
какво колебание, докато истинските
християни са отказвали да се подчи-
нят и са били убивани. По-нататък в
историята се казва, че лицето на Исус
е било смачкано и обезобразено от
ударите на хората, които са го нас-
тъпвали.
2.	Той е счел за просто нещо кръвта на
завета, с която е бил осветен. Отс-
тъпникът счита за безполезна и нес-
вята кръвта на Христос, която е уза-
конила Новия Завет, макар че именно
с тази кръв той е бил отделен на едно
място на външна привилегированост.
Посредством връзката си с христия-
ни той е бил осветен, също както не-
вярващият съпруг бива осветен чрез
1.	
432

Eßpeu10

Вярващата си съпруга (1 Кор. 7:14).
Това обаче не означава, че този човек
е спасен.
3. Отстъпникът е оскърбил Духа на
благодатта. Той е бил осветлен от
БоЖия Дух, тъй като е чул евангелие-
то, бил е изобличен за грях и е бил на-
сочен към Христос като единствено
ПрибеЖище за душата. Но той е ос-
кърбил благодатния Дух, като изцяло
е презрял както Него, така и спасени-
ето, което Той предлага.
10:30 СВоеволното отхвърляне на
ВъзлЬбения БоЖий Син е грях с огромни
размери. Бог ще съди Всички, които са Ви-
новни за такъв грях. Той е казал: „На
Мене принадлежи възмездието, Аз ще
сторя бъздаяние" (ВЖ. Второзак. 32:35).
В този случай Възмездието означава аб-
солк>тна справедливост. Използвано по
отношение на Бога, то не съдърЖа идея-
та за отмъщение или връщане заради
сторено зло. То просто означава отда-
ване на това, което човек действител-
но заслуЖава. Знаейки БоЖия характер,
моЖем да бъдем напълно сигурни, че Той
ще направи точно така, както е казал,
като въздаде на отстъпниците справед-
ливо наказание.
„...и пак: „Господ ще съди лк>дете Си."
Бог наистина ще отмъсти и ще възмез-
ди онези, които наистина Му принадле-
Жат, но тук, в 30 cm., очевидно става
въпрос за съда над злите хора.
Ако ви е трудно да мислите за отс-
тъпниците като за Негови хора, спом-
нете си, че те са Негови както като
творения, така и поради временната си
изповед. Макар и да не е техен Изкупи-
тел, Бог си остава техен Създател. Ос-
вен това, макар и никога да не са Го поз-
навали лично, те са казвали някога, че са
Негови хора.
10:31 Поуката от всичко това за нас е
следната: не бъдете от онези, които па-
дат в БоЖиите ръце, за да бъдат съде-
ни, защото това е страшно нещо!
Никога в Писанието не е имало нещо,
което е имало за цел да обезпокои или да

наруши мира на хората, които истинс-
ки принадлеЖат на Христос. Този пасаЖ
е написан нарочно в един остър, изпита-
телен и предизвикателен стил, така че
онези, които изповядват името на Хрис-
тос, да бъдат предупредени колко уЖас-
ни са последиците, когато се отвърнат
от Него.
10:32 В стиховете, които остават до
края на 10 гл., авторът дава три сериоз-
ни причини, които трябва да карат ран-
ните еврейски християни да продълЖат
да отстояват Вярно принадлежността
си към Христос.
1.	ПреЖиВяното от тях през първите
дни, което трябва да ги насърчава.
2.	Близостта   на   наградата,   която
трябва да ги укрепва.
3.	И страхът от БоЖието неодобрение,
който трябва да ги възпира от Връ-
щане назад.
И така, едно от първите насърчения
са техните минали страдания. След ка-
то са изповядали вяра в Христос, тези
християни са станали обект на Жестоки
преследВания: семействата им са ги ли-
шили от собственост, приятелите им
са ги изоставили, а враговете им са ги го-
нили най-безмилостно. Но Вместо да по-
родят в тях страх и малодушие, тези
страдания са ги укрепили Във вярата.
Без съмнение те са им помогнали да по-
чувстват какво означава да бъдат сче-
тени за достойни да пострадат с опозо-
ряване заради името на Христос (Деян.
5:41).
10:33 Понякога тези страдания са били
понасяни от вярващите индивидуално:
те са били изВеЖдани пред народа поот-
делно и са понасяли хули и оскърбления.
Друг път те са страдали заедно с други
християни.
10:34 Вярващите не са се страхували
да посещават онези, които са били зат-
ворници заради Христос, макар че Вина-
ги е имало опасност да бъдат обвинени
като техни съучастници.
Те са посрещали с радост разграбване-
то на имота си от властниците, като

433

Eßpeu 10

са предпочитали да останат Верни на
Исус, отколкото да запазят материал-
ните си притеЖания, знаейки, че имат
„наследство нетленно, неоскВернено, и
което не поВяхба" (1 Петр. 1:4). Единст-
вено чудо на божествената благодат е
могло да ги направи способни да презрят
земните богатства.
10:35 Втората основателна причина
за устояване е фактът, че наградата им
е близо. Мисълта за тази близост тряб-
ва да укрепва вярващите. След като са
изтърпели толкова много В миналото,
едва ли сега е моментът, в който тряб-
ва да се откаЖат. Авторът Всъщност
казва: „Внимавайте да не пропуснете
Жътвата, която сте посели с вашите
сълзи" (ф. Б. Мейър). Никога досега те
не са били толкова близо до изпълнение-
то на БоЖието обещание. Сега е най-не-
подходящото време за връщане назад.
„Не се отказвайте от упованието си
точно сега — то носи със себе си голяма
награда в бъдещия свят" (ПБДЖБф).
10:36 Това, от което християните
имат нуЖда, е търпение или решител-
ност да останат твърди В преследвани-
ята, а не да ги избегнат, като се отре-
кат от Христос. Защото, след като са
извършили БоЖията воля, те ще полу-
чат обещаната награда.
10:37 Бъдещата награда съвпада с ид-
ването на Господ Исус, оттук и цита-
тът от Авакум 2:3: „Защото още твър-
де малко време и ще дойде Този, Който
има да дойде, и не ще се забави." В Ава-
кум текстът гласи така: „Защото виде-
нието се отнася за едно определено бъде-
ще Време, но бърза към изпълнението си
и няма да излъЖе; ако и да се баби, чакай
го, защото непременно ще дойде, няма да
закъснее."
Във връзка с тази промяна Винсент
казВа следното:
„В староеВрейския текст субектът на
изречението е Видението за унищожени-
ето на халдейците... Според начина на
предаване на текста В Септуагинтата
субектът трябва да бъде или Йехова, или

Месията. По-късните еврейски теолози
свързват текста с Месията, което пра-
ви и нашият автор. "20
А. ДЖ. Полък пък ни предлага следния
коментар:
„Както старозаветният текст, така
и промененият цитат в Новия Завет са
еднакво боговдъхновени и еднакво биб-
лейски. Подлогът в Авакум се отнася до
видението и идването на Христос за ус-
тановяване на царството. Подлогът в
Евреи е „ Този, Който има да дойде" и се
отнася до Грабването."
По-нататък изследователят продъл-
Жава коментара в един no-общ план:
„Когато боговдъхновеният автор ци-
тира Стария Завет, той използва точ-
но толкова от пасаЖа, колкото е необхо-
димо за целите на Божествения Ум, без
обаче никога да му противоречи, като
често пъти го променя, за да покаЖе не
точно значението на старозаветния
текст, а по-пълното значение, което
Светият Дух иска да предаде в Новия За-
вет... Никой освен Бог няма право да се
отнася към Писанието по този начин,
фактът, че това се прави, и то често, е
още едно доказателство за боговдъхнове-
ността на Светото Писание. Бог е Ав-
торът на Библията и Той моЖеда цити-
ра Собствените Си думи, като променя
или добавя нещо към тях, което подхоЖ-
да на Неговата цел. Но ако някой от нас
цитира Писанието, трябва да прави
това много точно и много втшателно.
Ние нямаме право да променяме нито
една йота или буква от Библията, което
обаче не се отнася за Автора на самата
Книга. Едва ли има значение точно кое
перо Той използва — дали Мойсей, или
Исая, или Петър, или Павел, или Матей,
или Йоан... Цялото Писание е Негово. "21
10:38 И едно последно насърчение за
твърдост в устояването е страхът от
БоЖието неодобрение. Продължавайки
да цитира Авакум, авторът показва, че
Животът, който Бог одобрява, е Живо-
тът на вярата: „А който е преведен
пред Мене,22 ще Живее чрез вяра." Това

434

EßpeulO, 11

е Животът на чобек, който цени БоЖии-
те обещания, ВиЖда невидимото и усто-
ява докрай.
От друга страна, Животът, който
Бог не одобрява, е Животът на човек,
който отхвърля Месията и се връща об-
ратно към остарелите Жертви на хра-
ма: „Но ако се дръпне назад, няма да бла-
говоли в него душата Ми."
10:39 Авторът бърза да отдели себе си
и своите вярващи братя от онези, кои-
то се дърпат назад към погибел. По
този начин той отделя отстъпниците
от истинските християни. Отстъпни-
ците се дърпат назад и биват изгубени.
Истинските вярващи вярват и така за-
пазват душите си от съдбата на отс-
тъпниците.
Със споменаването на думата „вяр-
ват" се слага основата на едно по-пълно
разглеЖдане на Живота, който е угоден
на Бога. Всичко това представлява съв-
сем естествено една отправна точка за
знаменитата 11 глава.
Б. Увещание за вяра чрез позоваване
на примери от Стария Завет
(11 гл.)
11:1 Тази глава разглеЖда въпроса за ви-
дението и устояването на вярата. Тя ни
запознава с мъЖе и Жени от СЗ, които са
получили стопроцентово духовно виде-
ние и които са предпочели да изтърпят
уЖасен срам и страдания, но да не се от-
каЖат от своята вяра.
Cm. 1 представлява не толкова точно
определение на вярата, колкото описа-
ние на това, което вярата прави за нас.
Тя прави нещата, за които се надяваме,
толкова действителни, колкото като
че ли вече сме ги получили, и ни снабдява
с непоклатима убеденост за това, че не-
видимите, духовни благословения на
християнството са абсолк)тно сигурни
и реални. С други думи, тя вкарва бъде-
щето в настоящето и прави невидимо-
то видимо.
Вярата е увереност в надеЖдността
на Бога; убеденост, че това, което Бог

казва, е истинно, и че това, което Бог
обещава, ще бъде изпълнено.
Вярата трябва да има за сбоя осноВа
някакво БоЖие откровение, някакво Бо-
Жие обещание. Тя не е скок в тъмното.
Тя изисква най-сигурното доказателст-
во Във Вселената и го намира в БоЖието
слоВо. Тя не е ограничена В областта на
възмоЖностите, а нахлува в царството
на невъзмоЖното. Някой беше казал:
„Вярата започва там, където свършват
възмоЖностите. Ако тя засягаше само
ВъзмоЖното, тогава нямаше да моЖе да
носи никаква слава на Бога."
Вяра, силна вяра обещанието вшкда
и отправя взор към Бога висш.
Смее се на невъзмоЖното и вика:
„То ще стане. Само ти ела и вшк."
Неизвестен автор
В Живота на Вярата има трудности и
проблеми. Бог изпитва нашата вяра
като през огън, за да види дали тя е ис-
тинска (1 Петр. 1:7). Но както казва
ДЖордЖ Милър: „ Трудностите са храна
за вярата."
11:2 Тъй като са вървели чрез вяра, а не
чрез виЖдане, достойните старовремен-
ни мъЖе и Жени са получили небесно одоб-
рение. Останалата част от тази глава
представлява ил1острация на БоЖието
свидетелство за тях.
11:3 Вярата ни прави способни да при-
емем единствения фактологически раз-
каз за сътворението. Единствен Бог е
присъствал на него и затова само Той
моЖе да Ни каЖе как е станало то. Ние
вярваме В Неговото слово и затова зна-
ем. Маккк) заявява следното: „Предста-
вата за Бога като за Един, Който е съ-
ществувал преди лштерията и чрез Сво-
ето решение я е призовал в съществуване,
е извън областта наразулш или вшкдане-
то. Тя се приема просто чрез акт на
вяра."
„С Вяра ние разбираме..." Светът каз-
ва: „Първо да Видим, пък после ще повяр-
ваме." Бог казва: „Първо повярвайте,
пък после ще Видите." Исус казва на Ма-
рия: „Не ти ли рекох, че ако повярваш, ще

435

Eßpeu 11

Видиш БоЖията слаба?" (Йоан 11:40)
Апостол Йоан пише: „Това писах на Вас,
които Вярвате... за да знаете..." (1 Йоан.
5:13). В духовните неща Вярата предхож-
да разбирането.
„Световете са били създадени с Бо-
Жието слово." Бог е говорил и материя-
та е била извикана в съществуване. Това
съответства напълно на откритието
на хората, че по същността си матери-
ята е енергия. Когато Бог е говорил, е
имало поток от енергия под формата на
звукови вълни. Тези вълни са били тран-
сформирани в материя и светът е започ-
нал да съществува.
„...тъй щото видимото не стана от
видими неща." Енергията е невидима. За
невъоръЖеното око са невидими и ато-
мите, и молекулите, и газовете. В съче-
тание един с друг обаче те стават ви-
дими.
Така както е описан тук, в Евреи 11:3,
фактът на сътворението е безупречен.
Той никога не е могъл да бъде подобрен и
никога няма да бъде подобрен.
11:4 В този почетен списък на хора на
вярата имената на Адам и Ева са пропус-
нати. Когато Ева е трябвало да избере
кой казва истината—Бог или Сатана—
тя е решила в полза на Сатана. Това оба-
че не показва, че по-късно те не са били
спасени чрез Вяра, което е показано по
един образен начин от коЖените об-
лекла.
Авел сигурно е имал някакво открове-
ние, според което грешният човек моЖе
да се приблиЖи при Бога само на основа-
ние на пролята кръв. МоЖе би той е на-
учил това от своите родители, чието
общение с Бога е било възстановено едва
след като Той ги е облякъл с Животинс-
ки коЖи (Бит. 3:21). Във всеки случай той
е показал вяра, като се е приблиЖил при
Бога чрез проливането на Жертвена
кръв. Жертвата, която Каин е прине-
съл, се е състояла от зеленчуци или пло-
дове и следователно е била безкръвна.
Авел илкютрира истината на спасение-
то по благодат чрез вяра. Каин показва

напразните опити на човека да се спаси
чрез добри дела.
ДЖордЖ Кътинг посочВа, че „не лично-
то превъзходство на Авел е това, което
Бог е взел под внимание, когато го е счел
за праведен, а превъзходството на зкер-
твата, която той е принесъл, и вярата,
която е показал чрез нея." Така е и с нас:
ние биваме оправдани не заради личния си
характер или добрите си дела, а единст-
вено заради превъзходството на Жерт-
вата на Христос и заради това, че сме
Го приели.
Авел е бил убит от Каин, затова защо-
то законът мрази благодатта. Самоу-
вереният човек мрази истината, че не
моЖе да се спаси сам и че трябва да пре-
достави себе си единствено на БоЖията
милост и лкобов.
Свидетелството на АВел е 6 сила и до-
сега: чрез своята вяра той още говори. В
този смисъл вярата дава възмоЖност на
„гласните струни" на човека да продъл-
Жат „да функционират" дълги години
след като тялото му е легнало в гроба.
11:5 В някакъв момент В своя Живот
Енох трябва да е получил обещание, че
ще отиде В небето, без да умре. Дотога-
ва всеки човек рано или късно е умирал.
Не е имало човек, който някога да е бил
преселен, без да види смърт. Но Бог е
обещал това на Енох и Енох е повярвал.
Това е било най-смисленото, най-разум-
ното нещо, което е могъл да направи.
Какво по-разумно от това създанието
да повярва на своя Създател?
И се е случило точно така! Енох е вър-
Вял с невидимия Бог в продълЖение на
триста години (Бит. 5:21—24), след ко-
ето е преминал във Вечността... „поне-
Же преди неговото преселване беше зас-
видетелствано за него, че е бил угоден
на Бога". Животът на вяра винаги е уго-
ден на Бога. Той обича да Му се дове-
ряват.
11:6 „А без вяра не е ВъзмоЖно да се
угоди на Бога." Никакво количество доб-
ри дела не моЖе да компенсира липсата
на вяра. След Всичко, което е казано и

436

Eßpeu 11

направено, ако човек откаЖе да повярва
В Бога, той Всъщност Го нарича лъЖец.
„Който не вярва Бога, направил Го е лъ-
Жец" (1 Йоан. 5:10), а как моЖе Бог да
бъде удовлетворен от хора, които Го на-
ричат лъЖец?
Вярата е единственото нещо, което
отдава на Бога дълЖимата слава и пос-
тавя човека на съответното му място.
„ Тя прославя Бога изклЬчително много
— казва Макинтош, — тъй като доказ-
ва, че ние имаме повече доверие в Негово-
то зрение, отколкото в нашето собст-
вено."
Вярата не само вярва, че Бог същест-
вува, но също така Му има доверие, че
„възнаграждава тези, които Го тър-
сят". В Бога няма нищо, което прави не-
ВъзмоЖно повярването В Него. Труд-
ността се крие в човешката воля.
11:7 Вярата на Ной е била основана на
БоЖието предупреждение, че Той ще уни-
щоЖи света чрез потоп (Бит. 6:17). До-
тогава В човешката история никога не е
имало потоп. Всъщност има известно
основание да Вярваме, че дотогава дори
не е Валял дъЖд (Бит. 2:5,6). Ной е повяр-
вал на Бога и е построил ковчег, макар че
моЖе би е Живеел доста далеч от плава-
телен воден басейн. Вероятно именно
поради тази причина той е станал и
обект на много подигравки от страна на
хората. Но вярата на Ной е била Възнаг-
радена: неговият дом е бил спасен, сбе-
тът е бил осъден чрез неговия Живот и
свидетелство и той е станал наследник
на правдата, която се получава на осно-
вание на вяра.
МоЖе би голяма част от ранните ев-
рейски християни, до които е било адре-
сирано това Писмо, често са се чудели
защо техният брой е толкова малък,
след като те са правите. Ной сякаш сли-
за от страниците на СЗ, за да им напом-
ни, че по негово Време е имало само осем
9уши, които са били спасени, защото са
били прави, а целият останал свят е бил
унищоЖен.

11:8 Най-Вероятно, като е Жибял В Ур
халдейски, Авраам е бил идолопоклонник,
когато Бог му се е явил и му е казал да из-
лезе оттам. Подчинявайки се с вяра, Ав-
раам е оставил своя дом и родина и е из-
лязъл, без да знае къде точно отива. Без
съмнение неговите приятели са му се по-
дигравали заради тази „глупост", но не-
говото отношение е останало непроме-
нено:
Аз Вървя и не зная къде отивам —
сам ако бях, не бих посмял.
Но предпочитам да ходя
във тъмното с Бога,
отколкото сал1 във светлия свят.
Сляпо да ходя чрез вяра със Него,
отколкото сам, па лшкар и зрящ.
Хелън Анис Кестърлайн
ВърВеЖът Във вярата често създава у
другите впечатление за неблагоразумие
и безразсъдстВо, но човекът, който поз-
нава Бога, е доволен да бъде Воден сляпо,
без да знае какъв точно е пътят пред
него.
11:9 Бог е обещал на Авраам ханаанска-
та земя, която наистина му е принадле-
Жала в един съвсем действителен сми-
съл. И въпреки това единственото пар-
че земя, което той някога е купил в нея,
е мястото, където е погребвал своите
мъртви. Той е бил доволен да Живее В
шатри, символ на странничеството,
Вместо да строи неподВиЖни къщи. За
тогавашното време Авраам се е отна-
сял към ханаанската земя като към една
чуЖда страна.
НегоВи спътници 6 странстванията
му са били неговият син и внук. Благочес-
тивият му пример е оставил отпечатък
и Върху тях: и те са били заедно с него съ-
наследници на същото обещание, че зе-
мята ще бъде тяхна.
11:10 Защо АВраам е дърЖал толкова
малко на земното си имущество? Защо-
то е очаквал града, който има вечни ос-
нови, чийто Архитект и Строител е
Бог.
Неговото сърце не е било В настоящи-
те, земните неща, а във Вечността. В

437

Eßpeu 11

оригиналния mekcm думите град и осно-
ви имат пълен член — „града... основи-
те". Според критериите на Вярата има
само един град, достоен за това име, и
само един град, чиито основи са непокла-
тими.
Бог е не само Архитектът на този не-
бесен град, но и неговият Строител. Той
е съвършеният град — без предградия,
без замърсяване на Въздуха и Водата и без
kakßumo и да било други проблеми, които
измъчват съвременните световни сто-
лици.
11:11 Чрез вяра Сара е получила свръ-
хестествена сила да зачене на около де-
Ветдесетгодишна Възраст. Писанието
ясно казва, че тя Вече е била преминала
Времето, когато е моЖела да раЖда. Но
Сара е знаела, че Бог й е обещал да и даде
дете и е знаела, че той няма да изневери
на словото Си. Вярвала е непоклатимо,
че Той ще направи това, което е обещал.
11:12 Когато Исаак е бил роден, Авра-
ам е бил на около деветдесет и девет го-
дини. По човешки погледнато, за него
също е било невъзможно да стане баща,
но Бог му е обещал многобройно потом-
ство и това е трябвало да стане.
Чрез Исаак Авраам е станал баща на
многобройно земно семейство—еврейс-
кия народ. Чрез Христос той е станал
баща на многобройно духовно семейст-
во, т. е. на истинските Вярващи от Все-
ки следващ Век. Вероятно крайморски-
ят пясък е образ на земното потомст-
во, докато небесните звезди—на небес-
ния народ.
11:13 Всички патриарси са умрели във
вяра. Те не са доЖивели да видят изпъл-
нението на боЖествените обещания.
Така например Авраам никога не е Видял
многобройно потомство. Еврейският
народ никога не е притеЖавал цялата
земя, която му е била обещана. Староза-
ветните светии никога не са преЖивели
изпълнението на обещанието за Месия-
та. Но тяхното телескопично видение е
довело обещанията толкова близо, че

тук за тях се казва, че са ги приветства-
ли в радостно очакване.
Всички те са разбрали, че този свят не
е техният постоянен дом. Били са довол-
ни да бъдат чуЖденци и пришълци на
тази земя, отказвайки да се подчинят на
Желанието за установеност и удобство.
ПоЖелали са да минат през света, без да
поемат нищо от неговия характер вър-
ху себе си. Приели са да бъдат хора, чии-
то сърца са били настроени да странс-
тват по пътищата (Пс. 84:5).
11:14 Животът им е показвал съвсем
явно, че те са търсели свое собствено
отечество. Вярата е посадила в тях
един инстинкт на търсене на дом, кой-
то прелестите на Ханаан никога не са
успели да удовлетворят. Сърцата им са
изгаряли от ЖаЖда за една по-добра земя,
която те ще могат да нарекат свое соб-
ствено „отечество".
11:15 С думите „търсят свое отечес-
тво" авторът пояснява, че няма пред-
вид тяхната родна страна. Ако АВраам
е искал да се върне обратно в Месопота-
мия, той е моЖел да го направи, но тази
страна вече не е била негова родина.
11:16 Истината е, че те са търсели
едно небесно отечество. Това е особено
забелеЖително, когато си спомним, че
повечето от обещанията, дадени на Из-
раел, са били свързани с материалното
благословение на тази земя. Но те са
имали също така и една небесна надеЖ-
да и тази надеЖда ги е карала да се от-
насят към този свят като към чуЖда
земя.
Този дух на странничестВо е особено
угоден на Бога. Както казва Дарби, „Бог
не се срамува да се нарече Бог на онези,
чиито сърца и имущество се намират в
небето." За тях Той е приготвил град, В
който те ще намерят успокоение, задо-
волство и съвършен мир.
11:17 Сега ние идваме до най-Великото
изпитание на вярата на Авраам — мо-
мента, в който Бог му казва да принесе
на Жертвения олтар своя единствен син
Исаак. Без изобщо да се колебае, АВраам

438

Eßpeu 11

послушно тръгВа да принесе на Бога най-
милото на сърцето си. МоЖе би той Вече
не се Вълнува за изпълнението на БоЖие-
то обещание, според което старият
патриарх ще има многобройно потомс-
тво? Исаак е неговият единороден син,
самият Авраам е вече на 117 години, а
Сара —на 108!
11:18 БоЖието обещание за многоб-
ройно АВраамоВо потомство трябва да
бъде изпълнено чрез Исаак и въпросът е,
ако Авраам убие Исаак, как моЖе то
изобщо да бъде изпълнено? Сега Исаак е
на около седемнадесет години и не е Же-
нен.
11:19 Авраам знае БоЖието обещание
и за него това е единственото, което
има значение. Той разсъЖдава така: ако
Бог иска от него да убие сина си, то—за
да изпълни обещанието Си — Той би мо-
гъл да го възкреси дори и от мъртвите.
До този момент не е имало човек, кой-
то да е бил възкресен от мъртвите. Чо-
вешката история не е познавала такъв
случай. В един съвсем истински смисъл
Авраам е измислил идеята за възкресени-
ето. Неговата вяра в БоЖието обеща-
ние го е довела до заклк>чението, че Бог
ще трябва да възкреси Исаак.
В един символичен смисъл той наисти-
на получава Исаак обратно от мъртви-
те. АВраам приема факта, че Исаак
трябва да бъде убит. Бог му приписва
този акт. Но—както Грант казва тол-
кова уместно — Господ „спестява на
сърцето на Авраам една болка, която
Той няма да спести на Своето". На мяс-
тото на Исаак Той му дава един овен и
Връща единородния син на бащата и на
дома му.
Преди да завършим с този изклкзчите-
лен пример на вяра, нека да споменем още
две неща. Първото е, че Бог никога не е
имал в намеренията Си действително-
то убиване на Исаак от АВраам. Прина-
сянето на човешки Жертви никога не е
било част от БоЖията воля за Неговия
народ. Той е изпитал вярата на АВраам
и е видял, че тя е била истинска. Веднага

след това Той е отменил Своята запо-
вед.
Второто е, че вярата на Авраам в обе-
щанието за многобройно потомство е
била изпитвана в продълЖение на сто го-
дини. Когато Бог е обещал на патриар-
ха, че ще му даде син, той е бил на седем-
десет и пет години. Трябвало да изми-
нат двадесет и пет години, преди да се
роди Исаак. Исаак е бил на седемнадесет
години, когато Авраам го е завел на пла-
нината Мория, за да го принесе в Жерт-
ва на Бога. Бил е на четиридесет години,
когато се е оЖенил, и е бил Женен вече от
двадесет години, когато са се родили
близнаците. АВраам е умрял на 175-го-
дишна възраст. По това време неговите
потомци са били трима — един син (на
седемдесет и пет години) и двама внуци
(на петнадесет години). И въпреки това
през целия си Живот той не се е усъмнил
в БоЖието обещание чрез неверие, а се е
укрепил във вяра и е отдал на Бога сла-
ва, уверен, че това, което Бог е обещал,
Той е силен и да го изпълни (Римл. 4:20,
21).
11:20 За нашия западен начин на мисле-
не е трудно да се разбере кое е толкова
необикновеното във вярата на Исаак,
Яков и Йосиф, описана в следващите три
стиха. Исаак например получава право на
място в славната зала на вярата, защо-
то е произнесъл бъдещи благословения
върху Яков и Исав. Какво е забелеЖител-
ното в това?
Преди раЖдането на децата Господ е
съобщил на Ревека, че момчетата ще
станат праотци на два народа и че по-го-
лемият (Исав) ще слугува на по-малкия
(Яков). Исав е бил лк>бимецът на Исаак
и като по-стар син е трябвало, естест-
вено, да получи най-добрите благослове-
ния на своя баща. Но Ревека и Яков са из-
мамили Исаак, чието зрение е било силно
Влошено, така че той е дал най-добрите
благословения на Яков. Когато загово-
рът е бил разкрит, Исаак уЖасно се е раз-
треперил, но спомняйки си БоЖието сло-
во, според което по-големият ще слугу-

439

Eßpeu11

ßa на по-малкия, и независимо от предпо-
читанията си към ИсаВ е разбрал, че
трябва да се съгласи с начина, по който
Бог е преодолял неговата естествена
слабост.
11:21 В Живота на Яков е имало много
безславни моменти, но независимо от
това той също получава почетно място
сред героите на вярата. С възрастта не-
говият характер се е усъвършенствал и
той е умрял в момент на слава. Когато
Яков е благословил синовете на Йосиф—
Ефрем и Манасия, той е кръстосал ръ-
цете си така, че благословенията на по-
големия син Ефрем да отидат върху по-
малкия — Манасия. Независимо от въз-
раЖенията на Йосиф Яков не е отменил
благословенията, защото това е бил ре-
дът, който Бог е отредил. И макар че не-
говото физическо зрение е било слабо, ду-
ховното му зрение е било изклк>чително
остро. И така, ние вшкдаме как Яков се
покланя на Бога в последния миг на Живо-
та си, подпирайки се на върха на тояга-
та си. Макинтош ни предлага следното
прекрасно обобщение на този текст:
„Последният лшг от Живота на Яков
се откроява ярко на фона на Всички изми-
нали събития в неговата история. Той ни
напомня за една спокойна вечер в края на
буреносен ден: слънцето, което е било
скрито през деня от облаци, мъгли и дъЖ-
дове, започва да свети в цялото си вели-
колепие и яркост, галещо с лъчите си за-
падното небе и съдърЖащо радостното
обещание за едно светло утре. Същото е
положението и с нашия стар патриарх.
Изнудването, пазаренето, маменето,
лшнипулирането, непостоянството, из-
лгъкването, безверието и егоистичните
страхове — всички тези тъмни облаци
на човешката и земна природа са изчез-
нали и той застава пред нас в цялата си
спокойна възвисеност на вярата, за да
благославя и да въздава почести с едно
такова свято умение, което само обще-
нието с Бога моЖе да даде. "23
11:22 Вярата на Йосиф също е била
силна, когато той е умирал. Той е вярвал

в обещанието на Бога, че ще освободи на-
рода на Изарел от египетско робство, и
тази негова вяра му е помогнала да види
излизането от Египет. За него това из-
лизане е било толкова сигурно, че той е
заръчал на синовете си да Вземат кости-
те му със себе си и да ги погребат в Ха-
наан. „По този начин — казва Уилиям
Линкълн, — макар и да е бил заобиколен
от великолепието и разкоша на Египет,
сърцето му изобщо не е било там, а заед-
но с неговия народ в неговата бъдеща сла-
ва и благословение. "24
11:23 С този стих авторът има пред-
вид не толкова вярата на Мойсей, кол-
кото вярата на неговите родители. Ко-
гато се е родил Мойсей, неговите роди-
тели са видели, че е бил красиво дете.
Тук обаче става въпрос за нещо повече
от физическа красота. Те са видели, че
Мойсей е дете с необикновена съдба —
дете, което Бог е белязал за специални
цели. Вярата им, че БоЖиите цели ще бъ-
дат постигнати, им е дала смелост да не
се подчинят на заповедта на царя и да
крият детето 6 продълЖение на три ме-
сеца.
11:24 С вяра самият Мойсей е могъл да
вземе няколко пъти благородни решения
и да се откаЖе от големи земни благос-
ловения. Макар и израсъл сред разкоша на
египетския палат и подсигурен с всичко,
към което хората се стремят, той е на-
учил, че „онова, което дава мир, не е при-
теЖанието на нещата, а отказването
от тях" (ДЖ. Грегъри Ментъл).
И така, най-напред Мойсей се е отка-
зал от египетската слава. Той е бил оси-
новен от дъщерята на фараона, което
му е давало едно сигурно място в социа-
лния елит на тогавашното общество,
моЖе би дори и възмоЖност да стане
наследник на самия фараон. Но Мойсей е
носел във вените си една по-добра кръв
— бил е член на избрания БоЖий народ и
не е поЖелал да се лиши от това благо-
родническо потекло, за да слезе на ниво-
то на египетското царско семейство.
Той е направил своя избор като зрял мъЖ

440

Eßpeu 11

u е отказал да скрие истинската си при-
надлежност, за да спечели няколко мимо-
летни години земна слаба. И какъб е бил
резултатът? Toßa, че Вместо да стои
изписано на камък меЖду един или gßa
реда йероглифи, името му е записано за-
Винаги ВъВ Вечната БоЖия Книга. Вмес-
то да леЖи като мумия В някоя египет-
ска гробница, той е известен като Бо-
Жия чоВек Мойсей.
11:25 Второто нещо, което Мойсей е
отхвърлил, са насладите на Египет. За
него скромното общение със страдащия
БоЖий народ е означавало много поВече
от Временното удовлетворение на него-
вите Желания. Привилегията да сподели
несгодите със собствения си народ е била
по-голямо удоволствие от разгулния Жи-
вот на фараоновия двор.
11:26 Третото нещо, на което Мойсей
е обърнал гръб, са египетските съкрови-
ща. С вяра той е успял да види, че баснос-
ловните богатства на Египет не стру-
ват нищо пред светлината на вечност-
та. Това му е помогнало да понесе също-
то укоряване, което по-късно ще бъде
понесено от Месията. За Мойсей Вер-
ността към Бога и лк>бовта към Него-
вия народ са били много по-ценни от
всички богатства на фараона. Той е
знаел, че точно това са нещата, които
ще имат значение в мига след смъртта.
11:27 Освен това Мойсей също така е
отхвърлил и египетския монарх. Окри-
лен от вярата, той е излязъл от земята
на робството, без да се бои от гнева на
царя. Това говори за едно решително
скъсване с политиката на този свят.
Мойсей се е страхувал от фараона тол-
кова малко именно защото се е боял от
Бога толкова много. Неговият поглед е
бил насочен към „блаЖения и единствен
Властител, Цар на царстващите и Гос-
под на господстващите, Който сам при-
теЖава безсмъртие, обитавайки в неп-
ристъпна светлина; Когото никой човек
не е видял, нито моЖе да види; Комуто
да бъде чест и вечна сила. Амин" (1 Тим.
6:15,16).

11:28 Последното нещо, което Мойсей
е отхвърлил, е египетската религия. С
установяването на Пасхата и поръсва-
нето с кръвта той категорично се е раз-
граничил от египетското идолопоклон-
ство веднъЖ завинаги. Това негово дейс-
твие представлява едно предизвикател-
но хвърляне на ръкавицата В лицето на
религиозната институция. За него спасе-
нието е ставало чрез кръвта на агнето,
а не чрез водите на река Нил. В резултат
на това първородните на Израел са били
пощадени, докато първородните на Еги-
пет — погубени от унищоЖителя.
11:29 В началото Червено море е вдъх-
вало уЖас на еврейските беЖанци. Съв-
сем близо зад тях се е намирал врагът,
чийто горещ дъх те са чувствали в тила
си, и това е създавало у тях усещането,
че се намират в капан. Но те са решили
да се подчинят на БоЖието слово и ко-
гато са тръгнали напред, Водите пред
тях са се разцепили на дВе: „...и Господ
направи да се оттегля морето цялата
оная нощ от силен източен вятър, та се
пресуши морето и водите се раздвоиха"
(Изх. 14:21). При опита на египтяните
да продълЖат преследването колесници-
те им са затънали, водите са се върнали
обратно на местата си и армиите на фа-
раона са се издавили. По този начин Чер-
вено море е станало път за освобоЖде-
нието на Израел и гроб за унищоЖение-
то на египтяните.
11:30 Крепостните стени на Ерихон са
били първото препятствие пред израил-
тяните по пътя към завладяването на
Ханаан. Разумът е диктувал, че такава
една непревземаема крепост моЖе да
бъде преодоляна само от армия с по-го-
ляма Военна мощ. Но стратегията на
вярата не се подчинява на познатите ни
правила. За да постигне целите Си, Бог
използва методи, които на хората мо-
гат да изглеЖдат глупави. Тук Той е ка-
зал на израилтяните да обикалят града
в продълЖение на седем дни, а на седмия
ден да го обиколят седем пъти. След
това свещениците е трябвало да засви-

441

Eßpeu 11

рят силно с тръбите, хората да извикат
с гръмлив глас и тогава градската сте-
на е щяла да падне. Всеки военен експерт
би казал, че това е една абсурдна такти-
ка, но в случая тя се е оказала напълно ус-
пешна! Защото оръЖията на духовната
война не са плътски, а имат небесна сила
да събарят крепости (2 Кор. 10:4).
11:31 Ние не знаем кога точно блудни-
цата Раав е станала поклонничка на Йе-
хова, но от текста става ясно, че тя на-
истина е била такава. Тя е оставила
лъЖливата религия на Ханаан и е повяр-
вала в Бога на еврейския народ. Нейната
вяра е била подлоЖена на серизона про-
верка, когато съгледвачите са дошли в
дома й. Тогава пред нея е застанал въп-
росът: дали да остане вярна на своята
страна и на своите сънародници, или на
Господа? Раав е решила да застане на
страната на Господа, макар че на прак-
тика това е означавало да измени на сво-
ята страна. Поради факта, че тя е при-
ела съгледвачите с мир, заедно с нея е
било пощадено и цялото й семейство, до-
като всички останали нейни съседи, ко-
ито не са спотърсили убеЖище под ней-
ния покрив, са загинали.
11:32 На това място авторът задава
един реторичен въпрос: „И какво пове-
че да ви каЖа?" Той вече е изредил един
внушителен списък от имена на хора, по-
казали вяра и устояване в старозаветни-
те времена. Колко още примери трябва
да ни даде, за да подкрепи своята теза?
Не че не му достигат примери, но не
му достига време. За да навлезе в повече
подробности, той има нуЖда от много
време. Затова ще се задоволи да изброи
само още няколко имена на хора, чиято
вяра е била изпитана и доказана.
Един от тях е Гедеон, чиято армия е
била намалена от 32 000 на 300 души.
Това е станало, като най-напред са били
отпратени страхливите, а след това —
онези, които прекалено много са мисле-
ли за собственото си удобство. Така Ге-
деон е разгромил мадиамците с една съв-
сем малка друЖина верни последователи.

Варак е следващото име, което авто-
рът дава за пример. Когато е бил призо-
ван да поведе израилтяните на бой сре-
щу ханаанците, той се е съгласил да нап-
рави това само при условие че и Дебора
ще бъде с него. Независимо от тази
страхливост Бог виЖда във Варак нали-
чие на истинско упование и 8кл1очва име-
то му в списъка от хора на вярата.
Самсон е друг пример на човек, показал
очевидна слабост, но Бог и в него виЖда
наличието на вяра, която му е дала сили
да убие с голи ръце млад лъв, да унищоЖи
тридесет филистимци в Аскалон, да
убие хиляда филистимци с магарешка че-
л1ост, да изкърти градската порта на
Газа и най-накрая да разруши храма на
Дагон и да избие повече филистимци при
смъртта си, отколкото през Живота си.
Макар и незаконородено дете, Ефтай
е бил издигнат до полоЖение да стане из-
бавител на своя народ от амонците. Той
илЬстрира истината, че вярата помага
на човека да се издигне над своя произход
и полоЖение, в което се е родил, и да ста-
не участник в съставянето на история-
та на Бога.
Вярата на Давид блести особено ярко
в битката му с Голиат, в благородното
му поведение към Саул, в завладяването
на Сион и в много други епизоди. Негови-
те псалми показват едно пречистване на
неговата вяра в покаяние, хвалеше и про-
рочество.
Самуил е бил последният от съдиите
на Израил и първият от неговите проро-
ци. Той е бил БоЖий човек за народа във
време, когато свещеничеството е отбе-
лязало голям духовен упадък. Бил е един
от най-великите водачи 6 израелската
история.
Добавете към този списък и пророци-
те, една благородна група от БоЖии го-
ворители — мъЖе, които са били въпла-
щения на съвестта, които са предпочи-
тали да умрат, вместо да излъЖат, да
отидат в небето с чиста съвест, вмес-
то да останат на земята, като напра-
вят компромис с нея.

442

Eßpeu 11

11:33 След като изреЖда имената на
хора на Вярата, сега аВторът ни предла-
га списък с техните подвизи.
ТоВа са хора, които са побеждавали
царства, като Исус HaßueB, съдиите
(които Всъщност са били Военни Водачи),
ДаВид и много други.
Раздавали са правда. Управлението на
царе като Соломон, Аса, Йосафат, Йоас,
Езекия и Йосия, макар и несъвършено, се
помни като такова, което се е характе-
ризирало с правда.
Получавали са обещания. Това означа-
Ва или че Бог е склк>чВал с тях завети, ка-
къвто е случаят с АВраам, Мойсей, Да-
вид и Соломон, или че те са получавали
изпълнението на обещания, като по този
начин са доказвали истината на БоЖие-
то слово.
Затваряли са устата на лъвове. Беле-
Жит пример за такъв подвиг е Даниил
(Дан. 6:22), но тук бихме могли да Вклю-
чим и мъЖе като Самсон (Съд. 14:5,6) и
Давид (1 Царе 34,35).
11:34 Угасявали са силата на огъня.
Огнената пещ е успяла да изгори само ве-
ригите на тримата млади евреи, а тях
самите да освободи (Дан. 3:25). По този
начин тя се е оказала едно скрито бла-
гословение.
Избягвали са острото на ноЖа. ДаВид
е избягал от злобните нападения на Саул
(1 Царе 19:9, 10), Илия се е избавил от
смъртоносната омраза на Езавел (3
Царе 19:1—3), а Елисей се е изплъзнал от
царя на Сирия (4 Царе 6:15—19).
От слаби са ставали силни. История-
та на Вярата съдърЖа много примери на
слабост. Така например Аод, който е бил
левак, е успял да убие моавския цар (Съд.
3:12—22). Яил, макар и представителка
на „слабия пол", е убила Сисара с помощ-
та на кол от шатър (Съд. 4:21). В побе-
дата си над мадиамците Гедеон е изпол-
звал чуплиби пръстени съдове за вода
(Съд. 7:20). За да избие хиляда филистим-
ци, Самсон е употребил челк>ст на осел
(Съд. 15:15). Всички те представляват
ил1острация на истината, че Бог избира

слабите неща на света, за да посрами
силните (1 Кор. 1:27).
Ставали са силни в битка. Вярата е
обдарявала тези хора със свръхестест-
вена сила и ги е правела способни да пре-
възмогват непреодолими трудности.
Обръщали са в бяг чуЖди войски. Ма-
кар и често недостатъчно добре въоръ-
Жени и малобройни по състав, израелски-
те армии са постигали победа за уЖас на
врага и за учудване на всички останали.
11:35 Жени са приемали мъртвите си
възкресени. Примери на такова приема-
не са вдовицата от Сарепта (3 Царе
17:22) и сунамката (4 Царе 4:34).
Но вярата има още едно лице. Освен
тези, които са извършвали изумителни
подвизи, има и такива, които са изтър-
пявали големи страдания. Бог цени пос-
ледните толкова, колкото и първите.
Заради Вярата си В Господа някои хора
са били подлагани на Жестоки мъчения.
Ако те биха се съгласили да се откаЖат
от ЙехоВа, биха си спестили тези мъки,
но те са предпочели да умрат и да бъдат
Възкресени отново в небесна слава, от-
колкото да продълЖат Живота си като
БоЖии изменници. По Времето на Мака-
вей една майка е била убита от Антиох
Епифан заедно със седемте си синове,
като всеки е гледал смъртта на убития
преди него. Те не са приели да бъдат из-
бавени, „за да получат по-добро възкре-
сение", т. е. такова възкресение, което
е по-добро от простото продълЖаване
на Живота на земята. Морисън ни пред-
лага следния коментар:
„Да, това също е резултат от вярата
—не избавлението на човека, а великата
смелост да отксоке да бъде избавен. Има
време, когато вярата се изявява чрез взе-
мане, и време, когато тя се показва в от-
казване да вземеш. Има избавление, кое-
то вярата приема, и има избавление, ко-
ето тя отказва да приеме. Тези хора са
били мъчени, без да приемат да бъдат ос-
вободени. Това отказване е знак и печат
на тяхната вярност. Има време, когато
най-силното доказателство за вярата е

443

Eßpeu 11

решителното отказване от освоЖбоЖ-
дение. "25
11:36 Други са били подиграбани и би-
чуВани или затваряни В тъмници. Зара-
ди Верността си към Бога Еремия е из-
търпял Всички тези наказания (Ер. 20:1—
6; 37:15). Йосиф също е бил хвърлен В
тъмница, защото е предпочел да пост-
рада, Вместо да съгреши (Бит. 39:20).
11:37 Били са убивани с камъни. Исус
напомня на книжниците и фарисеите, че
техите бащи са убили Захария по пътя
меЖду светилището и олтара (Мат.
23:35).
Били са разсичани с триони. Предани-
ето разказва, че по този начин е бил убит
Исая от Манасия.
Били са изкушавани.26 Този израз Веро-
ятно описва огромния натиск, на който
вярващите са били подлагани, за да ги на-
карат да направят компромис, да се от-
каЖат от вярата, да извършат грях или
по някакъв друг начин да се отрекат от
своя Господ.
Умирали са заклани от ноЖ. Пророк
Урия е трябвало да плати тази цена за
това, че е проповядвал вярно БоЖието
послание на цар Йоаким (Ер. 26:23), но
този израз тук се отнася до масовите
кланета, които са се извършвали по Вре-
мето на Макавеите.
Скитали са се в овчи и кози козки и са
търпели лишения, бедствия и страда-
ния. Както казва Муьрхед:
„ Те са люЖели да ходят облечени в коп-
рина и кадифе и да Живеят охолно В цар-
ските палати, стига да се бяха отказа-
ли от Бога и да бяха повярвали в светс-
ката лъЖа. Но вместо това те са се ски-
mojiu, облечени в овчи и кози коЖи, счита-
ни за не по-добри от кози и от овци и дос-
тойни като тях само за к/шне. "27
Търпели са бедност, лишения и прес-
ледвания.
11:38 Светът се е отнасял към тях
като към едни, които не са били достой-
ни да Живеят. Но БоЖият Дух Възклик-
ва на това място, че всъщност нещата

са стояли точно обратното — светът
не е бил достоен за тях.
Те са се скитали по пустините и пла-
нините, по пещерите и рововете на зе-
мята. Лишени от дом, отделени от сво-
ите близки, преследвани като Животни,
отхвърлени от обществото, тези вяр-
ващи са приемали да търпят студ и пек,
несгоди и беди, но не и да се откаЖат от
своя Господ.
11:39 Бог свидетелства за вярата на
тези старозаветни герои, но въпреки
това те са умрели, преди да получат из-
пълението на обещанието. Те не са до-
Живели нито да видят пришествието на
дългоочаквания Месия, нито да се насла-
дят на благословенията, които произ-
тичат от Неговото слуЖение.
11:40 За нас обаче Бог е запазил нещо
по-добро. Той е направил така, че те да
не достигнат в съвършенство без нас.
Тези старозаветни вярващи никога не са
могли да се наслаЖдават на съвършено
чиста съвест по отношение на греха на
земята и никога няма да се наслаЖдаВат
на пълното съвършенство на прославе-
ното тяло в небето, докато ние не бъ-
дем грабнати, за да срещнем Господ във
въздуха (1 Сол. 4:13—18). Духовете на
старозаветните светии са вече съвър-
шени в присъствието на Господа (Евр.
12:23), но техните тела няма да бъдат
възкресени от мъртвите, докато Гос-
под не дойде отново, за да вземе Своите
Си. Тогава и те ще се насладят на съвър-
шенството на славата на възкресени-
ето.
Казано по друг начин, старозаветните
светии не са били така облагодетелст-
вани като нас. Но помислете само за
техните Възхитителни победи и огром-
ни изпитания! Помислете за техните
подвизи и издръЖливост! Те са Живели
от другата страна на кръста, докато
ние Живеем в неговата пълна слава. И ка-
къв е резултатът от сравнението меЖ-
ду нашия Живот и техния? Ето това е
огромното предизвикателство, което
Евреи 11 гл. отправя към нас.

444

Eßpeu 12

В. Увещание за надеЖда в Христос
(12 гл.)
12:1 Не трябва да забравяме, че Посла-
нието към евреите е било написано до
хора, коита са били преследвани. Поради
отказването от к>деизма заради Хрис-
тос тези хора е трябвало да търпят
Жестока враждебност. Имало е опас-
ност те да започнат да тълкуват свои-
те страдания като признак на БоЖието
недоволство, да се обезкураЖат, да се
предадат и, което е най-лошото, да се
поддадат на изкушението да се върнат
обратно към храма и неговите ритуали.
Именно затова сега авторът иска да
покаЖе, че техните страдания не са из-
клкзчение. Много от свидетелите, опи-
сани 6 11 гл., са страдали Жестоко ß ре-
зултат на своята вярност към Господа
и въпреки това са издържали. Щом те са
успели да покаЖат такава непоколебима
издръЖливост при техните по-малки
привилегии, колко повече трябва да из-
дърЖим ние, които сме получили по-доб-
рите неща на християнството!
Тези старозаВетни герои ни заобика-
лят като един голям облак от свидете-
ли. Това не означава, че те по някакъв на-
чин наблк>дават това, което става на
земята, а че чрез своя Живот на вяра и из-
дръЖливост те свидетелстват и пос-
тавят пред нас един висок критерий,
който ние трябва да следваме.
Този стих неизменно поставя въпроса:
„Могат ли светиите на небето да виЖ-
дат нашия Живот на земята и да знаят
това, което се случва?" Единственото
нещо, което сме сигурни, че знаят, е спа-
сяването на грешниците: „Казвам ви, че
също така ще има повече радост на не-
бето за един грешник, който се кае, не-
Жели за деветдесет и девет праведници,
които нямат нуЖда от покаяние" (Лука
15:7).
Християнският Живот е като едно
състезание, което изисква от участни-
ците дисциплина и издръЖливост. Ние
трябва да се откаЖем от всичко, което

моЖе да ни попречи. Така например те-
Жестите са нещо, което само по себе си
е безвредно, но те биха били голяма преч-
ка за успешното напредване. Такива те-
Жести могат да бъдат материалните
притеЖания, семейните връзки, лкзбов-
та към yloma, липсата на мобилност и
др. При олимпийските игри например
няма правило, което да забранява на със-
тезателя да носи със себе си храна и пи-
тие, но бегачът едва ли би тичал по съ-
щия начин, ако ги носеше на гърба си.
Също така ние трябва да отхвър-
лим... греха, който лесно ни оплита.
Това моЖе да означава греха във всякак-
ва форма, но тук ударението пада най-
вече Върху греха на неВерието. Ние тряб-
ва да имаме пълно доверие в БоЖиите
обещания и съвършена увереност, че Жи-
вотът на вярата непременно ще донесе
победа.
Трябва да се пазим от представата, че
това поприще или състезание представ-
лява нещо като едно леко и приятно бя-
гане и че в християнския Живот всичко е
розово. Трябва да бъдем готови да прео-
доляваме изпитания и изкушения с твър-
дост и упоритост.
12:2 Като участици в това състезание
ние трябва да отклоняваме погледа си
от всяко странично нещо и да гледаме
само към Исус, най-предния Бегач. А. Б.
Брус ни предлага следния коментар:
„Има Един, Който стои над Всички ос-
танали..., Който е осъществил съвърше-
но идеята за Аивот чрез вяра..., Който е
презрял срама и е изтърпял неустраши-
мо най-ужасните страдания на кръста,
Който е бил укрепен от такава вяра в ид-
ващата радост и слава, че е пренебрегнал
напълно съзнанието за настоящата бол-
ка и срали "28
Исус е Начинателят или Авторът на
нашата вяра. Това означава, че Той ни е
дал единственият съвършен пример на
Живот чрез вяра.
Исус е също така Завършителят на
нашата вяра. Той не само е започнал със-
тезанието, но го е и завършил като по-

445

Eßpeu 12

бедшпел. За Него състезанието започва
от небето, минава най-напред през Вит-
леем, Гетсимания и Голгота, след това
през гроба и най-накрая—отново в небе-
то. Няма миг от това състезание, в кой-
то Той да се е спънал или обърнал назад.
Той е гледал само напред — към идваща-
та слава, когато всички изкупени ще бъ-
дат събрани при Него завинаги. Това Му
е дало сили да презре срама и да издържи
страдания и смърт. Днес Той седи от-
дясно на Божия престол.
12:3 Сега сравнението се променя от
състезание на борба срещу греха. Наши-
ят неустрашим Предводител е Господ
Исус Христос — никой друг не е издър-
жал от грешните такава враждебност
като Него. Винаги когато почувстваме
склонност да изпитаме досада и малоду-
шие, трябва да си спомним за това, кое-
то Той е изтърпял. Тогава нашите изпи-
тания ще изглеждат нещо съвсем дреб-
но в сравнение с Неговите.
12:4 Ние участваме в една безкрайна
борба срещу греха. И все пак не сме се
съпротивили до кръв (което ще рече
„до смърт") на греха, а Той се е съпроти-
вил!
12:5 Сега авторът ни показва каква
трябва да бъде християнската предста-
ва за страданието. Защо в живота на
вярващия има такива неща като гоне-
ния, проверки, изпитания, болести, бол-
ки, скръб и нещастия? Дали те са приз-
нак на Божия гняв и неудовлетворение,
или са нещо случайно? Как трябва да се
отнасяме към тях?
Тези стихове ни казват, че страдания-
та са част от Божия възпитателен ме-
тод за Неговите деца. Макар и да не ид-
ват пряко от Него, Бог ги допуска, като
ги използва за Своя слава, за наше добро
и за благословението на другите.
В живота на християнина няма нищо
случайно. Трагедиите са скрити благос-
ловения, а разочарованията — срещи с
Бога. Бог управлява враждебните обсто-
ятелства в живота на Вярващия по та-

къв начин, че да ни преобразява по обра-
за на Христос.
Поради това авторът отпраВя към
ранните еврейски вярващи увещанието
да си спомнят текста на Притчи 3:11,
12, който ги предупреждава да не прези-
рат Божието наказание и да не се обез-
куражават от Неговото изобличение.
Ако те се разбунтуват или предадат, ще
пропуснат ползата от Божието възпи-
тание и от научаването на Неговите
уроци.
12:6 Винаги когато срещнем думата
„наказвам" или „наказание", ние сме
склонни да мислим за бой с пръчка. Но
тук тази дума означава обучение или
Възпитание на детето и Вклкзчва нас-
тавление, дисциплиниране, попраВление
и предупреждение. Всичко това има за
цел да възпитава у вярващия християнс-
ки ценности и да изгонва злото. В този
пасаж наказанието не означава осъжде-
ние заради злотВорство, а Възпитание
чрез преследване.
Текстът от Притчи съвсем ясно ни
казва, че Божието наказание е доказа-
телство за Неговата лк>бов и че нито
един Негов син няма да избегне боя.
12:7 Когато търпим Божието наказа-
ние, ние Му позволяваме да ни Възпита-
ва и да ни извайва по Своя образ. Ако се
опитаме да осуетим Неговите намере-
ния В това отношение, може да Му се на-
ложи да ни обучава в продължение на
един по-дълъг период от време, като из-
ползва по-назидателни и следователно
по-трудни методи. В Божието училище
има степени, които могат да бъдат пре-
минати само ако сме си научили предиш-
ните уроци.
И така, когато върху нас идват изпи-
тания, ние трява да осъзнаем истината,
че Бог се отнася към нас като към сино-
ве. ВъВ всяко нормално семейство баща-
та възпитава сина си, защото го обича и
защото иска най-доброто за него. Бог ни
обича твръде много, за да ни позволи да
се развиваме безконтролно.

446

Eßpeu 12

12:8 В духовното царство всички ония,
които не изпитват БоЖшиието наказа-
ние, са незаконородени деца, а не истин-
ски синове. В края на краищата, когато
лозарят се гриЖи за лозето, той не под-
кастря тръните, а подкастря лозите.
Както е в естествения свят, така е и в
духовния.
12:9 Повечето от нас са били наказва-
ни от бащите си по плът и не са тълку-
вали това като признак на омраза от
тяхна страна. Ние сме съзнавали, че
това е било израз на тяхната загршке-
ност за нашето добро възпитание, и сме
ги почитали.
Не трябва ли тогава много повече да
почитаме наказанието на Отца на духо-
вете и да Живеем! Бог е Бащата (или
Източникът) на всички същества, кои-
то са духове или имат дух. Човекът е
дух, който обитава в човешко тяло. Ко-
гато се подчиняваме на Бога, ние се нас-
лаждаваме на Живота в неговия най-ис-
тински смисъл.
12:10 Наказанието на земните роди-
тели не е съвършено. То продълЖава
само временно — в периода на детство-
то и Юношеството — и ако тогава не е
било успешно, после става абсолкнпно
безсилно. Освен това то е такова, как-
вото на тях им е угодно, т. е. отразява
това, което те смятат за добро. Поня-
кога изобщо моЖе да не е правилно.
Но БоЖието наказание винаги е съвър-
шено. Неговата л1обов е безкрайна и Не-
говата мъдрост — непогрешима. БоЖи-
ите наказания никога не са резултат от
прищявка, а винаги—за наша полза. Цел-
та е ние да бъдем участници в Негова-
та святост. А благочестието никога не
моЖе да бъде научено извън БоЖието
училище. Според обяснението на ДЖа-
ует:
„Целта на БоЖието наказание не е раз-
рушителна, а градивна. Бог ни наказва,
„за да съучастваме в Неговата свя-
тост". Изразът „за да съучастваме" съ-
дърЖа в себе си направление, а направле-
нието сочи къл1 един по-красив и пречис-

тен Живот. Огънят, който Бог запалва,
не е голям увеселителен огън на открито,
който гори буйно и неуправляемо, изга-
ряйки около себе си ценни неща, а пречис-
тващ огън, до който седи Този, Който ръ-
ководи пречистването и Който търпели-
во и упорито извлича святост от леко-
мислието и твърдост от слабостта.
Бог винаги създава нещо — дори когато
използва по-теЖките средства на благо-
датта. Той произвеЖда плодовете и цве-
тята на Духа. Неговата лЬбов винаги
търси красивото. "29
12:11 На своето време наказанието из-
глеЖда болезнено, но после донася мир-
ния плод на правдата на онези, които са
били обучавани чрез него. Именно зато-
ва ние преминаваме през такива изпита-
ния като това, за което разказва Леели
Уедърхед:
„Като всички хора и аз обичам и пред-
почитам слънчевите моменти, когато
Животът е изпълнен с изобилие от здра-
ве, щастие и успех. Но аз съм научил мно-
го повече за Бога, за Живота и за самия
себе си от лграчните моменти, изпълне-
ни със страх и провали, отколкото от
моментите на ярка слънчева светлина.
Има такива неща като „съкровищата на
тъмнината". Самата тъмнина, слава на
Бога, отминава. Но това, което човек
научава в тъмнината, остава негово при-
теЖание завинаги. „Мъчителните пре-
Живявания — казва епископ фенелоп, —
за които ти мислиш, че застават меЖ-
ду Бога и теб, се оказват връзки на еди-
нение с Него, стига да ги понесеш смире-
но. Онова, което ни връхлита неудърЖи-
мо и разклаща нашата гордост, носи
много повече добро, отколкото всичко,
което ни възбуЖда и повдига духа ни. "30
Помислете и върху следното свиде-
телство на СпърдЖън:
„Боя се, че грялата благодат, която
съл1 получил от удобните и лесни момен-
ти в моя Живот и часовете на щастие,
би могла почти да се постави върху една
монета. Но доброто, което съм получил
от моите скърби, болки и тъги, е неизме-

447

Eßpeu 12

puAio. Какво ли не дълЖа на чука и нако-
валнята, на огъня и пилата? Скръбта е
най-добрата мебел в моята къща. "31
12:12 Вярващите не трябва да се огъ-
ват под теЖестта на враждебните об-
стоятелства в Живота. Всяко тяхно
отслабване от вярата би могло да ока-
Же неблагопиятно Въздействие върху
другите. Немощните ръце трябва да се
укрепят, за да слуЖат на Живия Хрис-
тос, и отслабналите колене—да се уяк-
чат, за да постоянстват в молитва.
12:13 Неуверените крака трябва да се
насочат по правите пътища на христи-
янското ученичество. Както пише
Уилиямз:
„Всички, които следват Господа с ця-
лото си сърце, изравняват пътя на Вяра-
та за слабите братя; а онези, които не Го
следват напълно, правят неравен пътя за
другите и създават духовни инвалиди. "32
Представяме ви и следната прекрасна
илюстрация на Г. X. Ланг:
„Единуморен пътник, изтощен от дъл-
гото ходене и битката с бурите, заста-
ва на едно място обезкуражен и изнемо-
и^ял. Раменете му са ниско приведени, ръ-
цете му висят отпуснато, коленете му
са огънати и треперят. Той е готов да се
откаЖе и да падне на земята. Според
описанието на автора такъв моЖе да
стане и БоЖият пътник.
Но при него идва един с уверено дърЖа-
ние, с мила услшвка и с твърд глас и му
казва: „Хайде, странниче, ободри се, изп-
рави глава, укрепи ръцете и краката си и
погледни благодатта. Вече си изминал
толкова дълъг път: забрави отминалите
мъки. В края на пътя те чака един благо-
роднически дом. Върви натам и ще стиг-
неш право до него. Върви все напред и по-
търси от великия Лекар изцеление за оку-
целите си крака... Твоят Предвестник из-
лита същия теЖък път до БоЖия палат.
Изминали са го и много други преди теб.
Има и такива, които все още вървят по
него. Ти не си сам. Само не спирай, а вър-
ви и ще стигнеш целта и ще спечелиш
наградата

Колко щастлив е онзи, който знае как
да помогне с дума на уморения (Ис. 50:4)!
И колко щастлив е онзи, който приема
увещание (Евр. 13:22)! А триЖ по-щаст-
лив е онзи, чиято вяра е толкова проста
и силна, че никога не сеусълшява в Госпо-
да, когато Негово наказание е сурово. "33
12:14 Християните трябва да се стре-
мят към мирни взаимоотношения с
всички хора и по всяко време. Това уве-
щание обаче е особено необходимо във
времена, когато гоненията преоблада-
ват, когато някои отстъпват от вяра-
та и когато нервите не издърЖат. В та-
кива моменти човек много лесно дава из-
раз на отчаянието и страха пред онези,
които са му най-близки и най-мили.
Освен това ние също така трябва да
търсим „това освещение, без което ни-
кой няма да види Господа". За какво ос-
вещение става въпрос тук? За да отго-
ворим на този въпрос, трябва да си при-
помним, че във връзка с вярващите дума-
та „освещение"се използва в НЗ най-мал-
ко в три смисъла.
Най-напред вярващият става свят по
полоЖение при своето обръщение. Тога-
ва той бива отделен за Бога от света (1
Кор. 1:2; 6:11) и благодарение на връзка-
та си с Христос бива осветен веднъЖ за-
винаги. Точно това има предвид и Мар-
тин Лутер, когато пише: „Моята свя-
тост е в небето." Що се отнася до поло-
Жението ни пред Бога, нашата святост
е Самият Христос.
След това вярващият преминава през
едно практическо освещение (1 Сол. 4:3;
5:23)—това, което ние трябва да бъдем
всеки ден. Ние трябва да отделим себе
си от всяко зло. Това практическо осве-
щение трябва да бъде прогресивно, т. е.
ние трябва непрекъснато да растем и да
приличаме все повече на Господ Исус.
И последният смисъл, в който се из-
ползва думата „освещение", е оконча-
телното или съвършеното освещение.
Това става, когато вярващият отиде на
небето. Тогава той е освободен завина-
ги от греха. Неговото старо естество е

448

Eßpeu 12

премахнато u състоянието му съотбет-
стВа съвършено на неговото полоЖение.
Нека Видим сега кое точно осбещение
ни се казва да търсим В този стих? Оче-
Видно тук се има предвид практическо-
то осВещение. Ние не моЖем да търсим
осВещението по полоЖение, тъй като
то автоматично става наше при ново-
роЖдението. Нито пък моЖем да тър-
сим съвършеното осВещение, което ще
бъде наше, когато видим лицето на на-
шия Господ. Трябва да търсим практи-
ческото или нарастващото освещение,
тъй като то е нещо, което вклкочва на-
шето послушание и съдействие. И тряб-
ва да го възпитаваме у себе си непрекъс-
нато, фактът, че трябва да го търсим,
е доказателство, че ние не моЖем да го
постигнем напълно в този Живот. (ВЖ.
белеЖките върху 2:11 за по-подробно опи-
сание на различните страни на осВеще-
нието.)
Уест пише следното:
„ Увещанието към новородените Ьдеи,
които са напуснали храма, е да Живеят
такъв последователен християнски Жи-
вот и да се дърЖат толкова здраво за но-
вата вяра, която са намерили, че неспа-
сените Ьдеи, които също са напуснали
хралш и които само външно са прегърна-
ли новозаветната истина, да бъдат на-
сърчени да отидат при вярата в Месия-
та като Първосвещеник, вместо да се
върнат към отменените Жертви на ле-
витската система. Авторът предупреЖ-
дава истински новородените Ьдеи, че ко-
гато техният християнски Живот куца,
това люЖе да стане причина за отстъп-
ление на неспасените Ьдеи от пътя. "34
Тук обаче има една трудност! Вярно
ли е наистина, че ние не моЖем да Видим
Господа, без да сме били практически ос-
ветени? В определен смисъл това наис-
тина е така, но нека не забравяме, че то
не означава, че ние спечелваме правото
да видим Бога, като Живеем свят Жи-
вот. Исус Христос е нашето единстве-
но право, за да бъдем в небето. Значени-
ето на този стих е, че ние трябва да по-

казваме практическо осбещение като
доказателство за новия Живот, който
се намира Вътре В нас. Ако човек не рас-
те В сВятост, той не е спасен. Когато
Светият Дух обитава в един човек, Той
проявява Своето присъствие в един Жи-
вот на осветеност или отделеност от
света. Тук имаме един типичен случай на
причина и следствие: ако Христос наис-
тина е приет от човека, води от Жива
вода ще потекат от утробата му.
12:15 На пръв поглед следващите два
стиха ни показват четири различни гря-
ха, които ние трябва да избягваме. Но
контекстът позволява да се предполо-
Жи, че те представляват още едно пре-
дупреЖдение срещу един-единстВен грях
— греха на отстъплението, и че Всички-
те тези четири гряха са свързани с него.
Най-напред отстъплението означава
недостигане на Бозкията благодат. Да-
ден човек моЖе да изглеЖда като хрис-
тиянин, да говори като християнин, да
изповядва на думи християнството, но
никога да не е бил новороден. Той е стиг-
нал много близо до Спасителя, но никога
не Го е приел: бил е толкова близо и 6 съ-
щото Време толкова далеч.
Отстъплението е горчив корен. Отс-
тъпникът е човек, който се озлобява
срещу Господ и отхвърля християнската
вяра. Неговата измяна е заразителна:
оплакванията, съмненията и отрицани-
ята му оскверняват и други хора.
12:16 Отстъплението е тясно свърза-
но с липсата на морал. Някой човек, кой-
то твърди, че е християнин, моЖе да из-
падне в уЖасен грях, но вместо да приз-
нае вината си, да започне да обвинява
Господ и да отпадне. Отстъплението и
сексуалният грях са тясно свързани във
2 Петрово 2:10,14,18 и в Юда 8,16,18.
И последно, отстъплението е вид без-
верие, каквото е имало у Исав. Той не е
оценил истински своето роЖдено npaßo
и с лекота го е заменил заради едно мо-
ментно задоволяване на своя глад.
12:17 По-късно, когато е разбрал, че е
загубил двойните благословения като

449

Eßpeu 12

no-голям син, Исав е съЖалил, но вече е
било много късно. Баща му не е могъл да
върне благословенията обратно.
Така е и с отстъпника. Той не цени ис-
тински духовните ценности и с готов-
ност отхвърля Христос, за да избегне
укорите, страданията или мъченичест-
вото. В него моЖе да има съжаление, но
не и благочестиво покаяние.
12:18 Онези, които се изкушават да се
върнат обратно към закона, трябва да
си спомнят уЖасяващите обстоятелст-
ва, които са придруЖвали неговото дава-
не, и да си извадят духовни поуки от тях.
Законът е бил даден на Синайската пла-
нина —една истинска, осезаема планина,
цялата пламнала 6 огън. Тя е била обви-
та от нещо като покривало или плаща-
ница, поради което всичко е изглеждало
неясно, тъмно и мъгливо. Около нея е
вилнеела страхотна буря.
12:19 Тези природни бедствия са били
придружени от уЖасни свръхестествени
явления. Чул се е тръбен збук и е прогър-
мял глас—толкова уЖасяващ, че хората
са се помолили да бъде спрян.
12:20 Те са били абсолкзтно неспособ-
ни да издърЖат на боЖествената запо-
вед: „ДаЖе Животно, ако се допре до
планината, ще се убие с камъни."35 Те са
разбирали много добре, че ако допиране-
то до планината означава смърт за едно
нямо, неразбиращо Животно, колко по-
сигурна смърт би означавало то за оне-
зи, които разбират предупреждението.
12:21 Цялата гледка е била толкова
страшна и уЖасяваща, че дори и Мойсей
се е разтреперал. Всичко тоВа говори
съвсем красноречиво за природата и слу-
Жението на закона. Той е откровение на
БоЖиите праведни изисквания и на Него-
вия гняв срещу греха. Целта на закона не
е да даде знание за спасение, а да произ-
веде съзнание за грях. Той говори за раз-
стояние меЖду Бога и човека, породено
от греха. Неговото слуЖение е слуЖение
на осъЖдение.

12:22 Вярващите обаче не са пристъ-
пили до заплашителните забрани на Си-
най, а до БоЖията благодат:
Не сме пристъпили до мрак и до
пламтяща планина,
отминали завинаги сауЖасът и на-
шата Вина.
И радваме се вечно на мир на съвест-
та,
защото Агнецът седи на трона на
благодатта.
ДЖеймс Г. Дек
Сега всяко изкупено БоЖие дете моЖе
да каЖе:
УЖасите на закона и гневът на Бога
вече нямат власт над моите прес-
тъпления.
Послушанието и кръвта на Господа
скриват всички мои нарушения.
А. М. Топлейди
„По принцип ние вече сме пристигнали
там, където един ден ще бъдем напълно
и завинаги. За нас бъдещето вече е насто-
яще. Днес ние вече притеЖаваме онова,
което ще бъде утре. Още тук, на земята,
ние притеЖаваме Небето." (Избрано.)
Още тук, на земята, ние не приблшка-
ваме до осезаема планина, а имаме приви-
легията да влезем 8 небесното светили-
ще. С вяра ние се приблшкаваме до Бога
в изповед, хваление и молитва. И моЖем
да правим това не само един ден в годи-
ната, но моЖем да влизаме в Пресвято-
то място всеки миг от денонощието със
знанието, че за Него Винаги сме добре
дошли. Бог вече не казва: „Стой по-далеч
от Мен!"; а ни кани с думите: „Прибли-
Жи се до Мен с увереност."
Законът има своята планина Синай, а
вярата има своя хълм Сион. Този небесен
хълм символизира всички благословения
на благодатта, взети заедно — всичко
онова, което е наше чрез изкупителното
дело на Христос Исус.
Законът има своя земен Ерусалим, а
вярата — своята небесна столица, гра-

450

Евреи 12

дът на Живия Бог, който е в небето и
който има основите, на които Архи-
тект и Строител е Бог.
Когато влезем в БоЖието присъст-
вие, ние биваме заобиколени от величес-
твено събрание. Най-напред в него учас-
тват десетки хиляди ангели, които —
макар и неопетнени от греха—не могат
да се присъединят към нас в песен, защо-
то не познават радостта, която носи
нашето спасение.
12:23 След това в него участва тър-
жественото събрание на първородни-
те, които са записани 6 небето. Това са
членовете на църквата—Тялото и Не-
вястата на Христос — които са умрели
след Петдесетница и сега съзнателно се
наслаждават на БоЖието присъствие.
Те чакат Деня, когато техните тела ще
бъдат възкресени от гроба в прославен
Вид и ще бъдат съединени с техните ду-
хове.
С вяра ние виЖдаме тук „Бога, Съдия-
та на Всички". Никаква тъмнина и мрак
вече не Го закриват за онези, които гле-
дат с вяра.
Тук са и старозаветните светии, ду-
ховете на усъвършенстваните правед-
ници. Оправдани чрез вяра, те стоят в
безупречна чистота заради стойност-
та, която Христовото дело е приписало
на тяхна сметка. Те също чакат време-
то, когато гробът ще предаде своите
древни мъртви и те ще получат просла-
вените си тела.
12:24 Исус също е тук, Посредникът
на новия завет. МеЖду Мойсей, който е
посредник на Стария Завет, и Исус, Кой-
то е Посредник на новия завет, има го-
ляма разлика. Мойсей е послуЖил като
посредник, като просто е приел закона
от Бога и го е предал на народа на Из-
раел. Той е бил ходатаят или представи-
телят на народа, който е принесъл Жер-
твите, с които законът е влязъл В сила.
Христос е Посредник на новия завет
в един много по-възвишен смисъл. Преди
Бог да е имал праведни основания за
склЬчването на този нов завет, Господ

Исус е трябвало да умре. Той е трябва-
ло да подпечата завета със Собствена-
та Си кръв и да даде Себе Си в откуп за
мнозина (1 Тим. 2:6).
Исус е осигурил благословенията на но-
вия завет за Своите хора чрез смъртта
Си и осигурява тези благословения за тях
сега чрез безкрайния Си Живот. Исус
също така запазва Своите хора чрез нас-
тоящото Си слуЖение от дясната стра-
на на Бога, за да се наслаЖдават на бла-
гословенията в един враЖдебен на тях
свят. Всичко това се вкл1очва в Негово-
то посредническо дело.
Носейки белезите от раните
на Голгота,
Господ Исус е възВисен отдясно
на Бога—
Той е Принц и Спасител.
Погледнете нагоре
и Вшкте Го там —
за Своите избрани Агнеца заклан,
и знайте, че скоро и вие самите
на славите Негови ще се насладите.
ДЖеймс Г. Дек
И последно, тук е „поръсената кръв,
която говори по-добри неща от А бело-
вата". Когато се е възнесъл, Христос е
представил пред Бога цялата стойност
на кръвта, която е пролял на кръста.
Този стих не казва, че Той буквално е за-
несъл Своята кръв в небето, а че заслу-
гите на Неговата кръв са станали извес-
тни в светилището. И отново ДЖ. Г.
Дек дава поетичен израз на тази истина:
Отпред и върху трона
поръсената кръв
пламти и възвестява
изкупителната смърт.
И Неговите рани говорят във Небето:
„Завършено завинаги е
спасителното дело!"
В този стих скъпоценната кръв на Хрис-
тос е противопоставена на кръвта на
Авел. Независимо дали под последната

451

Eßpeu 12,13

ние разбираме кръвта на Жертвата на
Авел или кръвта на самия АВел, и В gßa-
та случая е Вярно, че кръвта на Христос
говори no-благодатни неща от кръвта
на Авел. Докато кръвта на Авеловата
Жертва казва: „Покрит временно", кръв-
та на Христос говори: „Простен завина-
ги." Докато кръвта на Авел зове: „От-
мъщение", кръвта на Христос провъзг-
ласява: „Милост, прощение и мир."
12:25 Заключителните стихове на 12
гл. противопоставят БоЖието откро-
вение на Синайската планина на Негово-
то откровение във и чрез Христос. Хо-
рата не трябва да се отнасят лекомис-
лено към несравнимите привилегии и сла-
ви на християнската вяра. Бог говори,
кани и увещава. Да отхвърлим или да
презрем Този, Който говори, означава да
погинем.
Онези, които не са се подчинявали на
БоЖия глас в закона, са получавали съо-
тветните наказания. Но по-голямата
привилегия изисква и по-голяма отговор-
ност. В Христос Бог ни е дал Своето
най-добро и последно откровение. Тези,
които отхвърлят Неговия глас сега, ко-
гато говори от небесата чрез евангели-
ето, носят по-голяма отговорност от
нарушителите на закона. Бягството е
абсолкмпно невъзмоЖно.
12:26 Когато е говорил на Синайската
планина, БоЖият глас е предизвикал зе-
метресение, но следващия път когато
говори, той ще причини „небетресение".
Това е предсказано по същество от про-
рок Агей (2:6): „Още веднъЖ, след малко,
Аз ще разтърся небето и земята, море-
то и сушата."
Това разтърсване ще стане в периода
от Грабването до края на царството на
Христос. Преди Христос да дойде, за да
установи царството Си, ще има стра-
хотни природни катаклизми както на зе-
мята, така и на небето. Планетите ще
бъдат изместени от орбитите си, кое-
то ще причини уЖасни приливи и навод-
нения. След това, в края на хилядолетно-
то управление на Христос, земята, звез-

дните небеса и атмосферното небе ще
бъдат унищоЖени от огън (2 Петр.
3:10—12).
12:27 Когато Бог казва „още ВеднъЖ",
Той има предвид пълното и окончателно
премахване на небето и земята. Това съ-
битие ще слоЖи край на мита, според
който само видимото и осезаемото е
действително, а невидимото е нереално.
Когато Бог слоЖи край на направените
и преходните неща, ще остане само
това, което не моЖе да се поклати.
12:28 Онези, които посвещават време-
то си на материалния и видим ритуали-
зъм на кодеизма, се прилепват към неща,
които могат да се разклатят. Истинс-
ките вярващи имат „непоклатимо цар-
ство". Това трябва да ги вдъхнови за
най-пламенно поклонение и възхищение.
Ние непрекъснато трябва да хвалим
Бога с благоговение и страхопочитание.
12:29 Бог е огън пояЖдащ за всички, ко-
ито отказват да Го слушат. Но дори и
в отношенията Му към Неговите хора
Неговата святост и правда са толкова
големи, че те трябва да породят у тях
най-дълбоко страхопочитание и прекло-
Г. Увещания за различни християнс-
ки добродетели (13:1—17)
13:1 Практическата част на Послание-
то към евреите съдърЖа шест увеща-
ния, засягащи добродетелите, които
трябва да се развиват от християните.
Първата добродетел е братолк>бието.
Всички истински християни трябва да се
чувстват свързани помеЖду си в едно
общо семейство и да признават това
родство с думи на обич и дела на л1обов
(1 Йоан. 3:18).
13:2 Също така християните трябва
да бъдат гостолк)биви към странници-
те. Странниците биха могли да бъдат
вярващи, които бягат от преследване и
трудно могат да намерят храна и подс-
лон. Показването на гостолкюие към
такива хора би могло да излоЖи на опас-
ност домакина и домакинята. Този стих

452

Eßpeu 13

също така би могъл да се разбира и като
общо насърчение за показване на гостоп-
риемство към Всички Вярващи, които
имат нуЖда от него.
Когато правим това, винаги същест-
вува вълнуващата възмоЖност, без да
знаем, да приемаме ангели! Това, разби-
ра се, ни напомня за случката с Авраам и
тримата мъЖе, които всъщност са били
ангелски същества (Бит. 18:1—16).36 Но
дори и никога да нямаме привилегията да
приемем истински ангели у дома си, ви-
наги моЖем да покаЖем гостолк>бие към
хора, чието присъствие само по себе си
е благословено и чието благочестиво
влияние върху нашето семейство моЖе
да произведе резултати, които остават
за вечността.
13:3 Третото увещание засяга гршка-
та за християни, които се намират в
затвора. Почти сигурно това са вярва-
щи, които са затворени заради свиде-
телството си за Христос. Такива хора
имат нуЖда от храна, топли дрехи, кни-
ги за четене и насърчение. В такива слу-
чаи съществува изкушението другите
вярващи да се опитат да скрият връзка-
та си със затворените, за да не бъдат
затворени и те заедно с тях. Но те
трябва да помнят, че когато посеща-
ват затворници, те все едно посещават
Христос.
Вярващите също така трябва да по-
казват състрадание към страдащите,
като под „страдащите" тук отново
трябва да разбираме преследваните
християни. Читателите трябва да се
противопоставят на Всяка склонност
да се скрият от опасността, на която
биха били излоЖени заради това свое със-
традание. За нас приложението на този
стих би могло да се разшири, като Вклкь
чим 6 него показването на състрадание
към всички страдащи светии. Не тряб-
ва да забравяме, че ние също сме 8 тяло
и следователно излоЖени на опасността
от подобни скърби.
13:4 Женитбата трябва да бъде на
почит у Всички. Нека не забравяме, че

бракът е бил постановен от Бога още
преди влизането на греха В този свят и
че той е Неговата свята воля за човечес-
твото. Да се отнасяме към него като
към нещо нечисто, както правят аске-
тиците, или дори да се присмиваме или
подиграваме с него, както правят поня-
кога християните, са неща, които Писа-
нието еднакво забранява.
Онези, които са склк)чили брак, тряб-
ва да бъдат верни на своите клетви,
като пазят брачното легло неоскберне-
но. Независимо от лекомисленото отно-
шение на съвременния човек към този
Въпрос, остава фактът, че всяка сексуа-
лна връзка извън брачната е грешна.
Блудството не е болест, а грях, и то
грях, който Бог неминуемо ще съди.
Нито една проява на разврат няма да из-
бегне съда. Бог съди този грях още в този
Живот — чрез телесни болести, разру-
шени семейства, умствени и нервни раз-
стройства, деформации на личността и
др. И ако този грях не е простен чрез
кръвта на Христос, Той ще го съди и във
вечния огън.
Реформаторският епископ Латимър
разобличил развратния крал Хенри VIII
в този грях по начин, който бил толкова
убедителен, колкото и смел. Той подарил
на краля една красиво подвързана Библия,
Върху която били написани думите: „Бог
ще съди блудниците и прелкзбодейците."
13:5 Шестата добродетел, която
християните трябва да развиват у себе
си, е задоволството. Спомнете си, че
привържениците на 1одеизма винаги са
казвали: „Ние имаме скинията. Имаме
свещенството. Имаме Жертвоприноше-
нията. Имаме красивия ритуал. А вие
какво имате?" Тук авторът тихо казва
на християните: „Не се впримчвайте в
среброл!обие; задоволявайте се с това,
което имате." Това, което християни-
те имат, е толкова безкрайно по-вели-
ко от Всичко най-добро на к>деизма —
защо тогава да не бъдат напълно задо-
волени? Те имат Христос, а това е на-
пълно достатъчно.

453

Eßpeu 13

Сребролкобието моЖе да бъде огромна
пречка за Вярващия. Също както една
малка монета, поставена пред очите ни,
моЖе да закрие слънцето от погледа,
така и среброл1обието нарушава Връзка-
та ни с Бога и пречи на духовния ни прог-
рес.
Най-големите богатства, които мо-
Же да има един човек, се съдърЖат в при-
тежаването на Този, Който обещава:
„Никак няма да те оставя и никак няма
да те забравя." На гръцки силното от-
рицание се изразява чрез използването на
gße или повече отрицания. Конструкци-
ята на този стих е много емфатична: тя
съдърЖа пет отрицания, което идва да
покаЖе колко е невъзмоЖно Христос да
изостави Своите Си!
13:6 Думите от Псалм 118:6 npegcmaß-
ляВат уВерената изпоВед на един, който
има Христос: „Господ ми е помощник;
няма да се убоя. Какво ще ми стори чо-
бек?" В Христос ние имаме съвършена-
та сигурност, съвършената защита и
съвършения мир.
13:7 Читателите получават настав-
ление да помнят онези, които ги ръково-
дят —своите християнски учители, ко-
ито са им говорили БоЖието слово. Ка-
къв е резултатът от техния начин на
Живот? Те не са се Върнали обратно към
левитската система, а са дърЖали своя-
та изповед твърдо докрай. МоЖе би ня-
кои от тях са загинали като мъченици
заради Христос. Читателите трябВа да
подраЖават на тяхната вяра — вярата,
която дърЖи Христос и християнското
учение и която се съобразяВа с Бога ВъВ
Всяко действие. Ние не сме призовани
към едни и същи форми на слуЖение, но
сме призовани към Живот на вяра.
13:8 Връзката меЖду този стих и пре-
дишния не е ясна. МоЖе би най-простият
начин, по който моЖем да го разтълку-
ваме, е като го приемем като обобщение
на учението, целта и вярата на тези
християнски водачи. Същността на
тяхното учение е следната: Исус Хрис-
тос е същият вчера, днес и завинаги.

Целта на техния Живот е Исус Христос,
Който е същият вчера, днес и завинаги.
Основата на тяхната вяра е, че Исус е
Христос (Месия), Който е същият вче-
ра, днес и завинаги.
13:9 След това авторът отправя едно
предупреждение срещу лъЖливите поуче-
ния на к>деизма. Според Jogeückume учи-
тели светостта е свързана с външни
неща като например церемонниалното
поклонение и яденето на чисти храни. Но
истината е, че светостта е резултат
от благодатта, а не на закона. Наредби-
те за чисти и нечисти храни имат за цел
да доведат само доритуално очистване,
което обаче не е същото като вътреш-
ната святост. Един човек моЖе да бъде
церемониално чист и въпреки това да
бъде пълен с омраза и лицемерие. Само
БоЖията благодат моЖе да Вдъхнови
вярващите и да им даде сили да Живеят
свято. JIk>6oßma към Спасителя, Който
умря заради нашите грехове, ни мотиВи-
ра „да Живеем разбрано, праведно и бла-
гочестиво в настоящия век" (Turn 2:12).
В края на краищата, безкрайните прави-
ла за храни и питиета не са донесли ни-
каква полза на своите последователи.
13:10 Не пропускайте да забелеЖите
победата, която се съдърЖа В думите:
„Ние имаме олтар." Това е увереният
отговор, който християнинът дава на
непрекъснатите предизвикателства на
logeucmume. Нашият олтар е Христос и
В този олтар се съдърЖат всички благос-
ловения, които се намират в Него. Оне-
зи, които са свързани с левитската сис-
тема, нямат право да участват в по-
добрите неща на християнството. Най-
напред те трябва да се покаят от грехо-
вете си и да повярват в Исус Христос
като единствен Господ и Спасител.
13:11 Системата на Жертвоприноше-
нията е изисквала заколването на Жи-
вотни, чиято кръв е била внасяна в
ПресВятото място от пърВосвещеника
като Жертва за греховете. Телата на
тези Животни е трябвало да се изнасят
на едно място изВън пределите на скини-

454

Eßpeu 13

ята u ga се изгарят. „Вън от стана" оз-
начаВа извън Външната ограда, която е
заграЖдала gßopa на скшшята.
13:12 Изгарянето на Животните „Вън
от стана" е преобраз на Господ Исус.
Той е бил разпънат извън градските
стени на Ерусалим. ТоВа означава, че Той
е осветил народа чрез Собствената Си
кръв „Вън от стана" на организирания
к>деизъм.
13:13 ПрилоЖението на този стих за
ранните читатели на Посланието е, че
те трябва да скъсат окончателно с к»де-
изма. ВеднъЖ завинаги те трябва да
обърнат гръб на храмовите Жертви и да
приемат за себе си свършеното дело на
Христос като единствена и достатъч-
на Жертва за своите грехове.
ПрилоЖението за нас е подобно на гор-
ното: станът днес е цялата религиозна
система, която пропоВядВа спасение
чрез вършене на дела, усъвършенстване
на човешкия характер или изпълнение на
ритуали и наредби. ТоВа е съвременната
църковна система с нейното по човеш-
ки назначено свещенство, материални
начини на поклонение и церемониални
уловки. Това е поквареният християнски
свят, който е една „църква" без Хрис-
тос. Господ Исус е извън тази система
и ние трябва да излизаме към Него..., по-
насяйки Неговия позор.
13:14 За слуЖещите в храма Ерусалим
е бил особено скъпо място. Той е бил ге-
ографският център на техния „стан".
Християнинът няма такъв град на зе-
мята. Неговото сърце копнее за небес-
ния град, новия Ерусалим, чиято слаба е
Агнецът.
13:15 В НЗ всички вярващи са свещени-
ци. От една страна, те са свети свеще-
ници, които влизат в БоЖието светили-
ще, за да хвалят Бога (1 Петр. 2:5), а от
друга — царски свещеници, отиващи в
света, за да свидетелстват за Него (1
Петр. 2:9). Има най-малко три Жертви,
които вярващият принася като свеще-
ник (Римл. 12:1). Първата е Жертвата на
самия Вярващ (Римл. 12:1). Втората, как-

то се казва в 15 cm., е Жертвата на хва-
ление. Тя се принася на Бога чрез Господ
Исус Христос. Цялото наше хВаление и
Всички наши молитви минават през
Него, преди да стигнат до Бог Отец. На-
шият велик Първосвещеник отстраня-
ва всички нечистоти и несъвършенства
и добавя Собствената Си стойност към
Към всяка наша молитва
и хваление
Христос добавя Свойто
сладко изцеление.
Така издига Той кадилницата
с нашето благодарение
и Бог приема благоуханието
с наслаЖдение.
Мери Б. Питърз
Жертвата на хваление е плод от та-
кива устни, които изповядват Негово-
то име. Единственото хваление, което
Бог приема, е тоВа, което изказват из-
купените устни.
13:16 Третата Жертва е приносът на
нашите притеЖания. Ние трябва да из-
ползваме материалните си блага, като
правим добро и като ги разделяме с оне-
зи, които са в нуЖда. Такъв един Жерт-
воготоВен начин на Живот е угоден на
Бога. Той е точно обратното на това да
трупаш всичко за себе си.
Народът на БоЖиите полшзани
свещеници
никога не ще умре.
Той стои пред Неговото славно лице
и Му слуЖи нощ и ден.
И Atakap че разумът бучи
и неверието реве,
народът на БоЖиите избрани
свещеници
никога не ще умре.
Чист и свят като невяста,
умит от смрадта на греха,
той издига към Бога молитви
и хва.\ения от душа.
Благоуханието се издига високо —

455

Eßpeu 13

до Пресвятото място на Отца
и поклонението им изпълва небето
с песента на благодатта.
Герхард Терстееген
13:17 В 7 u 8 cm. читателите се нас-
таВляВат да помнят своите ръководи-
тели В миналото, докато В този стих
абторът им казва, че те трябВа да бъ-
дат послушни на онези, които ги ръково-
дят сега. Изразът „вашите наставни-
ци" се отнася най-Вероятно главно до
старейшините в местната църква, кои-
то работят като представители на
Бога в събранието. Те са получили авто-
ритет, на който вярващите трябва да
се покоряват. Като подовчари старей-
шините бдят за душите на стадото, за
което ще трябва да отговарят един ден
пред Бога. Те ще трябва да изпълняват
moßa бдение или с радост, или с тъга, В
зависимост от духовния напредък на
онези, над които бдят. Ако те ще тряб-
Ва да правят това „с въздишане" или с
мъка, това ще означава загубване на
част от наградата за засегнатите све-
тии. Затова за всички нас е полезно да се
подчиняваме на авторитета на онези,
които Бог е определил да ни ръководят.
FV. Заключително благословение
(13:18—25)
13:18 С приблшкаването на края на moßa
Писмо авторът отправя към читатели-
те един личен призив за молитва. Оста-
налата част от стиха ни кара да предпо-
ложим, че той е бил подложен на атаки
от страна на свои критици. Бихме мог-
ли да се досетим какви са били тези кри-
тици —такива, които са подтиквали хо-
рата да се Върнат към старозаветното
поклонение. Авторът заявява твърдо,
че независимо от всички обвинения, от-
правени срещу него, неговата съвест е
чиста и Желанието му — искрено.
13:19 Една допълнителна причина за
молитва е Възможността да им бъде
върнат no-скоро. МоЖе би тази молит-
ва е свързана с освобождението на авто-

ра от затвора. Но по този въпрос моЖем
само да правим предполоЖения.
13:20 Сега следва едно от най-красиви-
те благословения в Библията, което
моЖе да се нареди сред такива благосло-
вения като текстовете в Числа 6:24—
26; 2 Коринтяни 13:14 и Юда 24,25. То е
отправено към Бога на мира. Както
беше споменато, старозаветните cße-
тии никога не са имали съвършен мир на
съвестта. Но при Новия Завет ние има-
ме мир с Бога (фил. 4:7). По-нататък
стихът обяснява, че този мир е плод от
Христовото дело. Бог е Възкресил нашия
Господ Исус от мъртвите В знак на
това, че Неговото дело на кръста е раз-
решило веднъЖ завинаги въпроса за греха.
Най-напред, като добрия Пастир,
Христос е дал Живота Си за овцете Си
(Йоан 10:11). След това, като великия
Пастир, Той е възкръснал от мъртвите,
след като е извършил делото на изкупле-
нието (ЕВр. 13:20). И най-накрая, като
ГлаВния Пастир, Той идва отново, за да
награди Своите слуЖители (1 Петр. 5:4).
Ние Го виЖдаме като добрия Пастир в
Псалм 22, като великия Пастир в Псалм
23 и като Главния Пастир в Псалм 24.
Той е бил въздигнат от мъртвите в
съответствие с вечния завет. Уест ни
предлага следния коментар върху този
израз:
„Заразлика от първия завет, който е
имал само временен характер, Новият
Завет е наречен „вечен ". В границите на
този именно „вечен завет" Месията,
Който еулгрял за грешните човеци, е бил
възкресен отсред мъртвите. Ако не беше
възкресен от мъртвите, Той не би могъл
да бъде първосвещеник според Мелхиседе-
ковия чин. Грешният човек има нужда от
жив Свещеник, Който да даде живот на
вярващия грешник, а не от мъртъв све-
щеник, който просто да плати за негови-
те грехове. По този начин в рамките на
Новия Завет е било гарантирано, че Све-
щеникът, който е принесъл Себе Си в
жертва, ще бъде възкресен от мъртви-
те. "37

456

EBpeu 13

13:21 Молитвата, започната В 20 cm.,
е свързана с moßa, че cßemuume трябва
да бъдат усъвършенствани ВъВ Всяко
добро нещо, за да Вършат БоЖията Воля.
Тук има едно лк)бопшпно сливане на бо-
Жественото с човешкото. Бог е Онзи,
Който ни снабдява с Всяко добро нещо.
Той е и Онзи, Който изработва в нас
„това, което е угодно пред Него". И Той
прави това чрез Исус Христос. Тогава
ние вършим Неговата воля. С други
думи, Бог влага в нас Желанието да вър-
шим добро. Бог ни дава силата да го вър-
шим, вследствие на което ние го вър-
шим; и пак Бог ни възнаграждава за това,
че сме го извършили.
Молитвата свършва с признанието,
че Исус Христос е достоен за слава за
вечни ВекоВе.
Достоен за слава и хвала,
достоен от всички за възхита;
достоен сега и във вечността,
безкраен В божествеността.
Франсис Ридли Хавергал
13:22 Сега авторът умолява своите
читатели да приемат с внимание това
убещателно напътствие в неговото
Писмо, като се откаЖат от ритуална-
та религия и се прилепят към Христос с
чисто сърце. Той говори за своето Пис-
мо като за нещо кратко, и то наистина
е такова, като си помислим колко мно-
го още би могъл да каЖе за левитската
система и за нейното изпълнение в Хрис-
тос.
13:23 Изразът „Знайте, че нашият
брат Тимотей е пуснат", дава основа-
ние на много хора да смятат, че авто-
рът на това Писмо е Павел. Освен това
авторът казва, че възнамерява да пъту-
ва заедно с Тимотей, което е още един
признак, сочещ към авторството на Па-
вел. И все пак не моЖем да бъдем абсо-
лкжшо сигурни, и затова е най-добре да
оставим Въпроса открит.
13:24 Сега авторът изпраща поздрави
до всички християнски водачи и Всички-
те светии. Нека не отминаваме с пре-
небреЖение многото изрази на христия-

нско внимание в Посланията и нека по-
често им подраЖаваме.
Заедно с автора се намират и някои
вярващи от Италия, които също искат
да изпратят своите поздрави. Това
предполага, че Писмото е било написано
или оттам, или дотам.
13:25 фактът, че авторът завършва
това Послание на Новия Завет с поЖела-
ние за благодат, е особено подходящ край
на неговото Писмо: „Благодат да бъде с
всички вас." Новият Завет е един безус-
ловен завет на свободната БоЖия благо-
дат, изразяваща Неговото безгранично
благоволение към недостойните светии
чрез Жертвеното дело на Господ Исус
Христос. Амин.
Какво е посланието на Писмото до
евреите за днешното време?
Има ли какво да каЖе Посланието към
евреите на нас—хората, които Живеят
в двадесети век?
Въпреки че 1одеизмът не представля-
ва вече онази господстваща религия, ко-
ято е бил в ранните дни на църквата, ду-
хът на законничеството все пак е успял
да проникне в християнството. В своя-
та известна брошура „Нека правилно
разделяме Словото на Истината", д-р
Скофилд казва следното:
„ Спокойно моЖем да кюкем, че Ьдеизи-
рането на Църквата е допринесло много
повече за спъването на нейния прогрес, из-
кривяването на нейната мисия и унищо-
жаването на нейната духовност от всич-
ки други причини, взети заедно. Вместо
да върви по определения и път на отделя-
не от света и следване на Господа според
небесното си призвание, тя използва ев-
рейските Писания, за да оправдае себе си
в принизяването на своята цел до ниво-
то на световната цивилизация, натруп-
ването на богатства, въвеЖдането на
внушителни ритуали, издигането на ве-
личествени църковни сгради и разделяне-

457

Eßpeu 13

то на всички равнопоставени братя на
„клирици" и „лшряни".38
Писмото go евреите ни призовава да
се отделим от религиозните системи, в
които Христос не се почита като един-
ствен Господ и Спасител и в които Не-
говото дело не се признава като една
веднъЖ завинаги дадена Жертва за грях.
То ни казва, че образите и сенките на
СтарозаВетната система намират сво-
ето пълно изпълнение в нашия Господ.
Той е нашият велик Първосвещеник. Той
е нашата Жертва. Той е нашият Олтар.
Той слуЖи в небесно светилище и Него-
вото свещенство никога няма да има
край.
То ни учи също така, че всички вярва-
щи са свещеници, които имат пряк дос-
тъп go БоЖието присъствие чрез вяра
по всяко време на денонощието и които
принасят в Жертва самите себе си, сво-
ето хваление и своите притежания.
Дейвид Берън казва така:
„Въвеждането на люде ja на левитско-
то свещенство в християнската църква
не е нищо друго освен опит да са зашие
отново с несвети ръце завесата, която
Самият благословен иумилостивен Бог
е раздрал на две, и да се казва: „Стойте
надалеч, не се приблшкавайте до Бога " на
онези, които са „обновени чрез кръвта на
Христос. "39
Писмото до евреите ни учи също та-
ка, че ние имаме по-добър завет, по-добър
Посредник, по-добра надеЖда, по-добри
обещания, по-добро отечество, по-добро
свещенство и по-добро притеЖание —

изобщо всичко по-добро от най-доброто,
което к>деизмът моЖе да ни предлоЖи.
Освен това то ни уверява, че ние имаме
вечно изкупление, вечно спасение, вечен
завет и вечно наследство.
То съдърЖа също така и едно сериоз-
но предупреждение срещу греха на отс-
тъплението. Ако един човек твърди, че
е християнин, и свърЖе себе си с христи-
янската църква, но след това се отвър-
не от Христос и се присъедини към вра-
говете на Господа, за такъв човек е не-
възмоЖно вече да се обърне към пока-
яние.
Посланието към евреите насърчава
истинските християни да вървят с вяра,
а не с виЖдане, защото това е Животът,
който е угоден на Христос. То също
така ни насърчава да понасяме с търпе-
ние страданията, изпитанията и гонени-
ята, за да моЖем да получим обещаната
награда.
Освен всичко това Писмото до евреи-
те ни учи, че заради многото си привиле-
гии християните имат една много голя-
ма отговорност. Превъзходствата на
Христос ги правят най-облагодетелст-
ваните хора на света. Ако те пренебрег-
нат тези привилегии, ще претърпят съ-
ответните загуби на Христовото съди-
лище. От тях се очаква много повече,
отколкото от хората, Живели под зако-
на. И от тях ще се изисква много повече
в един бъдещ ден.
Затова нека и ние излизаме към Него
вън от стана, понасяйки Неговия позор
(13:13).

458

Eßpeu — Крайни белеЖки

Крайни белеЖки
1)	(3:6) В критическия текст думите
„здрабо... докрай" са изпуснати.
2)	(3:18)   Arthur   T.   Pierson,   further
documentation unavailable.
3)	(4:15) Теолозите обобщават учени-
ето за ВъзмоЖността или неВъз-
моЖността на Христос ß gße ла-
тински фрази: „поп posse peccare"
(невъзлюЖно да съгреши) и „posse
поп peccare" (ВъзмоЖно да не съгре-
ши). Вярното учение се съдърЖа В
израза „поп posse peccare": Той не е
могъл да съгреши.
4)	(4:16) G. Campbell Morgan, „Choice
Gleanings Calender."
5)	(6:2) В оригиналния текст са изпол-
звани дВе различни думи. Думата за
„кръщение" е „baptisma",  докато
тук думата е „baptsimoi", което оз-
начаВа „ритуални умиВания".
6)	(6:3) Текстът на повечето ръкопи-
си  гласи   „И  нека   да  направим
това..."
7)	(6:6) Преводът В белеЖка под линия
В НПБКДЖ е no-добър (тъй като
формата и контекстът са същите
като В предишното изречение): „а
са отпаднали..."
8)	(6:18) Повечето ръкописи гласят
„ние имаме голямо насърчение" (изя-
Вително наклонение) Вместо „да
имаме голямо насърчение" (подчи-
нително наклонение). ПърВото из-
разява no-голяма сигурност.
9)	(6:20) D. Anderson-Berry, Pictures in
the Acts, p. 36ff.
10)	(7:20) A. W. Rainsbury, „Able to Save
to the Uttermost," The Keswick Week,
1958, p. 78.
11)	(7:21) George Henderson, Studies in the
Epistle to the Hebrews, p. 86.
12)	(8:6) W. H. Griffith Thomas, Hebrews:
A Devotional Commentary, p. 103.
13)	(8:8) Henderson, Hebrews, p. 92.
14)	(9:4) Думата„thumiaterion" има зна-

чението на предмет или на място
за горене на тамян.
15)	(9:11) Критическият текст гласи
„...на дошлите добрини..."
16)	(9:13) J. Gregory Mantle, Better Things,
p. 109.
17)	(9:15) Kenneth S. Wuest, Hebrews in the
Greek Testament, p. 162,163.
18)	(10:10) George M. Landis, Epistle to the
Hebrews: On to Maturity, p. 116.
19)	(10:11) Alexander Balmain Bruce, The
Epistle  to   the  Hebrews:   The  First
Appology for Christianity, p. 34.
20)	(10:37) Marvin Vincent, Word Studies in
the New Testament, 11:1150.
21)	(10:37) A. J. Pollock, Modernism Versus
the Bible, p. 19.
22)	(10:38) Критическият текст гласи:
„Моят праведник".
23)	(11:21) С. Н. Mackintosh, Genesis to
Deutronomy: Notes on the Pentateuch, p.
133.
24)	(11:22) William Lincoln, Lectures on the
Epistle to the Hebrews, p. 106.
25)	(11:35) G. H. Morrison, „Morrison on
Luke", The Glasgow Pulpit Series, 1:42.
26)	(11:37) Този израз е изпуснат В кри-
тическия текст.
27)	(11:37) William G. Moorehead, Outline
Studies    in    the    New    Testament.
Philippians to Hebrews, p. 248.
28)	(12:2) A. B. Bruce, Hebrews, pp. 4145,
416.
29)	(12:10) J. H. Jowett, Life in the Heights,
pp. 247,248.
30)	(12:11)        Leslie        Weatherhead,
Prescription for Anxiety, p. 32.
31)	(12:11)   C.   H.   Spurgeon,   „Choice
Gleanings Calendar."
32)	(12:13) George Williams, 77ie Student's
Commentary on the Holy Scriptures, p.
989.
33)	(12:13) G. H. Lang, Vie Epistle to the
Hebrews, pp.240, 141.
34)	(12:14)Wuest, Hebrews, p. 222.
35)	(12:20) В повечето ръкописи, Вклк>
чително и В най-старите, думите
„или прониЖе със стрела" липсВат.
15)	
459

Eßpeu — Крайни белеЖки
Най-Вероятно те предстаВлят eg-	37)  (13:20) Wuest, Hebrews, p. 242.
но по-късно допълнение.	38)   (Екскурс)   С.   I.   Scofield,   Rightly
36)   (13:2) Смята се, че един от трима-	Dividing the Word of Truth, p. 17.
та е бил Господният Ангел, т. е.	39)   (Екскурс) David Baron, The New Order
Христос преди Въплъщението.	of Priesthood, pp. 39,40.
460

Eßpeu — Библиография

Библиография
Bruce, Alexander Baimain,
The Epistle to the Hebrews: The First
Apology for Christianity,
Edinburgh: T. & T. Clark, 1908.
Govett, Robert,
Christ Superior to Angels, Moses and Aaron,
London: J. Nisbet, 1884.
Henderson, G. D.,
Studies in the Epistle to the Hebrews,
Barkingside, England: G. F. Vallance, n.d.
Hewitt, Thomas,
The Epistle to the Hebrews, TBC,
Grand Rapids: Eerdmans, 1960.
Ironside, H. A.,
Hebrews and Titus,
Neptune, N. J.: Loizeaux Brothers, 1932.
Kelly, William,
Introductory Lectures to the Epistle
to the Hebrews and the Epistle to Philemon,
Oak Park IL: Bible Truth Publishers, n. d.
Landis, G. M.,
Epistle to the Hebrews: On to Maturity,
Oak Park: Emmaus Bible School, 1964.
Lang, G. H.,
Tfie Epistle to the Hebrews,
London: Paternoster Press, 1951.
Lincoln, William,
Lectures on the Epistle to the Hebrews,
Boston: Believers' Book-Room, n. d.
Mantle, J. Gregory,
„Better Things":
A Series of Bible Readings
on the Epistle to the Hebrews,
New York: Christian Alliance Publishing
Co., 1921.

Meyer, F. B.,
The Way to the Holiest,
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1950.
Moffatt, James,
A Critical and Exegetical Commentary
on the Epistle to the Hebrews, ICC,
Edinburgh: T. & T. Clark, 1924.
Moule, H. C. G.,
Studies in Hebrews,
Grand Rapids: Kregel Publications, 1977.
Newell, W. R.,
Hebrews Verse by Verse,
Chicago: Moody Press, 1947.
Pfeiffer, Charles F.,
The Epistle to the Hebrews,
Chicago: Moody Press, 1962.
Rainsbury, A. W.,
„Able to Save to the Uttermost",
The Keswick Week,
London: Marshall, Morgan and Scott Ltd.
1958.
Thomas, W. H. Griffith. Hebrews: A
Devotional Commentary. Grand Rapids:
Wm. B. Eerdmans Publishing Co., 1961.
Vine, W. E.,
The Epistle to the Hebrews,
London: Olophants Ltd., 1952.
Wescott, B. F.,
Tfie Epistle to the Hebrews,
London: MacMillan, 1889.
Wuest, K. S.,
Hebrews in the Greek New Testament,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1947.

461

Omkpoßemiemo на Исус Христос"
„Когато прочетем думите на това пророчество, сърцата ни трябва да се изпълнят
с хваление и да си спомним за благодатта, която ни е спасила от всичко идващо
върху тази епоха. Едно друго благословение, което ни дава тази книга, е уверението
за окончателна победа и слава."
Арно Гейбелин

Въведение
I.   Уникално място в канона
Toßa, че тази последна книга на Библия-
та е уникална, се виЖда още ß първата
дума: „откровението" или — както е ß
оригинала — „apocalupsis". Тази дума, ко-
ято означава „сваляне на булото от", е
основа на думата „апокалиптичен", ли-
тературен вид, който в СЗ моЖе да се
намери в Даниил, Езекиил и Захария, а в
НЗ — само тук. Тя се отнася go проро-
чески видения за бъдещето, в които се
използват символи, образи и други езико-
ви средства.
Откровението на Исус Христос гле-
да не само напред към бъдещото завър-
шване на всички неща и окончателната
победа на Бога и Агнето, но също така
свързва свободните краища на първите
шестдесет и пет книги на Библията.
Всъщност точно това е и начинът, по
който тази книга моЖе най-добре да
бъде разбрана — като се познава цялата
Библия! Почти всичко в нея — участни-
ците, символите, събитията, числата,
цветовете и т. н. — вече е било спомена-
то предварително в БоЖието слово. Ня-
кои уместно наричат Откровението
„Голямата централна гара" на Библия-
та, тъй като това е мястото, където
„пристигат всички влакове". Кои са
тези влакове? Това са влаковете на ми-
сълта, които тръгват от Битие и оста-
* Според npeßoga на заглавието ß НПБКДЖ.
— Бел. на преВ.

налите книги nog формата на идеи, като
червената нишка на изкуплението, наро-
да на Израел, езическите народи, непри-
ятеля на БоЖия народ—Сатана, Антих-
риста и много други.
Апокалипсисът (погрешно наречен
през четвърти век „Откровението на
боЖествения свети Йоан", а всъщност
„Откровението на Исус Христос" (1:1),
е една необходима кулминационна точка
на Библията. Той ни показва какъв ще
бъде краят на всичко. Дори и едно него-
во най-повърхностно прочитане трябва
да подейства като сериозно предупреЖ-
дение към невярващите за покаяние и об-
ръщение, а на БоЖия народ — като на-
сърчение за устояване!
II. Авторство
Името на автора Йоан, който пише по
заповед на своя Господ Исус Христос, е
споменато няколко пъти в самата кни-
га (1:1, 4, 9; 22:8). Има много древни, се-
риозни и широкоразпространени външни
доказателства, които подкрепят теза-
та, че това е апостол Йоан, синът на Зе-
ведей, работил в продълЖение на много
години в Ефес—Мала Азия, където са се
намирали всичките седем църкви, за ко-
ито става въпрос във 2 и 3 глава. Йоан е
бил заточен на остров Патмос от До-
мициан, където е записал виденията, ко-
ито му е дал нашият Господ. По-късно
той се е върнал в Ефес, където е умрял в
дълбока старост. Юстин Мартир, Ире-
ней, Тертулиан, Хиполит, Климент от
Александрия и Ориген — всички тези ав-
тори приписват книгата на Йоан. Мал-
463

ОткроВение

ko no-късно (около 150 г. сл. Хр.) В Еги-
пет е намерена една книга, позната под
заглавието „Апокрифът на Йоан", коя-
то изрично споменава, че авторът на
Откровението е Йоан, братът на Яков.
Първата реакция срещу авторството
на апостола е дошла от Дионисий от
Александрия, който съзнателно не е Же-
лаел тя да бъде написана от Йоан, тъй
като е бил противник на доктрината за
хилядолетието (Откр. 20). Неговите
смътни и колебливи предположения за
автори като Йоан Марко или „Йоан
презвитер" не могат да оборят такива
сериозни доказателства като горните,
въпреки че много съвременни изследова-
тели от по-либералните среди също от-
ричат авторството на апостол Йоан. В
църковната история няма данни за съ-
ществуването на „Йоан презвитер"
(Старейшина) и няма друг Йоан освен ав-
тора на Второто и Третото послание
на Йоан. Тези две Писма са написани в съ-
щия стил като Първото послание на
Йоан, като по своята простота и речни-
ков състав съответстват до голяма
степен и на Евангелието от Йоан.
И докато външните доказателства,
които споменахме no-горе, са изклкочи-
телно силни, вътрешните не са толкова
ясни. Както речниковият състав, който
показва един груб семитски стил на
гръцкия език (и дори съдърЖа някои изра-
зи, които граматиците биха нарекли „со-
лесизми"), така и словоредът карат
много хора да смятат, че този човек,
който е написал Апокалипсиса, не е напи-
сал и Евангелието.
Тези разлики обаче могат да бъдат
обяснени, още повече, че меЖду двете
книги не липсват уравновесяващи прили-
ки.
Някои изследователи например прие-
мат една по-ранна дата на написване на
Откровението — 50-те или 60-те години
сл. Хр. (по времето на Клавдий или Не-
рон), като смятат, че Йоан е написал
Евангелието много по-късно — през 90-
те години, след като е усъвършенствал

гръцкия си език. Това разрешение на
проблема обаче едва ли е необходимо.
Много е вероятно Йоан да е написал Сво-
ето Евангелие с помощта на секретар,
докато на остров Патмос да е бил съв-
сем сам. (И в двата случая доктрината
за боговдъхновението не се накърнява,
тъй като Бог използва индивидуалния
стил на всеки автор, а не предлага един
общ стил за всички библейски книги.)
Темите за светлината и тъмнината
се срещат както в Евангелието от
Йоан, така и в Откровението. Думи
като „Агнец", „преодолявам", „слово",
„истинен" „Жива вода" и др. също гово-
рят за свързаност меЖду двете книги.
Освен това както текстът в Йоан
19:37, така и текстът в Откровение 1:7
съдърЖат цитат от Захария 12:10, без
обаче да използват същата дума за „про-
боден", която се намира в Септуагинта-
та, а една друга дума, преведена като
„прободен"1.
Друга причина за разликите в речнико-
вия състав и стила меЖду Евангелието
и Откровението е различният литера-
турен вид, който те представляват.
Една друга характерна черта на Откро-
вението — наличието на такава внуши-
телна част от староеврейска фразеоло-
гия — моЖе да се обясни с изключително
широкото използване на цитати от це-
лия СЗ.
В заклкзчение ще каЖем, че традицион-
ното мнение, според което авторът на
Откровението е апостол Йоан, синът
на Зеведей и братът на Яков, почива на
здрава историческа основа и че пробле-
мите относно неговото авторство мо-
гат да бъдат обяснени, без то непремен-
но да се отхвърля.
III. Датиране
Някои изследователи предпочитат ня-
коя по-ранна дата за написване на книга-
та — или през 50-те, или в края на 60-те
години сл. Хр. Както вече отбелязахме,
това се прави с цел да се обясни недотам
развития стил на Откровението. Също

464

Откровение

така някои хора смятат, че числото
„666" (13:18) е предсказание за Нерон2, за
когото се Вярва, че ще се Върне от мър-
mßume. Toßa също предполага една по-
ранна дата. фактът, че moßa не е ста-
нало, не засяга приемането на книгата.
(МоЖе би то дори предполага, че книга-
та е написана много по-късно след цару-
ването на Нерон.)
Църковните отци специално посочват
Втората половина на царуването на До-
мициан (около 96 г. сл. Хр.) като време-
то, когато Йоан е бил на остров Пат-
мос, където е получил Откровението. И
тъй като това е едно ранно, обосновано
и широко разпространено мнение сред
ортодоксалните християни, ние смята-
ме, че имаме всички основания да го при-
емем.
FV. Теми и обхбат
Един прост клк>ч към разбирането на
книгата Откровение е осъзнаването, че
тя е разделена на три главни части. 1 гл.
описва едно видение, в което Йоан ВиЖ-
да Христос, облечен като Съдия и сто-
ящ по средата на седемте църкви. 2 и
3 гл. разглеждат века на църквата, в кой-
то сега Живеем. Останалите деветнай-
сет глави представят бъдещите съби-
тия, които идват след века на църквата.
И така, книгата би могла да се раздели
на следните части:
1.	Toßa, което Йоан ßiokga, m. е. видени-
ето за Христос като Съдия на църк-
вите.
2.	Toßa, което е: описание на периода на
църквата, който започва със смърт-
та на апостолите и свършва с време-
то, когато Христос ще вземе Своите
светии на небето (2 и 3 гл.).
3.	Toßa, което ще бъде след moßa: излоЖе-
ние на бъдещите събития в периода
от Грабването на светиите до Веч-
ното състояние (4—22 гл.). Един ле-
сен начин на запомняне на тази трета
част на книгата е следното разде-
ление:

а. Текстът от 4 до 19 гл. описва вре-
мето на Скръбта — един период от
най-малко седем години, през който
Бог ще съди невярващия народ на Из-
раел и невярващите езичници. Този
съд е описан образно под формата на:
(1)	Седем печата.
(2)	Седем тръби.
(3)	Седем чаши.
б. Текстът от 20 до 22 гл. описва
Второто идване на Христос, Негово-
то царство на земята, Съда на Голе-
мия бял престол и Вечното състоя-
ние.
Във времето на Скръбта седмият пе-
чат съдърЖа седемте тръби. Също така
и седмата тръба съдърЖа седемте чаши.
По такъв начин периодът на Скръбта
моЖе да се представи, както следва:
ПЕЧАТИ
12 3 4 5 6 7
ТРЪБИ
12 3 4 5 6 7
ЧАШИ
12 3 4 5 6 7
Вмъкнати части
Горната диаграма показва главната ли-
ния на мисълта, минаваща през цялата
книга на Откровението. Но в процеса на
самото излоЖение разказът често се
прекъсва, за да запознае читателят с
различни известни персонаЖи и събития
от периода на Скръбта. Някои автори
наричат тези прекъсвания „отваряне на
скоби" или „вмъкнати части". Някои от
основните „Вмъкнати части" са следни-
те:
1.	144 000 подпечатани еврейски светии
(7:1-8).   '
2.	Езическите вярващи от този период
(7:9—17).
3.	Силният ангел с малката книЖка
(10 гл.).
4.	ДВамата свидетели (11:3—12).
5.	Израел и змеят (12 гл.).
1.	
465

Откровение

6.	ДВатазВяра (13 гл.).
7.	144 000 с Христос на хълма Сион
(14:1-5).
8.	Ангелът с Вечното благовестие (14:6,
7).
9.	Предварителното известие за пада-
нето на Вавилон (14:8).
Ю.ПредупреЖдението към онези, които
се покланят на звяра (14:9—12).
П.Жътбата и гроздето (14:14—20).
12.Разрушението на Вавилон (17:1—19:3).
Символите в книгата
Голяма част от езика на Откровението
е символичен. Числата, цветовете, ми-
нералите, скъпоценностите, зверовете
и светилниците представляват различ-
ни лица, неща и истини.
За щастие някои от тези символи са
обяснени съвсем ясно в самата книга.
Така например седемте звезди са ангели-
те на седемте църкви (1:20), а големият
змей е ДяВолът или Сатана (12:9). Кл1о-
чове към значението на други символи
могат да се намерят в други книги на
Библията. Четирите Живи същества
(4:6) са почти същите като четирите
Живи същества, описани от Езекиил в
1:5—14. В Езекиил 10:20 те са наречени
херувими. Леопардът, мечката и лъвът
(13:2) ни напомнят за текста в Даниил
7, където тези диви Животни символизи-
рат световните империи — съответно
Гърция, Персия и Вавилон. Има някои
символи, които не изглеЖдат ясно обяс-
нени в Писанието, което налага особено
внимание при тълкуването им.
Схема на изложението
I. ТОВА, КОЕТО ЙОАН Е ВИДЯЛ
(1гл.)
А.   Заглавие и поздрав (1:1—8)
Б.   Видението за Христос в съдийски
одеЖди (1:9—20)
И.   ТОВА, КОЕТО Е: ПИСМАТА НА
НАШИЯ ГОСПОД (2 и 3 гл.)

Обхватът на книгата
Когато изучаваме Откровението, как-
то и при Всяко друго библейско изследва-
не, никога не трябва да забравяме разли-
ката меЖду църквата и Израел. Църква-
та е небесен народ, обдарен с небесни
благословения и призван да сподели сла-
вата на Христос като Негова невяста.
Израел е БоЖият древен, земен народ, на
който Той е обещал израелската земя и
едно реално царство под управлението
на Месията. За истинската църква се го-
вори в първите три глави, след което за
нея не се споменава нищо до Сватбената
вечеря на Агнето в 19:6—10. Периодът
на Скръбта (4:1—19:5) е основно еврейс-
ки по характер.
Преди да прикл1очим с Въведението, би
било честно да каЖем,че не всички хрис-
тияни тълкуват книгата Откровение
по горепосочения начин. Някои смятат,
че тя е била изцяло изпълнена в ранната
история на църквата. Други проповяд-
ват, че тя представлява едно непрекъс-
нато описание на епохата на църквата
от дните на Йоан до края.
За всички БоЖии деца Откровението
съдърЖа урока за глупостта да Живееш
за неща, които много скоро ще преми-
нат. Тя ни nogmukßa да свидетелства-
ме на погиващия свят и ни насърчава да
чакаме с търпение Завръщането на Гос-
пода. За невярващия книгата представ-
лява сериозно предупреЖдение за уЖасна-
та съдба, очакваща всички, които отх-
върлят Спасителя.
A.	До ефеската църква (2:1—7)
Б.	До смирненската църква (2:8—11)
B.	До пергамската църква (2:12—17)
Г.	До тиатирската църква (2:18—29)
Д.	До сардикийската църква (3:1—6)
Е.	До филаделфийската църква (3:7—
13)
Ж. До лаодикийската църква (3:14—22)
III. ТОВА, КОЕТО ЩЕ БЪДЕ ПОСЛЕ
(4 — 22 гл.)

466

Откровение 1

A.	Видението за БоЖия престол (4 гл.)
Б.   Агнето и книгата, запечатана със
седемте печата (5 гл.)
B.	Отварянето на седемте печата
(6 гл.)
Г. Спасените през Великата скръб
(7 за.)
Д. Седмият печат и началото на се-
демте тръби (8 и 9 гл.)
Е. Силният ангел и малката кншкка
(10 гл.)
Ж. Двамата свидетели (11:1—14)
3.   Седмата тръба (11:15—19)
Коментар
I.   Това, което Йоан е видял (1 гл.)
А. Заглавие и поздрав (1:1—8)
1:1, 2 Първият стих заявява темата
на книгата, а именно—това, което ско-
ро трябва да стане. Книгата Открове-
ние представлява най-вече разкриване на
бъдещето. Това откровение за бъдещи-
те събития е било дадено на Исус Хрис-
тос от Бога. Господ Исус на Свой ред го
е предал на Своя ангел, а ангелът — на
Неговия слуга Йоан. Целта на Йоан за
написването на тази книга е да сподели
с Господните слуги, т. е. с всички истин-
ски вярващи това, което му е предадено.
По този начин Йоан засвидетелства
пророческото слово, което Бог му е го-
ворил, и свидетелството, което Исус
Христос му е дал. Накратко, Йоан сви-
детелства за всичко, което е видял в не-
бесни видения.
1:3 Очевидно според намерението на
Бога тази книга трябва да бъде четена
в църквата, тъй като Той обещава спе-
циално благословение на онзи, който я
чете на глас, и на всички в събранието,
които го слушат и приемат в сърцето
си. Времето на изпълнението на тези
пророчества е близо.

И. Клк>човите фигури по времето на
Скръбта (12—15 гл.)
Й.   Съдът на седемте чаши (16 гл.)
К. Падането на великия Вавилон (17 и
18 гл.)
JI. Идването на Христос и Неговото
хилядолетно царство (19:1—20:9)
М. Съдът над Сатана и всички невярва-
щи (20:10—15)
Н. Новото небе и новата земя (21:1—
22:5)
О. Заклкмителни предупреждения, уте-
шения, покани и благословения
(22:6—21)
1:4 Йоан пише книгата до седемте
църкви, които се намират в римската
провинция Азия. Тази провинция се е на-
мирала всъщност в Мала Азия (сегашна
Турция). Най-напред Йоан поЖелава на
тези църкви „благодат и мир". Благо-
датта е незаслуЖената БоЖия милост
и силата, която е необходима за христи-
янския Живот всеки ден. Мирът е спо-
койствието, което прави вярващия спо-
собен да издърЖи преследване, скръб и
дори смърт. Казва се, че както благо-
датта, така и мирът идват от Трие-
динството. Те идват от „Онзи, Който
е и Който е бил, и Който иде". Това опи-
сание се отнася до Бог Отец и съдърЖа
истинското значение на името Йехова.
Той е вечно съществуващият и вечно съ-
щият. Те идват също така „от седемте
духове, които са пред Неговия престол".
Това описание се отнася до Бог Светия
Дух в Неговата пълнота, тъй като се-
дем е числото на съвършенството и за-
вършеността, фактът, че числото се-
дем се среща петдесет и четири пъти в
последната книга на Библията, никак не
е изненадващ.
1:5 Те идват и от Исус Христос, вер-
ния свидетел, първородния от мъртви-
те и началника на земните царе. Това е
едно съвсем ясно описание на Бог Син.
Той е верният Свидетел. Като Първо-
родния от мъртвите Той е Първият,

467

Откровение 1

Който е възкръснал от мъртвите, за да
не умира никога повече, и Който заема
мястото на най-голяма почит и превъз-
ходство сред всички, които биват възк-
ресени от мъртвите, за да се наслажда-
ват на вечен Живот. Той е също така и
Началникът на всички земни царе. Вед-
нага след първоначалните си поздрави
Йоан бърза да отдаде слава на Господ
Исус. Най-напред той говори за Спасите-
ля като за Един, „Който ни лк)би3, или
„Който ни е възлкобил"* и ни е разбързал
от греховете ни чрез кръвта Си".
Обърнете внимание на времето на гла-
голите: „лЬби" (сегашно) и „разбързал"
(минало свършено). Обърнете внимание
и на реда: Той ни лк>би и наистина ни е
възлЬбил дълго преди да ни е разбързал
от греховете ни. Честната самопрецен-
ка трябва да ни накара да признаем, че
цената е била прекалено висока. Ние не
сме заслуЖили да бъдем освободени от
греховете си на такава висока цена.
1:6 Лкзбовта на Господ Исус не е спря-
ла с нашето развързване от греховете,
макар че спокойно е моЖела да направи
това. Той ни е направил царство и све-
щеници на Своя Бог и Отец. Като све-
ти свещеници ние принасяме на Бога ду-
ховни Жертви. Това означава самите
себе си, своите притеЖания, своята хва-
ла и своето слуЖение. Като царски све-
щеници ние разгласяваме превъзходст-
вата на Този, Който ни е призовал от
тъмнината в Своята прекрасна светли-
на. Едно по-задълбочено размишление
върху тази лк>бов ще ни доведе до единс-
твеното заклк>чение, че Господ Исус е
достоен за цялата слава, почит, покло-
нение и хваление, които моЖем да Му да-
дем. Освен това Той е достоен да има
господството над нашия Живот, църква-
та, света и цялата вселена. Амин.
1:7 Този наш благословен Господ идва
обратно на земята на колесници от об-
лаци. Неговото Пришествие няма да
бъде нито частично, нито невидимо,
* Според НПБКДЖ. — Бел. на npeß.
468

тъй като „ще Го види всяко око" (ср. с
Мат. 24:29, 30). Хората, които са били
виновни за Неговото разпъване, ще зяп-
нат от удивление. Всъщност всички
земни племена ще започнат да ридаят,
тъй като Той идва, за да съди враговете
Си и да установи царството Си. Вярва-
щите няма да плачат при Неговото ид-
ване, те казват: Да, амин.
1:8 В този стих не говори същото
лице. Сега говори Господ Исус, Който
представя Себе Си като Алфата и Оме-
гата (първата и последната буква от
гръцката азбука), Началото и Края.4
Той е Този, Който обхваща цялото вре-
ме и вечността, и няма думи, които мо-
гат да опишат Неговото превъзходст-
во. Той е източникът и целта на творе-
нието. Той е Този, Който е започнал и
Който ще завърши боЖествената прог-
рама в света. Той е, Той е бил и Той иде
— вечен в Своето същество и Всемогъщ
по сила.
Б. Видението за Христос в съдийски
одеАди (1:9—20)
1:9 Сега текстът отново се връща към
Йоан, който се представя като брат и
участник заедно с всички вярващи в
скръбта и в царството, и в търпение-
то 8 Исус Христос. Тук се прави връзка
меЖду скръбта (неволите), устояване-
то (търпението) и царството. Павел
също прави подобна връзка в Деяния
14:22, като увещава светиите да „пос-
тоянстват във вярата" и им казва, че
„през много скърби трябва да влезем в
БоЖието царство".
Йоан е заточен на остров Патмос в
Егейско море заради верността си към
БоЖието слово и свидетелството на
Исус Христос. Но това негово заточе-
ние става преддверие към небето, тъй
като там той получава видения за сла-
ва и съд.
1:10 Йоан е 8 Духа (което означава 8
безоблачно общение с Него) и следова-
телно в състояние да получава небесни
съобщения. ТоВа ни напомня, че за да

Откровение 1

моЖе да чуе, чоВек трябва да бъде близо
до Господа. „Интимното благоволение
на Господа е с ония, които Му се боят"
(Пс. 25:14). ТоВа се случва ß Господния
ден, т. е. В първия ден на седмицата. Гос-
подният ден е денят на Христовото
Възкресение, на дВе Негови следващи явя-
Вания пред учениците и на слизането на
Духа на Петдесетница. Пак В Господния
ден учениците се събират да разчупват
хляба, а Павел наставлява коринтяните
да събират помощ в първия ден на седми-
цата. Някои смятат, че под „Господния
ден" Йоан има предвид времето на съда,
за което той ще пише В тази книга, но
изразът В оригинала5 показва, че това не
е така.
ИзВеднъЖ Йоан чуба зад себе си глас с
яснотата, силата и зВука на тръба.
1:11,12 Това е Исус, Който му казва да
напише на книга това, което ще види,
и да го изпрати до седемте църкви. Ко-
гато се обръща към Този, Който говори,
Йоан вшкда седем златни светилника,
всеки от които има осноВа, отвесна
част и на върха — чаша за масло.
1:13 Стоящият по средата на седем-
те светилника е като Човешкия Син.
МеЖду Него и отделните светилници
няма нищо — никакви посредници, йерар-
хия или организация. Всяка отделна цър-
ква е автономна. За описанието на Гос-
пода Маконки казва:
„Духът претърсва царството на при-
родата, за да намери символи, с помощ-
та на които да създаде някаква слаба
представа в нашите бедни и ограничени
умове за славата, величието и великоле-
пието на Този, Който идва, Който е
Христос на Откровението. "6
Дългата дреха, с която е облечен Гос-
под Исус, говори за Неговата слуЖба
като Съдия. Поясът около гърдите Му
символизира правдата и Верността, с
които Той съди (вЖ. Ис. 11:5).
1:14 Главата My u косата Му са бели
като вълна, което е симВол както на
Неговата вечност — Той е Този, Който

е Старият по дни (Дан. 9:7) — така и на
мъдростта и чистотата на Неговия
съд. Очите Му, които са като огнен пла-
мък, говорят за съвършено знание, не-
погрешима проницателност и всепро-
никващ поглед.
1:15 Краката на Господ са като лъс-
кав бронз, като че ли пречистен в пещ.
Тъй като бронзът е един постоянен сим-
Вол на съда, тоВа описание подкрепя мне-
нието, че тук се има предвид най-вече съ-
дийската слуЖба на Господ Исус. Него-
вият глас е като звук на морски Вълни
или на планински Водопад — толкова е
величествен и вдъхващ страхопочита-
ние.
1:16 Той има в дясната Си ръка седем
звезди, символ на притеЖание, власт, уп-
равление и почест. От устата Му изли-
за остър от двете страни меч, който
е БоЖието слово (Евр. 4:12). Тук той се
отнася до точните и безпогрешни при-
съди над Неговите хора, което се виЖда
от писмата до седемте църкви. Лицето
Му свети като слънцето в силата си —
признак на ослепителното Величие и
презвъходната слава на Неговата боЖес-
твеност.
Когато съчетаем Всички тези предс-
maßu, ВиЖдаме Христос 8 цялото Му съ-
вършенство като Един, Който прите-
ЖаВа превъзходна способност да съди се-
демте църкви. По-нататък В книгата
Той ще съди и Своите врагове, но съдът
трябва да започне първо от БоЖието до-
мочадие (1 Петр. 4:17). ЗабелеЖете оба-
че, че Във всеки отделен случай съдът е
различен. Църквите биват съдени с цел
очистване и награЖдаване, а светът —
с цел наказване.
1:17 При вида на Съдията Йоан пада
при краката Му като мъртъв, но Гос-
под го връща обратно към Живот, като
Му се представя като Първия и Послед-
ния, едно наименование на Йехова (Ис.
44:6; 48:12).
1:18 Този Съдия е Живият, Който е
бил мъртъв, но сега >кивее за вечни ве-

469

Откровение 1, 2

кове. Той има клкшовете на смъртта и
на ада*, т. е. има Власт и над двете, и
само Той моЖе да възкресява мъртвите.
Тук Хадес говори за душата, а смъртта
— за тялото. Когато човек умре, душа-
та му отива в Хадес, едно наименование,
което се използва за описание на безп-
лътното състояние. Тялото отива в
гроба. За вярващия безплътното състо-
яние означава да отиде там, където ще
бъде с Христос. При възкресението ду-
шата се съединява с прославеното тяло
и бива грабната (или занесена) в дома на
Отец.
1:19 Йоан трябва да напише това, ко-
ето е видял (1 гл.), това, което е (2 и 3
гл.), и това, което ще стане след това
(4—22 гл.). Този стих очертава общата
рамка на книгата.
1:20 След това Господ обяснява на
Йоан скритото значение на седемте
звезди и седемте златни светилника.
Звездите представляват ангелите на
седемте църкви, а светилниците — са-
мите църкви.
Във връзка с ангелите са били предла-
гани различни обяснения. Според някои
те са ангелски същества, които предс-
тавляват църквите, подобно на ангели-
те, които представляват народи (Дан.
10:13,20,21). Според други те са еписко-
пите (или пасторите) на църквите —
едно обяснение, което не намира подкре-
па в Библията. Трети смятат, че те са
човешки пратеници, които са взели пис-
мата от Йоан на остров Патмос и са ги
предали на отделните църкви. На гръц-
ки една и съща дума (angelos) моЖе да оз-
начава както ангел, така и пратеник, но
в тази книга моЖе да се каЖе, че преоб-
ладава първото значение.
И макар че писмата са адресирани до
ангели, съдърЖанието съвсем очевидно е
предназначено за всички в църквите.
Светилниците носят светлина и са
подходящ символ на местните църкви,
от които се очаква да светят с БоЖия-
* БукВ. Хадес, т. е. царстВото на мъртВите,
а не ада, В смисъл на пъкъла. — Бел. на преВ.

та светлина сред тъмнината на този
свят.
II. Това, което е: писмата на нашия
Господ (2 и 3 гл.)
Глави 2 и 3 съдърЖат индивидуални пис-
ма, адресирани към седемте църкви в
Азия. ПрилоЖението на писмата моЖе
да се разбира най-малко по три начина.
Най-напред те описват условията, кои-
то действително са съществували в се-
демте местни църкви по времето, кога-
то Йоан пише тази книга. След това те
съдърЖат един преглед на християнст-
вото на земята във всеки отделен етап
от неговата история. Характеристики-
те, които намираме в тези писма, са съ-
ществували в някаква степен през всич-
ки векове от Петседетница до сега. В
това отношение те показват забелеЖи-
телни прилики със седемте притчи от
Евангелието на Матей 13 глава. И най-
накрая писмата предлагат един последо-
вателен предварителен преглед на исто-
рията на християнството, като всяка
църква представлява отделен период в
нея. Общата тенденция на условията бе-
леЖи едно низходящо развитие. Много
хора смятат, че първите три писма
описват последователни етапи в исто-
рията на християнството, докато пос-
ледните четири представят един общ
период, който свършва с момента на
Грабването.
Според третото мнение епохите в ис-
торията на църквата могат да се опи-
шат, както следва:
Ефес: църквата на първи век, която
като цяло заслуЖава похвала, с изклкзче-
ние на това, че е оставила първата си
лкюов.
Смирна: църквата от първи до чет-
върти век, която изтърпява гонения при
управлението на римските императори.
Пергам: църквата през четвърти и
пети век, когато християнството е
признато като официална религия под
покровителството на Константин.

470

Откровение 1,2

Тиатир: църквата от шести go пет-
надесети Век, когато В западното хрис-
тиянство най-голямо Влияние има римо-
католическата църкВа до момента, В
който господството и бива разклатено
от реформацията. На изток най-голямо
Влияние има православната църква.
Сардис: църквата през шестнадесети
и седемнадесети век, или постреформа-
ционния период. Светлината на рефор-
мацията обаче скоро избледнява.
Филаделфия: църквата през осемнаде-
сети и деветнадесети век, която се ха-
рактеризира с мощни съЖивителни и ми-
сионерски двшкения.
Лаодикия: църквата от последните
дни. Тя е описана като хладна и отстъп-
ническа. Това е църквата на либерализма
и икуменизма.
В начина, по който са построени пис-
мата, има голямо сходство. Така напри-
мер всяко писмо започва с поздрав към
отделната църква; всяко представя Гос-
под Исус в роля, която е особено подхо-
дяща за конкретната църква; всяко по-
казва, че Той добре познава делата на
отделната църква, което се подчертава
от думата „зная". Към всички църкви с
изключение на лаодикийската, са отпра-
вени похвали. Също така всички църкви
освен смирненската и филаделфийската
са порицани. Всяка църква се увещава да
слуша moßa, което казва Духът, като
всяко отделно увещание е придружено
със специално обещание към този, който
победи.
Всяка църква се отличава с особени,
присъщи само на нея качества. Филипс
дава следните описания на отделните
църкви: ефеската—църквата без лкюов;
смирненската — преследваната църква;
пергамската — прекалено толерантна-
та църква; тиатирската — компромис-
ната църква; сардикийската—спящата
църкВа; филаделфийската — църквата
на Възможностите; и лаодикийската —
самодоволната църква. Валфорд описва
техните недостатъци като: (1) загубва-
не на първата лкюов; (2) страх от стра-

дания; (3) отстъпление от здравото уче-
ние; (4) морално падение; (5) духовна мър-
твост; (6) нездраво дърЖене на moßa, ко-
ето имат; (7) безразличие7.
А. До ефеската църква (2:1—7)
2:1 Господ се представя на църквата в
Ефес като Един, Който дърЖи седемте
звезди в дясната Си ръка и Който ходи
сред седемте златни светилника. Пове-
чето от описанията на Господа в тези
писма приличат на описанието в 1 глава.
2:2 Тази църкВа се отличава, от една
страна, с изобилните си дела, усърдния си
труд и търпението си да устоява, а от
друга — с нетърпимост към присъстви-
ето на зли човеци сред вярващите. Тя
има способност да разпознава лъЖливи-
те апостоли и се отнася към тях по под-
ходящия начин.
2:3, 4 Заради името на Христос тя е
издърЖала с търпение изпитания и беди
и е работила без умора. Но трагедията
на ефеската църкВа се състои 8 това, че
е оставила първата си лк>бов. Огънят
на нейната лкгаов е угаснал. Пламенният
ентусиазъм от първите дни е изчезнал.
Християните в Ефес са имали по-добри
дни, когато първата им лк>бов към Хрис-
тос е бликала свободно като горещ и
буен поток. Те все още стоят здраво в
учението и показват активност в слу-
Жението, но им липсва истинският мо-
тив за искрено поклонение и слуЖение.
2:5 Тези християни могат да си спом-
нят добрите дни на първата си вяра, да
се покаят за отслабването на първата
си лкюов и да започнат отново да слу-
Жат така посветено, както в началото
на християнския си Живот. Ако ли не,
Той ще вдигне светилника на Ефес от
мястото му. Това означава, че събрани-
ето ще престане да съществува и него-
вото свидетелство ще умре.
2:6 По-нататък Господ хвали ефесяни-
те за това, че са намразили делата на
николаитите. Ние не моЖем да каЖем
със сигурност кои са били тези хора. Ня-
кои казват, че те са били последователи

471

Откровение 2

на един религиозен водач, известен под
името Николай. Други, които тълкуват
това наименование като „господство
над мирянството", ВиЖдат В него Връз-
ка с възхода на клирикалната система.
2:7 Онези, които имат уши да чуят Бо-
Жието слово, се насърчават да слушат
това, което Духът говори на църк-
вите.
След moßa се дава обещание на онзи,
който победи. Като цяло в НЗ победите-
лят е този, който вярва, че Исус Хрис-
тос е БоЖият Син (1 Йоан. 5:5); с други
думи—истинският вярващ. Тази негова
вяра го прави способен да победи света с
Всички негови изкушения и съблазни.
МоЖе би във всяко отделно писмо поня-
тието „онзи, който победи" съдърЖа и
едно допълнително значение, което е
свързано с условията в конкретната
църква. Например победителят ß ефес-
ката църква е моЖе би този, който по-
казва, че вярата му е искрена, като се по-
кайва от това, че е остаВил първата си
лЬбов. Всеки такъв вярващ „ще... яде от
дървото на ikußoma, което е всред Бо-
Жия рай". Това не означава, че този чо-
век се спасява, като побеЖдава, а че тази
победа показва истинността на негоВо-
то обръщение. Единственият начин, по
който хората се спасяват, е по благодат
чрез вяра В Христос. Всички спасени ще
ядат от дървото на Живота, т. е. ще
влязат във Вечния ЖиВот В неговата
пълнота в небето.
Много често ефеската църква е била
използвана за пример на условията в цър-
квата скоро след смъртта на апосто-
лите.
Б. До смирненската църква (2:8—11)
2:8 Името Смирна означава „горчивина".
Тук Христос се представя като „Пър-
вия и Последния, Който стана мъртъв
и оЖивя". Това описание трябва да пос-
луЖи като специално утешение за онези,
които всеки ден са изпраВени пред смър-
тна опасност.

2:9 Тук Господ с особена неЖност каз-
ва на Своите страдащи светии, че поз-
нава много добре тяхната скръб. Пог-
леднато отвън, те могат да изглеЖдат
бедни, но ß духовно отношение са много
богати. Както казва Чарлз Стенли:
„Положението да бъдеш близо до Този
и като Този, Който не е имал къде глава-
та Си да подслони, крие особена слава. Аз
съм научил следното: Исус съдейства по
особен начин на Своите бедни служи-
тели. "
Светиите в Смирна изтърпяват Жес-
токи нападки от страна на logeume. Ис-
ториците свидетелстват за голямото
усърдие, с което тези logeu са се поста-
рали да допринесат за мъченичеството
на Поликарп например. Като logeu me
имат претенции да бъдат избраният
БоЖий народ, но богохулното им поведе-
ние показва, че са сатанинска синагога.
2:10 Християните не трябва да се
страхуват от това, че скоро ще стра-
дат. Някои от тях ще бъдат затворени
и изпитани чрез скръб в продълЖение на
десет дни. Този период моЖе да бъде или
истински астрономически десет дни, или
десет отделни гонения, които христия-
ните ще трябва да изтърпят под гос-
подството на римските императори
преди управлението на Константин, или
десет години на преследвания при цару-
ването на Диоклетиан.
Вярващите се насърчават да бъдат
верни до смърт, т. е. да бъдат готови
да умрат, но да не се откаЖат от своя-
та вяра в Христос. Те ще получат „вене-
ца на Живота" — една специална награ-
да за мъчениците.
2:11 И отново вярващият, който Же-
лае да чува, се насърчава да слуша гласа
на Духа. Този път победителят получа-
ва обещанието, че няма да бъде повреден
от Втората смърт. Тук победителят е
този, който доказва истинността на
своята вяра с избора си да отиде на небе-
то с чиста съвест, Вместо да направи
компромис и да остане да ЖиВее на земя-
та с нечиста съВест. Той няма да бъде

472

Откровение 2

засегнат от втората смърт, което е
съдбата на Всички небярбащи (20:6,14).
В. До пергамската църква (2:12—17)
2:12 Пергам означава „висока кула" или
„напълно омюкена ". В moßa писмо Господ
е представен като Този, Който има ос-
трия от двете страни меч. „Двуост-
рият меч" е БоЖието слово (ЕВр. 4:12),
с което Той ще съди злодеите 6 събрани-
ето (ВЖ. 16 cm.).
2:13 Пергам е главната „щаб-кварти-
ра" на онези, които се покланят на им-
ператора в Азия. Оттук и неговото име
— „престолът на Сатана". На фона на
цялото това езичничество, което я за-
обикаля, църквата е останала вярна на
Христос, макар че един от нейните чле-
нове, Антипа, е бил убит като мъченик
заради изповядването си на Господ Исус.
Той е първият известен азиатски мъче-
ник, който е умрял заради това, че се е
отказал да се поклони на императора.
2:14,15 Но Господ има основание да по-
рицае църквата, тъй като тя е позволи-
ла на хора с нездраво учение да продъл-
Жат да посещават християнското съб-
рание. В нея има някои, които дърЖат
учението на Валаам и на николаитите.
Учението на Валаам е позволявало яде-
нето на идолоЖертвено и сексуалната
разпуснатост. То също така е вкл1очва-
ло практиката на проповядване за пари
(Чие. 22—25;31).
За учението на николаитите не е да-
дено определение. Много библейски изс-
ледователи смятат, че тук става въп-
рос за либертинците, които са учели, че
благодатта позволява на християните
да се отдават на идолопоклонство и сек-
суални грехове.
Д-р Скофилд обаче свързва това уче-
ние с възхода на клирикалната система:
„ Това е учението, което твърди, че Бог
е постановил в църквата йерархия, коя-
то се състои от „клнрици" или „духовни-
ци " и „лаици " или „миряни ". Думата „ни-
колаити" се образува от две гръцки думи
—niko (завоевател или победител) и laos

(народ). Новият Завет не познава друга
категория „духовници", а още по-малко
„свещеници", освен тази на царското све-
щенство, в която влизат всички БоЖии
синове от настоящата диспенсация. В
апостолската църква е илшло слуЖби и
дарби. Това са били слуЖбите на старей-
шините (или епископите) и дарбите на
апостолите, пророците, благовестите-
лите, пастирите и учителите (Еф. 4:11).
Те биха могли както да бъдат, така и да
не бъдат старейшини или дякони. По-къс-
но обаче в апостолския период се е появи-
ла тенденцията, и то напълно неоснова-
телно, да се дава право единствено на
старейшините да изпълняват ритуали-
те и като цяло да съставляват една кла-
са, стояща меЖду Бога и човеците. Тези
именно са николаитите. Забелязва се, че
това, което вЕфеската църква или в къс-
ния апостолски период се е смятало за
дела, двеста години по-късно е станало
„доктрина" в Пергам или в периода на
Константин. "8
2:16 Истинските вярващи са призова-
ни да се покаят. Ако направят това, те
— както моЖе да се предполоЖи—ще из-
гонят отсред себе си злите учители. В
противен случай Господ Сам ще ßokißa
срещу тях.
2:17 Светиите, които показват под-
чинение, трябва да слушат това, което
Духът говори на църквите. Онзи, кой-
то победи, ще получи скритата манна и
бяло камъче. Победителят в Пергам
моЖе да бъде онова БоЖие дете, което
отказва да търпи нездравото учение в
местната църква. Какво обаче означава
скритата манна и бялото камъче?
Манната е образ на Самия Христос.
Тя моЖе да символизира небесната хра-
на в противовес на храните, принасяни
на идоли (14 cm.). Скритата манна
моЖе да бъде и „някакво близко, тайно
общение със Самия Него, познат като
Онзи, Който е пострадал тук, на земя-
та". За бя\ото камъче са били предлага-
ни много обяснения: като знак за осво-
боЖдение в съдебен процес, като символ

473

Откровение 2

на победа В атлетическо състезание,
като израз на приветствие за добре до-
шъл от страна на домакина към госта.
Ясно е, че това е награда, дадена от Гос-
пода на победителя, която изразява Не-
говото одобрение към отделния вярващ.
Според Алфърд новото име говори за
приемане на победителя от Бога и е
титла на слава.
Исторически Пергам моЖе би предс-
тавлява времето скоро след царуването
на Константин, когато църквата е била
„напълно омъЖена" за дърЖавата. В нея
е имало хиляди хора, които са се нарича-
ли „християни" само на думи и голяма
търпимост към различни езически оби-
чаи.
Г. До тиатирската църква (2:18—29)
2:18 Името Тиатир означава „непрекъс-
ната Жертва " или „непрестанен принос".
В moßa писмо ние виЖдаме БоЖия Син
като Един, Който има очи като огнен
пламък и крака като лъскав бронз. Очи-
те говорят за проницателност на ВиЖ-
дането, а краката — за заплашителен
съд.
2:19 Тази църква има няколко отличи-
телни черти. На нея не й липсват добри
дела, л1обов, слуЯсение, вяра и търпение
В устояването. Всъщност вместо да на-
маляват, нейните дела се увеличават по
количество.
2:20 Но християните в това събрание
показват търпимост към едно нечисто
учение, В резултат на което започват да
се отдават на блудство и идолопоклон-
ство. Църквата позволява на някаква са-
мозвана пророчица на име Езавел9 да въ-
веде БоЖиите слуЖители в грях. Подоб-
но на Езавел В СЗ, която води БоЖия на-
род към поквара чрез блудство и идоло-
поклонство, така и тази Жена учи, че
християните могат да извършват тези
дела, без това да се счита за грях. МоЖе
би тя насърчава вярващите да се присъ-
единят към търговските сдруЖения В
Тиатир, което на практика означава да
почитат бога или богинята на златото

и да участват в празници, на които се
яде идолоЖертбено месо.
2:21—23 И тъй като тя отказва да се
покае, Господ ще й даде скръб, като я по-
вали на болно легло, което ще замести
леглото на страстта, на което тя леЖи
сега. Онези, които прелкзбодействат с
нея, ще бъдат хвърлени в голяма скръб и
смърт, освен ако не се откаЖат от нея
и от нейните дела. ТогаВа всичките
църкви ще познаят, че Господ наблЬда-
ва Всеки човек и че дава на всекиго според
делата му. Вероятно в Тиатир наисти-
на е имало пророчица, която се е нарича-
ла Езавел. Но изследователите на Биб-
лията виЖдат В това име връзка с въз-
дигането на лъЖлива църковна система,
характеризираща се с поклонение на об-
рази, продаване на индулгенции и осво-
боЖдаване на свещениците от такива
грехове като непозВолени сексуални
връзки.
2:24,25 Сред вярващите 8 тиатирска-
та църква обаче има един верен остатък
(останалите в Тиатир, които не дър-
}кат това учение), който не е познал
дълбочините на Сатана. От тях не се
изисква да носят друга отговорност, ос-
вен да дърЖат здраво истината до ид-
ването на Христос.
2:26—28 Победителят в Тиатир е ис-
тинският вярващ, който устоява да
върши делата на истинското христия-
нство. Неговата награда ще бъде да уп-
равлява с Христос по време на хилядоле-
тието. Той ще получи Власт над народи-
те и ще ги управлява с Желязна тояга.
Всеки грях и бунт ще бъде Жестоко нака-
зан. Господ обещава също така да даде
на победителя „зорницата". Самият
Господ Исус е Светлата утринна звезда
(22:16). Също както зорницата се пояВя-
Ва В небето преди изгрев слънце, така и
Христос ще се появи като Утринната
зВезда, за да грабне Своята църква и да я
занесе на небето, преди да се появи като
Слънцето на правдата, за да царуВа над
земята (1 Сол. 4:13—18; Мал. 4:2). По
този начин победителят получава обе-

474

Откровение 2,3

щание да участва ß ГрабВането. Той не
спечелва това участие чрез своите дела,
а делата му показват истинността на
неговата вяра. И тъй като е повярвал
истински, ще му бъде дадена зорницата.
2:29 В това и следващите три писма
изразът: „Който има... нека слуша...",
идва след обещанието към победителя,
а не преди него. Това би могло да бъде
признак, че от този момент нататък
само онези, които побеждават, ще имат
уши, за да слушат това, което Духът
казва на църквите.
Д. До сардикийската църква (3:1—6)
3:1 Сардис означава „онези, които избяг-
ват" или „обновление". Тук Господ разк-
рива Себе Си като „Онзи, Който има се-
демте БоЖии духове и седемте звезди".
Светият Дух е Онзи, Който има власт-
та да управлява църквите и техните
пратеници. Сардис е църквата на мърт-
вата изповед. Тя се нарича „християнско
събрание", но голяма част от нейните
дейности са формални и мъртви. Духов-
ният й Живот не прелива от Жизненост
и не блести със свръхестественото.
3:2,3 Господ се обръща към тази цър-
ква с призив за нова пламенност и ново
усърдие, за да закрепи малкото, което е
останало за Него, защото дори и то по-
казва признаци на умиране. Често пъти
хората започват да вършат нещо за
Бога, без да го довършат докрай. Хрис-
тос предупреждава вярващите В Сардис
да пазят здраво свещения залог на исти-
ната и да се покаят от своята мърт-
вост. Ако те не бодърстват, Той ще
дойде неочаквано като крадец и ще ги
съди.
3:4 Но дори и в Сардис има остатък,
който не се е отказал от християнско-
то си свидетелство. Тези вярващи, кои-
то не са осквернили дрехите си със
светски неща, ще ходят с Христос 6
бели дрехи.
3:5 Те са онези, които са победили и чи-
ито праведни дела показват, че са ис-
тински вярващи. Белите им дрехи гово-

рят за праведността на техния Живот.
И тъй като е явно, че те са истински
християни, техните имена няма да бъ-
дат изличени от книгата на Живота.
Някои смятат, че книгата на Живо-
та съдърЖа имената на всички хора, ко-
ито са получили физически Живот. Спо-
ред това мнение имената на онези, чий-
то Живот показва, че те наистина са
били новородени, няма да бъдат изличе-
ни от книгата, докато — по същата ло-
гика — имената на всички останали ще
бъдат изличени.
Други гледат на тази книга като на ре-
гистър, съдърЖащ имената на онези, ко-
ито имат духовен Живот. Към тях е от-
правено и обещанието, че техните име-
на няма да бъдат изличени, т. е. че те ни-
кога няма да загубят своето спасение.
Според това мнение фактът, че някои
имена няма да бъдат изличени, не означа-
ва непременно, че други ще бъдат.
Поради последователното учение на
Писанието, че спасението е по благодат,
а не чрез дела, и поради ясното твърде-
ние, че истинският вярващ е твърдо оси-
гурен за Вечността (Йоан 3:16; 5:24;
10:27—29), 5 cm. не моЖе да означава, че
за БоЖието дете има Вероятност няко-
га да бъде загубено.
В края на този стих нашият Господ
добавя обещанието, че ще изповяда име-
ната на победителите пред Своя Отец
и пред небесните ангели.
3:6 И отново чоВеците се призовават
да чуят сериозното предупреЖдение сре-
щу опасността да изповядат религиоз-
ност, без никога да са били новородени.
Събранието в Сардис се използва чес-
то като картина на постреформацион-
ния перод, когато църквата е започнала
да се превръща във формална, ритуалис-
тична, светска и политическа организа-
ция. Водещи в това отношение са били
дърЖавните протестантски църкВи 8
Европа и американските колонии.

475

Откровение 3

Е. До филаделфийската църква
(3:7—13)
3:7 Филаделфия означава „братолЬбие".
На тази църква Господ се явява като
„Светия, истинния, у Когото е Давид о-
вият клкта; Който отваря и никой няма
да затваря; и затваря, и никой не отва-
ря."
С други думи, Той е Онзи, Който има
цялата ръководна власт и абсолк>тния
контрол:
„ Отворената Врата, която Ьдейската
синагога и езическите култове са безсил-
ни да затворят, е дадената от Бога въз-
люЖност да се проповядва Христос на
всички, които Желаят да слушат. Клк>-
чът на Давид е един старозаветен сим-
вол за абсолЬтния суверенитет на Бога
да отваря врати и да затваря усти. ВЖ.
Нсая22:22."10
3:8 Събранието във Филаделфия полу-
чава от Господа само похвала. Светии-
те от това събрание са показали пълна
вярност. Те са били усърдни във върше-
нето на добри дела. В човешката си сла-
бост са уповавали само на Господа. В ре-
зултат на това тези вярващи са могли
да опазят истината, като са я Живели на
практика в своя Живот. Те не са се от-
рекли от името на Христос. Заради
всичко това Господ ще постави пред
тях отворена врата на възможности,
която никой няма да моЖе да затвори.
3:9 Самонадеяните к>деи, които са се
отнесли към тях толкова Жестоко, ще
бъдат смирени пред тези обикновени
вярващи. Това са logeume, които нари-
чат себе си БоЖият избран народ, макар
в действителост да са сатанинската
синагога. Те ще бъдат принудени да приз-
наят, че всъщност презрените христи-
яни са избраното БоЖие стадо.
3:10 ПоиеЖе филаделфийците са опази-
ли БоЖията истина, като са Живели спо-
ред нея пред хората, Господ ще опази
тях „от времето на изпитанието", ко-
ето ще дойде върху всички, „които Жи-
веят по земята". Тези думи на Господа

съдърЖат обещание за спасение от
Скръбния период, описан в Откровение
от 6 до 19 глава. ЗабелеЖете, че тези
вярващи ще бъдат опазени от „времето
(или часа) на изпитанието", което ще
рече от целия период на Скръбта. Забе-
леЖете също, че те ще бъдат опазени
„от" (на гръцки „ек"), а не „през" това
време.
„Онези, които Живеят по земята", е
термин, който означава онези, които са
направили земята свой дом, т. е. „свет-
ските човеци, чийто дял е в тоя Живот"
(Пс. 17:146).
3:11 Сега авторът използва Идването
на Христос, за да стимулира светиите
да бъдат твърди и да устояват. Те не
трябва да позволяват на никого да им
отнеме победния венец в момент, в кой-
то той е толкова близо до тях.
3:12 Онзи, който победи, ще бъде нап-
равен стълб във вътрешното светили-
ще на Бога. Каквото и друго да означава
този израз, той със сигурност съдърЖа
идеята за сила, почест и постояннна си-
гурност. Победителят никога няма да
напусне това място на безопасност и ра-
дост. На него ще има написани три име-
на: името на... Бога, името на новия
Ерусалим, който слиза от небето от...
Бога, и новото име на Господ Исус. Това
описва победителя като един, който
принадлеЖи и на тримата.
3:13 Този, който има ухо, трябва да
слуша това послание от Духа към църк-
вите.
филаделфийската църква често пъти
се използва като символ на голямото
евангелско пробуЖдане през XVIII и ран-
ния XIX век, на възстановяването на ис-
тината относно църквата и идването
на Христос и на световното разпрост-
ранение на мисионерското двиЖение. И
докато евангелските християни са се
наслаЖдавали на истинско обновление
през този период, Сатана е направил
всичко възмоЖно, за да закваси църквата
със законничество, ритуали и рациона-
лизъм.

476

Откровение 3

Ж. До лаодикийската църква
(3:14—22)
3:14 Името Лаодикия означава или „на-
родът управлява", или „народът съди".
Тук Господ Исус говори за Себе Си като
за „Амин, верния и истински свидетел,
начинателя на всичко, което Бог е съз-
дал"*. Като „Амин" Господ Исус е въп-
лъщение на верността и на истината,
Този, Който гарантира и изпълнява Бо-
Жиите обещания. Той е и Начинателят
на БоЖието творение — както матери-
алното, така и духовното. Изразът
„Началото на БоЖието творение" не
означава, че Той е бил първата Личност,
която Бог е сътворил, тъй като Господ
Исус никога не е бил сътворяван. По-ско-
ро този израз означава, че Господ Исус е
Онзи, Който е започнал цялото творе-
ние. Това не означава, че Той е имал на-
чало, а че Той е Началото. Той е произ-
ходът на БоЖието творение. Той е пре-
възходен над цялото творение.
3:15—17 Църквата в Лаодикия не е
нито студена, нито гореща. Тя е незд-
раво хладка. Господ предпочита тя да е
в една от двете крайности — или напъл-
но безразлична, или пламтяща от Жар.
Но не — тя е достатъчно хладка, за да
подмамва хората да мислят, че е БоЖия
църква, и толкова възмутително хладка
за небесните неща, че да отвращава Все-
вишния. Освен това тази църква се ха-
рактеризира с гордост, невеЖество, са-
монадеяност и самодоволство.
3:18 Господ съветва хората да си ку-
пят от Него злато, пречистено през
огън. Това пречистено злато моЖе да оз-
начава боЖествена правда, която не
моЖе да се купи с никакви пари, нито да
се заплати с каквато и да било цена (Ис.
55:1), а се получава като дар чрез вяра в
Господ Исус. То също така моЖе да озна-
чава истинска вяра, която — след като
* Според НПБКДЖ: „Амин, Верният и Исти-
нен СВидетел, Началото на Бо/kuemo тВоре-
ние." — Бел. на преВ.

бъде изпитана чрез огън—излиза за хва-
ла, слава и почит при явяването на Гос-
под Исус (1 Петр. 1:7).
Освен това Господ съветва хората да
си купят „бели дрехи", т. е. практичес-
ка праведност във всекидневния си Жи-
вот, и да си помаЖат очите с очен мех-
лем, т. е. да получат истинско духовно
зрение чрез просветлението на Светия
Дух. Този съвет е особено подходящ за
Лаодикия, тъй като тя е била известна
като банков, текстилен и медицински
център (особено за производство на
очни мехлеми).
3:19 Лк)бовта на Господа към църква-
та се виЖда във факта, че Той я изобли-
чава и наказва. Ако Той беше безразличен
към нея, нямаше да прави това. С голяма
неЖност Господ Исус призовава тази
формална църква да бъде ревностна и да
се покае.
3:20 ЗаклЬчителните стихове ни пред-
лагат едно описание на „мястото и от-
ношението на Христос в края на века на
църквата" — както казва Скофилд. В
този период Христос е вън от църквата,
която се нарича „християнска" само на
думи. Той внимателно чука и кани отдел-
ните човеци (вече не цели маси от хора)
да оставят отстъпническата църква, за
да имат общение с Него.
Според Тренч:
„Всеки човек е господар на къщата на
своето собствено сърце. Тя е неговата
крепост и само той люЖе да U отвори
вратата. Но всеки човек има също така
изклЬчителното право и тъЖната при-
вилегия да откаЖе да я отвори. Ако той
откаЖеда направи това, ще остане да се
бори като един самотен войник срещу
собственото си блаЖенство и ще бъде
един нещастен победител."11
3:21 Тук победителят получава обеща-
ние да сподели славата на Христовия
престол и да царува заедно с Него над зе-
мята през хилядолетието. Онези, които
Го последват в смирение, отхвърляне от
обществото и страдание, ще Го послед-
ват и в слава.

477

Откровение 3,4

3:22 В този стих за последен път чи-
тателят се съВетба да слуша гласа на
Духа.
Независимо от тълкуването на книга-
та Откровение, което ние Възприемаме,
едно е безспорно, а именно — че лаоди-
кийската църква представлява Жива кар-
тина на днешното време. Нашето нас-
тояще изобилства с примери на разко-
шен Живот, докато в същото време уми-
рат хиляди човешки души, които не мо-
гат да чуят благовестието. Вместо да
носят кръст, християните носят коро-
ни. Ние се вълнуваме много повече от
спорта, политиката и телевизията, от-
колкото от Христос. Съзнанието за ду-
ховните нуЖди, копнеЖът за истинско
обновление са много слаби. Ние отдава-
ме най-доброто от Живота си на света
на търговията, а остатъците от прова-
лената си кариера — на Спасителя. Гри-
Жим се главно за телата си, които само
след няколко краткотрайни години ще се
превърнат В прах. Купуваме, вместо да
се лишаваме, трупаме богатства на зе-
мята, вместо да събираме съкровища на
небето. Преобладаващото отношение
сред християните моЖе да се изрази с ду-
мите: „Няма нищо прекалено хубаво за
БоЖиите хора. Ако аз не угаЖдам на себе
си, кой друг ще направи това? Напред
към удоволствията на света и нека да
даваме на Господа само това, което ни
е излишно!" ТоВа е нашето състояние В
навечерието на Христовото пришест-
вие.
III.Toßa, което ще бъде после
(4 — 22 гл.)
Тук стигаме до третата главна част на
Откровението на Исус Христос. Първи-
те три глави описват епохата на църк-
вата, която започва с времето на апос-
толите и завършва с Грабването. От
тази глава до края на книгата темата е
„това, което ще бъде след това".
Определено моЖе да се каЖе, че меЖду
3 и 4 гл. има някакъв интервал. От този
момент нататък за църквата никъде не

се говори като за нещо, което е на земя-
та. Какво се е случило с нея тогава? Ние
смятаме, че това, което е станало с нея,
е, че тя е грабната от Господа в края на
3 глава.
След като светиите са отведени на
небето, Господ възобновява взаимоот-
ношенията Си с народа Израел. И тога-
ва започва бремето на Скръбта. Това е
един седемгодишен период, в който Гос-
под действа спрямо еврейския народ съ-
отбетно на отхвърлянето на Месията.
Тези, които се обърнат към Христос по
Време на Скръбните години, ще бъдат
спасени и ще влязат в славното Му цар-
ство на земята, докато онези, които
откаЖат да Го приемат, ще бъдат уни-
щоЖени.
Огромни еврейски мноЖества ще се
върнат в Израел в началото на Скръбния
период (Ез. 36:24,25). Световната римс-
ка власт ще склкочи договор с израилтя-
ните, който ще им гарантира свобода на
поклонението (Дан. 9:27). Всъщност
първите три и половина години от
Скръбта ще бъдат относително леки.
Тези години са описани от Господ Исус в
Матей 24:4—14.
По средата на Скръбния период в хра-
ма в Ерусалим ще бъде издигнат идоло-
поклоннически образ и хората ще бъдат
принудени или да му се поклонят, или да
умрат (Мат. 24:15). Това ще бъде сигнал
за началото на Голямата скръб или вре-
мето на утеснението на Яков—един пе-
риод на страдания, какъвто светът
няма да е познавал дотогава, нито ще
познае някога след това (Мат. 24:21).
4 гл. ни запознава с началото на Скръб-
ния период. Първата описана картина е
в небето, където Йоан получава видение
за БоЖията слава. Господ често дава ви-
дения за Своята слава на пророците Си,
преди да им даде да предскаЖат бъдеще-
то (Ис. 6; Ез. 1). В 1 гл. Йоан виЖда сла-
вата на Христос, преди да му се позволи
да запише историята на църквата. Сега
той получава видение за Бога, преди да
научи етапите на съда, който Бог ще из-

478

Откровение 4

лее Върху невярващите евреи и върху
езичниците.
А. Видението за БоЖия престол
(4гл.)
4:1 Гласът, който кани Йоан на небето,
е Христовият глас (ср. с пасаЖа от 10 до
20 cm.). Много библейски изследователи
смятат, че влизането на Йоан в небето
е картина на завеждането на църквата
у дома, за да бъде заедно с Господа по вре-
мето на Скръбта (1 Сол. 4:13—18; 1 Кор.
15:51—53). Господ Исус обещава да пока-
Же на Йоан това, което трябва да ста-
не след това. Тези думи са подобни на ду-
мите в края на 1:19 и подкрепят използ-
ването им като основен момент в раз-
делянето на книгата.
4:2,3 Светият Дух взема Йоан по един
специален начин и той веднага вшкда
вечния Бог, седящ на Своя престол във
величие и слава.
Някои версии, които следват текста
на мнозинството ръкописи, изпускат ду-
мите „и Седналият...", свързвайки по
този начин ясписа и сардиса с престола
вместо с Господа* Но ние смятаме, че
тези скъпоценни камъни могат също
така да слуЖат за описание на Самия
Господ. На нагръдника на първосвещени-
ка ясписът представлява Рувим, първо-
родния син на Яков, а сардисът — Вени-
амин, последния му син. Името Рувим оз-
начава „ето син", а Вениамин — „син на
десницата ми". Валфорд вшкда двата ка-
мъка като едни, които Вклкзчват всички
останали камъни, описващи всички Бо-
Жии хора, а Седящия на престола—като
Бог по отношение на народа на Израел.12
Дъгата, очевидно обръч от зелена
светлина като смарагд, е залог, че Бог
ще изпълни Своите завети независимо
от идващите присъди.
* Според НПБКД/к 2 cm. заВършВа така: „...и
Един седеше на престола", което (при изпус-
кане на „и Седналият") позВоляВа по-ната-
тъшното описание В 3 cm. да се сВърЖе с прес-
тола, а не с Господа. — Бел. на преВ.

4:4 Не моЖем да каЖем със сигурност
кои са тези двадесет и четири старей-
шини. Има различни тълкувания за тях
като например: ангелски същества, изку-
пените хора както от Стария, така и
от Новия Завет, и само новозаветните
светии, фактът, че те имат корони и
седят на престоли, предполага, че те са
светии, които са били съдени и награ-
дени.
4:5 Ясно е, че тук престолът е съдебен
престол с неговите светкавици, гърме-
Жи и гласове. Седемте огнени светила
представляват Светия Дух в Неговата
пълнота и величие. Има само един БоЖий
Дух, а числото седем говори за съвършен-
ство и пълнота.
4:6 Стъкленото море, подобно на
кристал, показва, че престолът се нами-
ра на място, чийто мир не се нарушава
нито от дивите и неспокойни бури на
този свят, нито от противопоставяне-
то на злите хора, които са като развъл-
нувано море.
При престола има четири Живи съ-
щества, пълни с очи и отпред, и отзад
—описание, което говори за яснота, ши-
рота и дълбочина на вшкдането.
4:7, 8 Трудно е да се определи какви
точно са тези четири Живи същества.
Това, което със сигурност моЖем да ка-
Жем, е, че те са сътворени, тъй като се
покланят на Бога. Те изглеЖдат като съ-
четание меЖду херувимите, описани в
Езекиил 10, и серафимите, описани в
Исая 6. 7 cm. описва херувимите, а 8 cm.
— серафимите. Тези ангелски същества
са пазачи на БоЖия престол. Херувими-
те изглеЖдат свързани с изгарящия Бо-
Жий съд, а серафимите — с огненото
очистване.
Описанието в 7 cm. прилича на начина,
по който Христос е представен в Еван-
гелията:
лъвът — Евангелието от Матей —
Царя;
телето или волът — Евангелието от
Марко — СлуЖителя;

479

Откровение 4,5

човекът — Евангелието от Лука —
Човешкия син;
орелът — Евангелието от Йоан—Бо-
Жия син.
Живите същества пеят непрестанно
за святостта и вечността на Бога. В по-
вечето ръкописи думата „свят" е пов-
торена девет пъти—едно изключител-
но силно подчертване на БоЖието Трие-
динство.
4:9, 10 Винаги когато Живите същес-
тва се покланят на Седящия на престо-
ла, Който Живее за вечни векове,... два-
десет и четирите старейшини падат
пред вечния Бог в поклонение и хвърлят
короните си пред престола.
4:11 Тяхното поклонение признава Гос-
пода като Един, Който е достоен за сла-
вата, почитта и властта, защото е
създал всичко и защото всичко същест-
вува поради Неговата воля.
Видението ни подготвя за това, кое-
то следва. Бог е представен като Всемо-
гъщия Владетел на вселената, Който
седи на престола на Своята слава, заоби-
колен от същества, които Му се покла-
нят, и е на път да извърши съд над зе-
мята.
Б. Агнето и книгата, запечатана със
седемте печата (5 гл.)
5:1 Сега Йоан виЖда как Бог дърЖи кни-
га, запечатана със седем печата. Книга-
та съдърЖа описание на етапите на
съда, с който земята трябва да бъде на-
казана, преди Господ Исус да моЖе да ус-
танови царството Си.
5:2, 3 Един силен ангел издига призив
към някой, който е достоен да отвори
книгата и да разпечата печатите й
един по един. Не се намира обаче никой
— нито на небето, нито на земята,
нито под земята — който да е достоен
да отвори или да прочете книгата. Нито
един ангел, човек или демон няма мъд-
ростта и знанието да извърши този съд.
5:4 Йоан плаче много, защото смята,
че няма да се намери никой, който да е
достоен за тоВа. Дали това не означава,

че земната несправедливост би остана-
ла неосъдена, че праведните никога не
биха били възмездени и че злите биха про-
дълЖили да си Живеят ненаказани? Или
— че царството не би могло да дойде, за-
щото необходимото очистване на земя-
та не моЖе да се състои?
5:5 Но един от старейшините утеша-
ва Йоан с добрата вест, че Лъвът от
Юдовото племе, Давидовият корен
(Създателят или Прародителят) е дос-
тоен да отвори книгата, да разпечата
печатите и по този начин да даде ход на
съда. Исус е достоен да бъде Съдията по-
ради безкрайната Си мъдрост, поради
дадената Му от Бога власт (Йоан 5:22,
27), поради личното Си превъзходство и
поради делото Си на Голгота.
В Откровението нашият Господ е
представен както като Агне, така и
като Лъв. Като БоЖия Агнец Той е Жер-
твата, Която отнася греха на света.
Като Лъва Той е Съдията, Който наказ-
ва Своите врагове. При Първото Си при-
шествие Той е бил Агнето. При Второ-
то Си пришествие ще бъде Лъвът.
5:6 Когато поглеЖда, Йоан вшкда, че
тронът е заобиколен от четирите
Живи същества и от старейшините, а
по средата стои малко Агне, което изг-
леЖда като току-що заклано. Агнето
има седем рога (всемогъщество) и седем
очи (всезнание). ПритеЖанието на се-
демте БоЖии Духове ни напомня факта,
че на Господ Исус е дадена пълната мяр-
ка на Светия Дух (Йоан 3:346). Седемте
БоЖии Духове, разпратени по цялата
земя, говорят за всеприсъствие.
5:7, 8 Веднага след като Агнето взи-
ма книгата на съда от дясната ръка на
Бог Отец, Живите същества и старей-
шините падат пред Агнето. Всеки от
тях дърЖи арфа и златни чаши, пълни
с тамян, които представляват молит-
вите на светиите (вероятно молитви-
те на мъчениците, които викат към
Бога, за да отмъсти за тяхната кръв)
(6:10). И макар че дърЖат молитвите,
това не означава, че те също така ги и

480

Откровение 5,6

представят на Бога или че по някакъв на-
чин участват в тяхното отговаряне.
5:9, 10 Новата песен, която Живите
същества и старейшините пеят, призна-
ва Агнето като достойно да извърши
съда заради изкупителното Си дело на
кръста. Тук се появява един въпрос: дали
те вклктбат и себе си сред изкупените
(„си ни изкупил за Бога") *, или не — как-
то гласят някои други версии: „и си из-
купил за Бога със Своята кръв хора от
всяко племе и език, и народ, и нация"13.
Освен че ги е изкупил, Господ Исус е
направил вярващите царе14 и свещеници,
които да Му се покланят, да свидетелс-
тват за Него и да царуват заедно с Него
над земята през хилядолетието.
5:11 Числото на пеещите се увеличава,
тъй като много ангели присъединяват
своя глас към Живите същества и ста-
рейшините, за да образуват един хор,
който се състои от милиони, а моЖе би
и милиарди певци, обединени в съвърше-
на хармония.
5:12 Тяхната песен изразява почитта,
която Вярващите ще изказват на Госпо-
да през Вечността: Достойно е Агнето,
което е било заклано, да приеме:
власт (над моя Живот, църквата, све-
та и Вселената);
богатства (всичкото мое злато и
сребро);
мъдрост (най-добрите ми интелекту-
ални способности);
сила (физическата ми сила, за да извър-
швам Неговото слуЖение);
почит (единственото ми чисто Жела-
ние да Го ВъзвеличаВам по Всякакъв въз-
моЖен начин);
слава (целия ми Живот, посветен на
Неговото ВъзхВаляВане)
и благословение (всичките мои сили за
хваление).
5:13 Сега музиката нараства В симфо-
ния — един мощен, дълбок изблик на хар-
монична песен. Всяко създание... В небе-
то и на земята присъединява своя глас
* Според НПБКДЖ. — Бел. на npeß.

към отдаването на вечно благословение
и почит, и слава, и господство на Бог
Отец и на Агнето.
Този стих наподобява текста във фи-
липяни 2:10,11, който казва, че всяко ко-
ляно ще се поклони пред името на Исус и
че Всеки език ще изповяда, че Той е Гос-
под. Тук не се определя никакво Време, но
това очевидно ще стане, след като спа-
сените бъдат възкресени за Вечен Жи-
вот, а неспасените — за вечно осъЖде-
ние. Вярващите вече ще са изповядали
Исус като Господ, докато невярващите
ще бъдат принудени да Го почетат като
такъв. Всеобщото отдаване на почит
на Отца и на Сина е нещо съвсем сигурно.
5:14 А ето и финалния акорд! Докато
четирите Живи същества казват
„Амин", старейшините падат и се пок-
ланят на възцарения Господ, Който Жи-
вее за вечни векове.
В. Отварянето на седемте печата
(бгл.)
6:1,2 Когато Агнето отваря първия пе-
чат, едно от четирите Живи същества
извиква: „Дойди [и ви*]!"15 В отговор
на тези думи един ездач, вероятно Ан-
тихристът, който носи лък, излиза на
бял кон, ...побеЖдавайки и решен да по-
беди. Този образ моЖе би символизира
това, което днес наричаме „студена вой-
на". Лъкът съдърЖа заплахата за война,
макар и да не се споменава нищо за стре-
ла. МоЖе би той дори съдърЖа намек за
ракетна война, тъй като лъкът е оръ-
Жие за далечен бой. Първият ездач всъщ-
ност не отбелязва началото на война, за-
щото мирът се вдига от земята едва
след Втория печат.
6:3,4 Второто Живо същество извик-
ва излизането на втория ездач. Този ез-
дач носи голям меч и язди на яркочервен
кон. Обикновено мечът се използВа
като оръЖие 8 ръкопашен бой. По този
начин вторият печат говори за завоева-
телни войни, 8 които армиите се бият
лице срещу лице. Вторият ездач вдига
мира от земята.

481

Откровение 6,7

6:5,6 В отговор на гласа на третото
Живо същество излиза трети ездач, кой-
то дърЖи везни и язди на черен кон. Този
образ олицетВоряВа глада, който често
съпровоЖда Войната. От средата на че-
тирите Живи същества идва глас, кой-
то съобщава, че пшеницата и ечемикът
се продават на изключително високи
цени. Везните са уред за измерване (в
случая за измерване на порциите от
Жито) и следователно могат да се тъл-
куват като символ на глада. Изразът
„...а дървеното масло и виното не пов-
реЖдай" е труден за обяснение. Някои
смятат, че дървеното масло и Житото
са храна на бедните. Ако това е така, из-
разът би означавал запазване на Живота.
По-вероятно е обаче под „дървеното
масло и виното" да се имат предвид лук-
созните неща на богатите: исторически
погледнато, дори и по време на най-голям
глад богатите винаги са могли да си поз-
волят някакъв разкош.
6:7, 8 Четвъртото Живо същество
извиква появата на „блед кон", на който
яздят смъртта и адът*. Смъртта е
свързана с тялото, а адът — с духа и ду-
шата. Вследствие на Войни, глад, мор и
диви зверове бива унищоЖена една чет-
върт от Жителите на земята. Днес ние
смятаме, че епидемиите Вече не са зап-
лаха за човечеството, изнамерило съвре-
менните антибиотици и разни други „чу-
дотворни" лекарства. Но трябва да зна-
ем, че страшните болести убийци не са
победени, а са само в латентно състоя-
ние. Те могат да се разпространят по
света със скоростта на реактивен само-
лет.
6:9 Този стих ни запознава с първите
мъченици от времето на Скръбта
(Мат. 24:9) — еврейските вярващи, кои-
то излизат и проповядват благовести-
ето на царството и които биват закла-
ни заради своето свидетелство. Техни-
те души са под олтара в небето.
* Букв. Хадес. — Бел. на npeß.
482

6:10 Те Викат към суверенния Госпо-
дар16 да отмъсти за тяхната кръв. Как-
то вече споменахме, „Живеещите по зе-
мята" са онези невярващи, които се чув-
стват на земята като у дома.
6:11 На всеки от мъчениците се дава
по една бяла дреха—символ на тяхната
праведност. Освен това им се казва да
почакат „още малко време", докато се
изпълни числото на последните мъчени-
ци от периода на Скръбта.
6:12,13 Отварянето на шестия печат
довеЖда до уЖасни катаклизми в приро-
дата. Земята и морето биват разтърсе-
ни от голямо земетресение, а звездното
небе—хвърлено в хаос. Слънцето почер-
нява, а луната почервенява като кръв.
Звездите... падат на земята така, как-
то узрели смокини падат от дърво, раз-
търсено от силен вятър.
6:14 Небето се отмества като сви-
тък, който се навива. Всички планини и
острови променят местоположението
си Вследствие на уЖасни размествания
на земните пластове.
6:15 Всички социални слоеве в общест-
вото са обхванати от паника. Хората
разбират, че Бог излива Своя гняв, и се
скриват в пещерите и меЖду скалите
на планините.
6:16, 17 Те предпочитат да бъдат
смачкани от падащите планини и скали,
отколкото да изтърпят БоЖия съд и
гнева на Агнето. Твърде късно те осъз-
нават, че нито един бунтовник няма да
моЖе да устои на гнева на Агнето.
Г.  Спасените през Великата скръб
(7гл.)
7 гл. стои меЖду шестия и седмия печат
и ни запознава с дВе ВаЖни групи вярващи.
Тя дава отговор на въпроса: „Кой моЖе
да устои?", поставен в края на 6 глава.
Хората, за които се говори в нея, усто-
яват, в смисъл че биват пощадени, за да
влязат в хилядолетието заедно с Хрис-
тос.
7:1—4 Видението на четирите ангела,
стоящи на четирите ъгъла на земята

Откровение 7,8

и дърЖащи четирите земни ветрове,
предвещава избухването на голяма буря
върху света. Но преди това на ангелите
се казва, че трябва да забавят това уни-
щожително събитие, докато бъде уда-
рен печат върху челата на слугите на
Бога. Подпечатаните са дванадесет хи-
ляди души от Всяко от дванадесетте из-
раилеви племена.
7:5—8 Очевидно тези 144 000 души са
еврейски вярващи, а не членове на няка-
къв езически култ или секта от XX век.
Тези еврейски вярващи биват спасени в
началото на Скръбния период. Печатът
върху техните чела ги отличава като
хора, които принадлежат на Бога, и га-
рантира, че те ще бъдат запазени Живи
през следващите седем години.
В списъка на израилевите племена лип-
сват имената на две от тях: Ефремово-
то и Дановото. МоЖе би те са пропусна-
ти поради това, че са били водачи в идо-
лопоклонството. Според някои изследо-
ватели от Дановото племе ще произле-
зе Антихристът (Бит. 49:17). Йосифо-
вото и Левиевото племе са вкл1очени в
списъка, като очевидно Йосиф заема
мястото на сина си Ефрем.
7:9 Хората, описани в този пасаЖ, са
езичници от всички нации, племена, на-
роди и езици. Те стоят пред престола и
пред Агнето, облечени в бели дрехи (пра-
ведните дела на светиите, 19:8) и дър-
Жат палмови клонки в ръцете си, които
са символ на победа.
7:10 Това са езичници, които ще бъдат
спасени по време на Голямата скръб за-
ради упованието си в Господ Исус. В пе-
сента си те празнуват своето спасение
и го отдават на своя Бог и на Агнето.
7:11, 12 Ангелите... и старейшините,
и четирите Живи същества се присъе-
диняват към поклонението на Бога, ма-
кар темата на изкуплението да липсва в
тяхното хваление. Както казва един ав-
тор на химни: „Ангелите никога не са
могли да почувстват радостта, която
носи нашето спасение." Но въпреки това

те пеят хваления на Бога и Го провъзг-
ласяват достоен за седем Вида почит.
7:13,14 Когато един от старейшини-
те пита Йоан кои са тези хора в бели
дрехи и откъде са дошли, Йоан казва, че
не знае, но че иска да узнае. Тогава ста-
рейшината обяснява, че те идват от Го-
лямата скръб и че са изпрали дрехите
си и са ги избелили в кръвта на Агнето.
„Когато застанем лице в лице с някоя не-
обяснима тайна —казва Мейър, —каква
голяма утеха ни носи знанието, че мо-
Лем да каЖелг със съвършена вяра: „ Ти
знаеш."
7:15 След това старейшината обясня-
ва къде се намират те сега и как слуЖат.
Изследователите на Библията не са на
едно мнение дали това мноЖество от
езическите народи се намира на небето
или на земята по време на хилядолетие-
то. Описаните благословения могат да
се отнасят и за двете места. Ако става
въпрос за хилядолетната земя, тогава
под БоЖия престол и Неговия храм
трябва да разбираме храма, който ще се
намира в Ерусалим през епохата на Цар-
ството (Ез. 40—44).
ЗабелеЖете описаните благословения:
Съвършена близост: „Затова са пред
престола на Бога..."
Съвършено слуЖение: „...и Му слуЖат
денем и нощем в Неговия храм..."
Съвършено общение: „...и Седящият
на престола ще разпростре скинията
Си върху тях."
7:16 Съвършена задоволеност: „Няма
да огладнеят вече, нито да оЖаднеят
вече..."
Съвършена сигурност: „...нито ще ги
удари слънцето, нито някой пек..."
7:17 Съвършено водителство: „...за-
щото Агнето, Което е по средата на
престола, ще ги пасе и ще ги заведе при
извори на водите на Живота..."*
Съвършена радост: „...и Бог ще обър-
ше всяка сълза от очите им."
* Според белеЖката под линия В НПБКДЖ. —
Бел. на аВт.

483

Откровение 8

Д. Седмият печат и началото на
седемте тръби (8 и 9 гл.)
8:1 След Вмъкването на 7 гл., която ни
представя две групи от светии от вре-
мето на Скръбта, стигаме до седмия и
последен печат. Този печат се въвеЖда
от тридесетминутно мълчание на не-
бето —едно грандиозно затишие, което
предхоЖда все по-задълбочаващите се
присъди.
8:2 При разчупването на седмия печат
не се споменава никакво определено бед-
ствие, а разказът се насочва направо
върху съда на седемте тръби. От това
ние заклк>чаваме, че седмият печат се
състои от седемте тръби.
8:3, 4 Много често ангелът в този
стих се тълкува като Самия Господ
Исус. Той е наречен Ангелът на Йехова
на много места в СЗ (Бит. 16:13; 31:11,
13; Съд. 6:22; Ос. 12:3,4). Молитвите на
всичките светии се издигат към Отец
чрез Него (Еф. 2:18). Той взима много та-
мян, за да го прибави към молитвите.
Тамянът говори за благоуханието на
Неговата Личност и дело. Когато мо-
литвите стигнат до Бог Отец, те са
вече съвършено чисти и правилни.
В конкретния контекст молитвите,
за които става дума, са молитвите на
светиите от периода на Скръбта, кои-
то умоляват Бога да накаЖе техните
врагове, въпреки че този ред ваЖи за вся-
ка молитва.
8:5 В отговор на техите молитви ан-
гелът... хвърля горящите въглени на зе-
мята, причинявайки големи експлозии,
гръмове, светкавици и земетресение.
Както казва X. Б. Суит:„Молитвите на
светиите се връщат на земята като
гняв."17 По този начин съдът на седем-
те тръби започва със страхотни при-
родни сътресения.
8:6 Тук ние стигаме до средата на
Скръбния период. Наказанията на седем-
те тръби ни довеЖдат до Времето, ко-
гато Христос слиза на земята, унищо-
Жава Своите врагове и въвеЖда царст-

вото Си. Първите четири присъди зася-
гат околната среда на човека, а послед-
ните три — самия човек. Много тълку-
ватели отбелязват приликата меЖду
тези бедствия и язвите, които падат
върху Египет (Изх. 7—12).
8:7 Когато затръбява първият ангел,
една трета от земята, дърветата и
тревата изгарят от град и огън... раз-
месени с кръв. Най-добре е да тълкува-
ме това описание буквално като уЖасна
напаст, изпратена върху местата, от
които човекът произвеЖда по-голямата
част от своето препитание.
8:8, 9 След това нещо... като голяма
планина... бива хвърлена в морето, коя-
то превръща една трета от морето в
кръв, избива една трета от морските
Животни и унищоЖава една трета от
корабите. Това бедствие не само нама-
лява местните хранителни запаси на чо-
века, но ограничава и възмоЖностите за
снабдяването му с храна от по-далечни
места.
8:10,11 Третата тръба отбелязва на-
чалото на падането на една голяма горя-
ща звезда, наречена Пелин, която вгор-
чава една трета от водите за човека
при изворите им. Освен че стават гор-
чиви, водите очевидно стават и отров-
ни, тъй като много хора измират от
тях. Трудно е да се каЖе какво точно оз-
начава името Пелин. Когато засвирят
тръбите, тези стихове ще станат съв-
сем ясни на Живеещите по земята. При
изучаване на пророчествата е добре да
се помни, че има много неща, които няма
да ни бъдат ясни, преди действително да
се случат.
8:12 ИзглеЖда, че слънцето,... луната
u звездите ще бъдат повредени по та-
къв начин, че ще излъчват само две тре-
ти от обичайната си светлина. Четвър-
тата тръба наподобява язвата с тъм-
нината в Египет.
8:13 Един орел,18 който лети посред не-
бето, възвестява едно трикратно „Гор-
ко!" на земните Жители, т. е. на онези,
чийто мироглед е изцяло светски, които

484

Откровение 9

се чувстват на земята у дома и които не
са истински вярващи. Трите идващи бед-
ствия са познати също така и като три-
те „горко"-та поради уЖасншпе им пос-
ледици за човека.
9:1,2 Падналата звезда от небето на
земята моЖе да бъде някой паднал ангел
или дори самият Сатана. Тя има клк>ча
от бездънната пропаст. Това е място-
то, където обитават демоните. При
отварянето на входа на пропастта от
нея започват да се издигат огромни къл-
ба дим като дим от голяма пещ, които
изпълват околностите с тъмнина.
9:3,4 От дима излизат ята от скакал-
ци, които имат силата да причиняват
мъчителна болка като болката от
уЖилване на скорпион. Но властта на
скакалците е ограничена: те не могат да
побреЖдат растителността. Техните
Жертви са „само такива човеци, които
нямат БоЖия печат на челата си", т. е.
всички невярващи.
9:5,6 И въпреки че уЖилването от ска-
калците не е смъртоносно, то предиз-
виква мъчение, което продълЯсава пет
месеца и е толкова уЖасно, че хората ис-
кат да умрат, но не могат. Тези скакал-
ци вероятно представляват освободени
от бездната демони, които обсебват хо-
рата. Това обсебване причинява най-
уЖасното физическо и душевно страда-
ние като страданието на човека, обсе-
бен от Легион, описано в Марко 5:1—20.
9:7 Описанието на скакалците има за
цел да създаде впечатление за нашест-
вие и победа. Като коне, приготвени за
война, те представляват една завоева-
телна армия. Короните като злато, ко-
ито носят, показват, че те имат власт
да управляват в Живота на хората, фак-
тът, че лицата им са като човешки
лица, говори, че те са интелигентни съз-
дания.
9:8—10 Косата като коса на Жени съ-
дърЖа идеята за привлекателност и съб-
лазнителност. Зъбите като на лъв на-
мекват за свирепост и Жестокост. С
нагръдниците като от Желязо те труд-

но могат да бъдат нападани и унищоЖа-
вани. Крилата им, които вдигат голям
шум, всяват уЖас и паника. В опашките
си, които са като опашки на скорпиони,
те имат сила да измъчват хората как-
то физически, така и душевно, фактът,
че те имат власт... да побреЖдат чове-
ците пет месеца, говори за продълЖи-
телност на мъчението.
9:11 Тези скакалци имат цар,... който
на еврейски се нарича Авадон (унищоЖе-
ние), а на гръцки... Аполион (унищоЖи-
тел). Обикновено се приема, че това опи-
сание се отнася за Сатана.
9:12 Първото „горко" вече е отмина-
ло, но тепърва предстои най-лошото.
Интензивността на присъдите посте-
пенно нараства.
9:13—15 Споменаването на златния
олтар, който е пред Бога, слуЖи за връз-
ка меЖду следващото бедствие и молит-
вите на угнетените БоЖии хора. Шести-
ят тръбач освобоЖдава четирите анге-
ла, които са вързани при голямата река
Ефрат. Тези четири ангела, а моЖе би
демони, са били дърЖани в готовност, за
да могат да излязат точно в този мо-
мент и да убият една трета част от
човечеството.
9:16, 17 След тях идват двеста мили-
она19 конници на коне с нагръдници като
от огън, яцинт и сяра. Главите на ко-
нете са като глави на лъвове, а устата
им бълват огън, дим и сяра.
9:18, 19 Огънят, димът и сярата
представляват трите язви, които из-
биват една трета част от човечество-
то. Конете могат не само да убиват с
устата си, но и да повреЖдат с опашки-
те си, които приличат на змии.
Този пасаЖ поставя много Въпроси, на
които не е намерен отговор. Дали чети-
рите ангела в 14 cm. са същите като
тези в 7:1? Дали конниците са истински
хора, или олицетворяват демони, болес-
ти и други разрушителни сили? Какви са
тези язви, представени от огъня, дима
и сярата?

485

Откровение 9,10,11

ЗаслуЖава си да отбелеЖим, че смърт-
та се причинява от конете, а не от кон-
ниците. Един изследовател предполага,
че тази мощна конна армия моЖе да сим-
волизира „някоя непреодолима заблуда на
дявола, която идва от Изток". Хамил-
тън Смит казва следното:
„Изразът „силата на конете бе в уста-
та им " люЖе би показва, че тази заблуда
ще бъде представена с цялата убедител-
ност и красноречие на речта. Но зад заб-
лудата се крие властта на Сатана, сим-
волизирана от техните опашки, които
са като змии. "20
9:20,21 Въпреки че две трети от чове-
чеството остават Живи след тези язви,
те не се покайват, а продълЖават да се
кланят на демони и ръкотворни идоли,
които нямат нито Живот, нито сила.
Тези хора не се отвръщат нито от
убийствата си, нито от чародейства-
та си (свързани с използването на лекар-
ства и наркотични средства,21 нито от
блудствата си, нито от краЖбите си.
Наказанията и страданията не могат да
променят характера на грешника: само
новороЖдението моЖе да направи това.
Е. Силният ангел и малката кншкка
(10 гл.)
10:1 Сега Йоан ВиЖда друг силен ангел,
който слиза от небето. Това описание
кара много хора да смятат, че този ан-
гел е Господ Исус. На главата си Той има
дъга — символ на БоЖия завет. Лицето
му е като слънцето — израз на непокри-
та слава. Краката му са като огнени
стълбове. Стълбовете говорят за сила,
а огънят — за съд.
10:2 В ръката си той дърЖи една мал-
ка кншкка или свитък, в който без съм-
нение е записан идващият съд. Със след-
ващото си действие — слагането на дес-
ния крак на морето, а левия — на земя-
та, ангелът решително заявява правото
си на световно господство.
10:3—6 Когато той извиква със силен
глас,... седем гръма издават своите гла-
сове. Очевидно Йоан моЖе да разбере

посланието на седемте гръма, но когато
понечва да го запише, ангелът не му поз-
волява да направи това, след което се
заклева в Бога, Създателя, че вече няма
да има бавене.
10:7 Тайната на Бога ще бъде изпълне-
на във времето на седмата тръба. Тай-
ната на Бога е свързана с БоЖия план за
наказание на нечестивите злодеи и с въ-
веЖдане на царството на Неговия Син.
10:8,9 Йоан получава заповед да изяде
малката кншкка, т. е. да чете и да раз-
мишлява върху съда, записан в нея.
10:10 Както ангелът предсказва, в ус-
тата на Йоан книЖката е сладка като
мед, но когато стига до стомаха му,
става горчива. За вярващия е сладко да
чете за БоЖията решителност да прос-
лави Своя Син там, където някога Той е
бил разпънат на кръст. На него му е
сладко да чете за победата на Бога над
Сатана и неговото войнство. Сладко му
е да чете за времето, когато земята ще
бъде освободена от несправедливостта.
Но изучаването на пророчествата е
свързано и с горчивина. Горчивина има в
самоосъЖдането, което пророческите
Писания пораЖдат у човека. Горчивина
има, когато гледаме съда, който тряб-
ва да падне върху отстъпническия к>де-
изъм и отстъпническото християнст-
во. Горчивина има и когато наблк>дава-
ме вечната съдба на всички, които отх-
върлят Спасителя.
10:11 На Йоан му се казва, че той
трябва отново да пророкува за много
народи, нации, езици и царе. Останали-
те глави от Откровението съдърЖат
изпълнението на това нареЖдане.
Ж. Двамата свидетели (11:1—14)
11:1,2 Сега Йоан получава заповед да из-
мери храма и олтара и броя на онези, ко-
ито се кланят в него. Тук измерването
моЖе би съдърЖа идеята за запазване. Но
Йоан не трябва да мери двора на езични-
ците, тъй като той ще бъде тъпкан от
народите в продълЖение на четириде-
сет и два месеца, което е втората поло-

486

Откровение 11

Вина от Скръбния период (вЖ. Лука
21:24). Храмът, за който се говори тук,
е този, който ще съществува в Ерусалим
по време на Скръбните години. Изброя-
ването на „онези, които се кланят в
него" моЖе би означава, че Бог ще запази
остатък от поклонници за Себе Си. Ол-
тарът представлява средството, чрез
което тези хора ще се приблшкават при
Него, т. е. делото на Христос на Гол-
гота.
11:3 През втората половина на Скръб-
тния период Бог ще въздигне двама сви-
детели. Облечени във вретище (символ
на Жалеене), те ще викат срещу грехове-
те на хората и ще обявяват идването на
БоЖия гняв.
11:4 Тези двама свидетели са сравнени
с две маслинени дървета и с два светил-
ника. Като маслинени дървета те са из-
пълнени с Духа (маслото). Като светил-
ници те свидетелстват за БоЖията ис-
тина в едно време на тъмнина. (За пара-
лелен пасаЖ в СЗ вЖ. Зах. 4:2—14.)
11:5 В продълЖение на три и половина
години двамата свидетели биват опазе-
ни Живи по един чуден начин. От техни-
те уста излиза огън, който поглъща неп-
риятелите им, и всеки опит да бъдат
повредени се наказва със смърт.
11:6 Те имат власт да донасят на зе-
мята суша, да превръщат водите в
кръв и да поразяват земята с всякак-
ви язви. Много често тези двама свиде-
тели биват свързвани с Мойсей и Илия,
което едва ли трябва да ни учудва.
Властта да превръщат водата в кръв
и да поразяват земята с всякакви язви
ни напомня за това, което Мойсей нап-
рави В Египет (Изх. 7:14—20; 8:1—12:29).
Властта над огъня u времето пък ни на-
помня за слуЖението на Илия (3 Царе
17:1; 18:41—45; 2 Царе 1:9—12).
Маконки казва така:
„Двамата свидетели имат за задача
да предупредят хората, които пълнят
храма на Човека на греха, на когото се
дошли да се пок.юнят. Те ще им говорят
за краткотрайността на неговото Вре-

ме на победа; за идването на Исус, Кой-
то ще го унищоЖи; за бедствията, кои-
то времето на Скръбта ще донесе; за
това, че не трябва да се скъпят за Живо-
та си, когато дойде изпитанието на Жи-
вот и на смърт; за истината, че не тряб-
ва да се страхуват от този, който моЖе
да убие само тялото, а да се боят от
Онзи, Който моЖе да хвърли и тялото, и
душата в ада; за величието и близостта
на Царя и Неговото царство, които ще
дойдат, след като те пострадат за из-
вестно време; за сигурността, че ако те
страдат заедно с Него, то ще и да цару-
ват заедно с Него; и за вечния лшр, прав-
да и слава, които ще бъдат на тези, кои-
то устоят докрай, дори когато това оз-
начава мъченичество във великия час на
изпитание, през който преминават. На-
истина тяхното свидетелство от Кни-
гата ще бъде величествено!"22
11:7 Когато тези двама свидетели
свършат своето свидетелство, звярът
от бездната ще ги убие. ИзглеЖда, че
това е същият звяр като този от 13:8,
който стои начело на възстановената
римска империя.
11:8 Труповете на свидетелите ле-
Жат на улицата на Ерусалим в продъл-
Жение на три дни и половина. Тук Еруса-
лим е наречен Содом заради своята гор-
дост, леност, пресищане и безразличие
към чуЖдите нуЖди (вЖ. Ез. 16:49). Той е
наречен също и Египет заради своето
идолопоклонство и гонения и защото е
станал роб на греха и неправдата.
11:9 Хора от всички народи гледат
труповете им, но не позволяват да бъ-
дат погребани — едно уЖасно униЖение
за всички времена и народи.
11:10 Всички хора са обхванати от го-
ляма радост, защото пророчествата на
двамата свидетели не са били по вкуса
им, и си разменят подаръци, така както
правят сега по Коледа. Единствените
пророци, които хората обичат, са мър-
твите пророци.
11:11,12 Но след три и половина дни...
Бог възкресява мъртвите свидетели за

487

Откровение 11,12

уЖас на хората и ги качва на небето, до-
като неприятелите им ги гледат.
11:13, 14 В същия час Ерусалим бива
разтърсен от голямо земетресение,
една десета част от града пада и седем
хиляди души умират. Оцелелите отда-
ват слава на Бога, която обаче не е иск-
рена, а само неохотно признаване на Не-
говата мощ. Второто „горко" е преми-
нало.
Това не означава, че целият пасаЖ от
9:13 до 11:13 представлява описание на
второто „горко". Точно обратното, 10
гл. и текстът на 11:1—13 съставляват
една вмъкната част меЖду второто
„горко" (шестата тръба) и третото
„горко" (седмата тръба).
3.  Седмата тръба (11:15—19)
11:15 Гласът на седмата тръба обозна-
чава края на Голямата скръб и началото
на царството на Христос: „Царства-
та23 на този свят станаха царства на
нашия Господ и на Неговия Христос и
Той ще царува за вечни векове!"
11:16, 17 Падайки по лицата си пред
Бога, двадесет и четиримата старей-
шини изразяват своите благодарности
за това, че Той е взел голямата Си власт
и се е възцарил.
11:18 Невярващите народи се разгне-
вяват на Бога и се опитват да попречат
на Неговото коронясване. Но вече е дош-
ло времето на Неговия гняв, когато Той
ще съди онези, които нямат духовен Жи-
вот, и ще погуби унищоЖителите. Дош-
ло е и Времето, когато Господ ще въз-
награди Своите Си — пророци и народ,
малки и големи.
11:19 Бог не е забравил завета Си със
Своя народ Израел. При отварянето на
БоЖия храм на небето се появява ковче-
гът на Неговия завет — символ на
тоВа, че всички БоЖии обещания към Из-
раел ще бъдат изпълнени. Появяват се и
светкавици, гласове, гръмове, земетре-
сение и голям град.

И. Клк»чо6ите фигури по времето на
Скръбта (12—15 гл.)
12:1 Сега се появява голямо знамение на
небето—Жена, облечена със слънцето,
с луната под краката й и на главата й
— корона от дванадесет звезди. Жена-
та е Израел. Слънцето, луната и звез-
дите символизират славата и господст-
вото, които са и обещани в идващото
царство, така както те олицетворяват
окончателното господство на Йосиф
над неговите баща, майка и братя (Бит.
37:9—11).
12:2 Жената е в родилни мъки и очак-
ва да роди. Тези стихове съдърЖат в
сбит вид една голяма част от история-
та на Израел, без обаче нищо да показва
наличието на периоди от време меЖду
отделните събития или че тези събития
са подредени хронологически.
12:3 На небето се появява още едно
знамение—голям червен змей със седем
глави и десет рога и корона на всяка гла-
ва. Змеят е Сатана, но тъй като описа-
нието наподобява тоВа на Възстанове-
ната римска империя от 13:1, моЖе да се
каЖе, че то представлява характерис-
тика на римската империя, която полу-
чава Властта си от Сатана.
12:4, 5 С един замах на опашката си
змеят поВлича една трета от звездите
на небето... към земята. МоЖе би тук
се говори за Война на небето, която се
Води по средата на Скръбния период и ко-
ято сВършва с хвърлянето на паднали ан-
гели от небето на земята (8Ж. 8 и 9 cm.).
Змеят е готов да погълне Детето
веднага щом се роди. ТоВа пророчество
е изпълнено чрез опита на Ирод Велики,
римски васал, да унищоЖи новородения
Цар на logeume. Очевидно мъзккото
Дете е Исус, определен да управлява
всички народи с Желязна тояга. Тук раз-
казът преминава от момента на Него-
вото раЖдане непосредствено на момен-
та на Неговото възнесение.
12:6 Настоящата епоха на църквата
се намира меЖду 5 и 6 стих. По средата

488

Откровение 12

на Скръбния период част от народа на
Израел избягва на едно тайно място 6
пустинята (според някои Петра) и се
крие там В продълЖение на три и поло-
Вина години.
12:7 На небето избухва война меЖду
Михаил и неговите ангели, от една
страна, и змея и неговите ангели, от
друга. Тази война избухва по средата на
Скръбния период. Архангел Михаил е
тясно свързан със съдбата на израелския
народ (Дан. 12:1).
12:8, 9 Победата над змея е толкова
окончателна, че той загубва всякакъв
достъп до небето. Той и неговите слуги
се хвърлени долу на земята. Това обаче
не е неговият край (вЖ. 20:1—3, 10).
Обърнете внимание на описанието, кое-
то Йоан ни дава за него: големият змей,
оная старовременна змия, ...дяволът и
Сатана, който мами целия свят.
12:10 След изгонването на змея в небе-
то се чува силен вик, който възвестява,
че победата на Бога и денят на завоева-
нието на Неговия народ са дошли. Това
е преди Хилядолетното царство. То е и
едно славно събитие, защото клеветни-
кът на нашите братя... е хвърлен.
12:11 Гласът продълЖава да говори,
като казва, че преследваните вярващи
от евреите са победили злия чрез кръв-
та на Агнето и чрез словото на своето
свидетелство. Тяхната победа се осно-
вава на смъртта на Христос и на тяхно-
то свидетелство за стойността на
тази смърт. Във верността си към Него
те подпечатват своето свидетелство
с кръвта си.
12:12,13 Небето моЖе да се весели за-
ради изгонването на змея, но горко на зе-
мята и морето! Дяволът... знае, че му
остава много малко време, и е твърдо
решен да излее яростта си докрай. Нена-
вистта на дяВола е насочена главно към
народа Израел, от който е дошъл Меси-
ята.
12:14 Верният еврейски остатък полу-
чава две крила на голям орел, с които ус-
пява да избяга бързо до скривалището си

в пустинята. (Според някои тълкувате-
ли тези две крила говорят за голяма въз-
душна мощ.) Там остатъкът бива хра-
нен и защитаван от нападенията на зми-
ята В продълЖение на три и половина го-
дини („време и времена, и половина вре-
ме").
12:15,16 Опитвайки се да осуети бягс-
твото на Израел, змията изпуска след
народа голяма река като потоп, но земя-
та поглъща реката и дяволът остава с
пръст в уста.
12:17 Разярен от това униЖение, той
тръгва да си отмъсти на евреите, кои-
то са останали в земята—които показ-
ват истинността на своята вяра, като
пазят БоЖиите заповеди и дърЖат сви-
детелството за Исус.
13:1 13 гл. ни запознава с два големи
звяра: единият, който излиза от море-
то, и другият — от земята, т. е. от зе-
мята на Израел. Няма съмнение, че тези
зверове символизират хората, които ще
играят ВаЖна роля по време на Скръбния
период. Те съчетават характеристики-
те на четирите звяра, описани в Даниил
7:3—7. Първият звяр е главата на Възс-
тановената римска империя, която ще
съществува под формата на десет цар-
ства. Той излиза от морето (образ на
езическите народи) и има десет рога. Да-
ниил предсказва, че римската империя
ще бъде възстановена под формата на
десет царства (Дан. 7:24). Има седем
глави. В 17:9,10 се казва, че това са седем
царе (моЖе би седем различни Вида владе-
тели или седем различни етапи на импе-
рията). На роговете си звярът има де-
сет корони. Тези корони говорят за сила-
та на управление, дадена му от змея
(т. е. Сатана). Има и богохулно име на
главите си, като се представя за Бог, а
не за обикновен човек.
13:2 Звярът е като леопард, краката
му са като на мечка, а устата му —
като на лъв. В Даниил 7 гл. леопардът
символизира Гърция, мечката — Мидо-
Персия, а лъвът — Вавилон. По този на-
чин Възстановената римска империя

489

Откровение 13

представляВа cßoume предшественици в
това, че е бърза да завладява като лео-
пард, силна е като мечка и е алчна като
лъб. Накратко казано, тя съчетава всич-
ки отрицателни черти на предхождащи-
те я световни империи. Империята и
нейният владетел получават свръхес-
тествена сила от Сатана.
13:3 На една от главите си звярът има
смъртоносна рана. Според обяснението
на Скофилд:,,Останки от древнатарим-
ска империя никога не са спрели да същес-
твуват във вид на отделни царства.
Сало имперската форма на управление е
престанала да съществува: това именно
е и едната от главите, ранена смърто-
носно. "24 Но „смъртната" рана е изце-
лена. С други думи, империята е възста-
новена напълно: тя е управлявана от им-
ператор, който е звярът.
13:4 Хората се покланят на звяра. Те
не само му се удивляват, но му се и пок-
ланят като на Бог. Те също така се пок-
ланят и на змея.
13:5,6 Звярът произнася горди хвалби
и грозни богохулства и му се позволява да
8ок)ва (според белеЖката под линия 8
НПБКДЖ) в продължение на четириде-
сет и два месеца. Той хули БоЖието име,
Неговата скиния и небесното войнство.
13:7 Звярът вок>ва против БоЖиите
хора и побеЖава много от тях. Вместо
да му се подчинят, те предпочитат да
умрат. Неговото владичество се разп-
ростира над целия свят. Това е последна-
та световна империя преди идването на
Христовото царство.
13:8 Онези, които не са истински вяр-
ващи, се покланят с готовност на звяра.
Тъй като те никога не са уповавали на
Христос, техните имена никога не са
били записани ß книгата на Живота на
Агнето. И тъй като имената им не се
намират сред имената на изкупените,
те се предават на заблуда. Поради това,
че не са повярвали в истината, сега лес-
но повярват на една лъЖа.
13:9 Това предупреждение трябва да
накара всеки да приеме светлината на

БоЖието слово, докато го има. Послед-
ствието от отхвърлянето на светлина-
та е изгубването на всякаква светлина.
13:10 Истинските вярващи научават,
че техните гонители ще отидат в плен
и ще бъдат убити с меч. Това уверение
ще даде сили на светиите да чакат с
търпение и вяра.
13:11 Друга клкзчова фигура от време-
то на Скръбта е вторият звяр. Той
действа в близко сътрудничество с пър-
вия звяр, като дори организира меЖдуна-
родна кампания за неговото поклонение,
както и издигането на един голям идол,
представляващ римския император.
Вторият звяр излиза от земята. Ако
тук се има предвид земята на Израел,
тогава този водач почти сигурно е евре-
ин. Той именно е лъЖепророкът (ВЖ.
16:13; 19:20; 20:10). Има дВа рога като аг-
нешки, и създава Впечатление за кро-
тост и безобидност. Но това описание
говори също така и за опит да се предс-
тави за БоЖия Агнец. Говоренето му
като змей показва, че той се вдъхновява
и получава сила непосредствено от Са-
тана.
13:12—14 Вторият звяр упрагкнява
цялата власт на първия звяр, което оз-
начава, че римският император му дава
неограничена власт да действа от него-
во име. Той има свръхестествени способ-
ности, като дори моЖе да накара да сли-
за огън от небето. Целта на неговите
чудеса, разбира се, е да подмамва хората
да се покланят на един човек като на
Бог.
13:15 Той дава дишане на образа на звя-
ра, който е мерзостта на запустението,
така че той дори проговорва. Наказани-
ето за тези, които отказват да му се
поклонят, е смърт.
13:16 Вторият звяр изисква от хората
да покаЖат верността си към римския
император, като носят белега на звяра
на дясната си ръка или на челата си.
13:17 Освен този белег зВярът има име
и едно тайнствено число. Който не при-
еме белега, името или числото на звяра,

490

Откровение 13,14

няма ga моЖе ga купува или да продава.
Това ще бъде един опит да се принудят
хората да се откаЖат от Христос зара-
ди идолопоклонството. Ще бъде и едно
трудно изпитание, но истинските вяр-
ващи ще предпочетат да умрат, вместо
да се откаЖат от своя Спасител.
13:18 Числото на звяра е 666. Шест е
числото на човека, фактът, че то е с
една единица по-малко от седем, моЖе би
показва, че на човека не му достига мал-
ко до славата и съвършенството на
Бога. Трите шестици сочат към трие-
динството на злото.
Един от най-големите въпроси, които
възникват във връзка с 13 гл., е кой е Ан-
тихристът — първият или Вторият
звяр. Като цяло аргументът в подкрепа
на мнението, че Антихристът е пър-
вият звяр, се основава на факта, че той
изисква да му се покланят като на Бог.
ПоддръЖниците на мнението, че Антих-
ристът е вторият звяр, твърдят, че
нито един евреин не би приел езичник за
Месия, а тъй като вторият звяр е ев-
реин, то той следователно трябва да
бъде и лъЖемесията.
14:1 Тук ние виЖдаме Агнето, Което
стои на хълма Сион със сто четириде-
сет и четири хиляди последователи,
като всички имат печат на челата си.
Това описание сочи към времето, когато
Господ Исус ще се върне на земята и ще
застане в Ерусалим с тези вярващи от
всяко от дванадесетте израилеви племе-
на. Сто четиридесет и четирите хиля-
ди са същите сто и четиридесет хиляди,
за които се говори в 7 глава. Сега те са
на път да влязат в царството на Хрис-
тос.
14:2, 3 Йоан чува музика, която идва
от небето като глас от много води и
като звук от силен гръм, и като глас на
арфисти, които свирят на арфите си.
Само сто и четиридесетте хиляди мо-
гат да научат тази песен.
14:4,5 Тук те са описани като „девст-
веници", като „онези, които не са се ос-
квернили с Жени". Това са хора, които са

се опазили неопетнени от уЖасното идо-
лопоклонство и разврат на този период
и са последвали Агнето в безпрекословно
подчинение и посвещение. Пентекост
казва така: „Те са наречени „първи пло-
дове на Бога и на Агнето" (т. е. първа-
та реколта от периода на Скръбта), ко-
ито ще влязат в хилядолетието, за да
населят милениумната земя."25 Тези хо-
ра не са приели лъЖата на Антихриста
— това, че трябва да се поклонят на
един човек. Те са непорочни и по отноше-
ние на твърдостта си в изповядването
на Христос.
14:6,7 Ангелът, който лети сред небе-
то с вечното благовестие, изглеЖда, съ-
ответства на описанието в Матей
24:14: „И това благовестие на царство-
то ще бъде прогласявано по целия свят*
за свидетелство на всичките народи; и
тогава ще дойде свършекът." Предме-
тът на благовестието е даден в 7 стих.
Хората трябва да се боят от Бога, а не
от звяра; да въздават слава на Бога, а
не на идолопоклонническия образ; и да се
покланят на Бога, а не на един обикновен
човек. Има само едно благовестие, раз-
бира се: благата вест за спасението чрез
вяра в Христос. Но в различните диспен-
сации се набляга на различни страни на
това благовестие. По време на Голяма-
та скръб благовестието ще се стреми
да отвърне хората от поклонението на
звяра и да ги подготви за Христовото
царство на земята.
14:8 Вторият ангел провъзгласява па-
дането на Вавилон. Тази вест предваря
събитията, описани в 17 и 18 глава. Вави-
лон е образ на отстъпническия 1одеизъм
и отстъпническия християнски свят,
който ще бъде един огромен търговски
и религиозен конгломерат с главна квра-
тира Рим. Всички народи ще се опият
от виното на нейното разпалено блуд-
стване.
14:9,10 МоЖем да определим времето
на гласа на третия ангел като средата
* ТоВа е праВилният npeßog. — Бел. на npeß.
491

Откровение 14

на Скръбния период, което е еднозначно
с началото на Голямата скръб. Ангелът
предупреЖдава, че всеки, който се съгла-
си да участва в поклонението на звяра в
която и да е от неговите форми, ще из-
пита БоЖия гняв сега и Във вечността.
Виното на БоЖия гняВ ще бъде излято
на земята по време на Голямата скръб.
Но това ще бъде само предвкусване на
мъките Във вечния ад, където невярва-
щите ще бъдат мъчени с огън и сяра.
14:11 Този стих ни напомня, че адът се
състои от вечно и осъзнато наказание.
Библията никъде не казва, че злите мър-
тви ще бъдат напълно изличени. Димът
от тяхното мъчение ще се издига веч-
но, без да има никакъв отдих ни денем,
ни нощем.
14:12 Това ще бъде едно време, когато
светиите ще бъдат призовани да издър-
Жат търпеливо Жестокостите на звяра;
да се подчиняват на Бога, като отказ-
ват да се поклонят на човек или на идол;
и да дърЖат здраво изповядването на вя-
рата си 6 Исус. Описанието на оконча-
телната съдба на злите хора (9—11 cm.)
има за цел да насърчи верните вярващи
да устоят.
14:13 Вярващите, които умират в то-
зи период, няма да пропуснат благослове-
нията на Хилядолетното царство. Хо-
рата казват: „БлаЖени Живите!", а Бог
казва: „БлаЖени мъртвите, които уми-
рат в Господа!" и: „делата им следват
подир тях". Всяко нещо, направено за
Христос и в Негово име, ще бъде богато
възнаградено — всяка милост, Жертва,
подарък, молитва, сълза или свидетел-
ство.
14:14 Ако сравним този пасаЖ с текс-
та В Матей 13:39-^3 и 25:31-^6, ще ви-
дим, че Жътвата на земята става при
Второто пришествие на нашия Господ.
Докато тук се казва, че Жъне Господ, В
Матей 13:39 се казва, че Жътварите са
ангелите. И двата текста са верни, за-
щото чрез ангелите Всъщност Жъне
Христос.

Този стих описва как Христос слиза на
бял облак, „имайки на главата Си злат-
на корона и в ръката Си остър сърп".
14:15 Един ангел от храма Му казва да
хвърли сърпа Си, защото Жътвата на
земята е презряла. Това не трябва да се
разбира като заповед, тъй като ангели-
те нямат право да заповядват на Бога.
То е no-скоро едно настоятелно искане
или послание, изпратено от Бог Отец.
14:16 Има два начина, по които моЖе
да се разбира тази първа Жътва. От една
страна, тя моЖе да олицетворява съби-
рането на вярващите от времето на
Скръбта, за да влязат в Хилядолетието.
Ако това е така, тя съответства на съ-
бирането на Житото, за което се гово-
ри в Матей 13, т. е. синовете на царст-
вото. От друга страна, тази Жътва
моЖе да символизира един съд. В този
случай обектите на съда могат да бъдат
езичниците, тъй като за Израел се гово-
ри в следващата Жътва (17—20 cm.).
14:17 Сега разказът се съсредоточава
върху последните етапи от уЖасния съд,
който ще се излее върху невярващата
част от народа на Израел — „гроздове-
те на земното лозе" (вЖ. Пс. 80:8; Ис.
5:1—7; Ер. 2:21; 6:9). От храма, който е
на небето, излиза ангел, който също дър-
Жи остър сърп.
14:18 Друг ангел дава сигнал за започ-
ване на Жътвата. Този ангел има власт
над огъня, който моЖе би е символ на
идещия съд.
14:19 Узрялото грозде се събира и се
хвърля „в големия лин на БоЖия гняв".
Тъпченето на гроздето в процеса на пра-
венето на вино се използва тук като об-
раз на унищоЖителния съд.
14:20 Този гроздобер става извън гра-
да Ерусалим, моЖе би в Йосафатовата
долина. Клането ще бъде толкова голя-
мо, че кръвта ще потече като поток,
който ще бъде дълъг около 290 км и ще
стигне до 1оздите на конете. Той ще
покрие едно разстояние от Ерусалим до
кмкната част на Едом.

492

Откровение 15,16

15:1 Едно друго знамение на небето
показва седем ангела, които дързкат се-
демте последни язви. Те белеЖат (след
като свършат) изчерпването на Бозкия
гняв. От това разбираме, че скоро ще
настъпи краят на периода на Скръбта.
15:2 Сега Йоан вшкда в небето едно го-
лямо мноЖество от хора, стоящи при
стъклено море, размесено с огън. Той
разбира, че това са онези, които са от-
казали да се поклонят на звяра или на не-
говия образ и заради това са умрели ка-
то мъченици.
15:3,4 Но сега те се намират в небето
и пеят песента на Мойсей... и песента
на Агнето, която се състои почти изця-
ло от цитати от СЗ. В нея те свидетел-
стват за праведността на БоЖия съд,
който Той ще извърши над техните
убийци на земята, и хвалят Всемогъщия
Бог заради Неговите дела и пътища. В
конкретния контекст под „дела" и „пъ-
тища" трябва да разбираме БоЖиите
присъди, макар че това е вярно за всички
Негови дела и пътища. Обръщението
„Царк) на вековете" трябва да се чете
„Царк) на нациите" (според белеЖката
под линия в НПБКДЖ).26
Песента на Мойсей възхвалява осво-
боЖдението на Неговия народ от еги-
петско робство. Песента на Агнето
прославя окончателното избавление от
Сатана и всички врагове на духовния Жи-
вот. По този начин—както А. Т. Пиръ-
сън посочва много добре: „ Тези две песни
белеЖат двете граници на историята на
Изкуплението, мезкду които леЖи цяла-
та история на откупения БоЖий на-
род"27
БоЖиите присъди на земята показват,
че Той е свят Бог. Те ще накарат всич-
ки народи да се боят от Него, да дойдат
при Него и да Му се поклонят.
15:5 След това Йоан виЖда, че на небе-
то... се отваря храмът на скинията на
свидетелството. Това очевидно е ис-
тинската небесна реалност, на която
земният храм е бил само образ или копие

(Евр. 9:23). Това се отнася особено до
Пресвятото място.
15:6 Седемте ангела излизат от хра-
ма, „облечени в чисти и светли ленени
дрехи и препасани през гърдите със
златни пояси". Това означава, че те са
готови да извършат праведния съд, чрез
който Бог ще бъде прославен. Тези анге-
ли скоро ще развърЖат седемте послед-
ни язви.
15:7 Едно от четирите зкиви същес-
тва дава на всеки от ангелите по една
чаша. Тези чаши съдърЖат последните
наказания на Голямата скръб, които за-
сягат всички БоЖии врагове, а не само
част от тях.
15:8 фактът, че никой не моЖе да вле-
зе в храма, преди да се свършат седем-
те язви, моЖе би означава, че сега вече
никакво свещеническо застъпничество
не моЖе да забави БоЖията ярост.
Й. Съдът на седемте чаши (16 гл.)
16:1,2 Един силен глас от храма заповяд-
ва на седемте ангела да отидат и да из-
леят на земята чашите на БоЖия гняв.
По естество и последователност тези
бедствия приличат на бедствията, при-
чинени от тръбите, но са по-силни по ин-
тензивност. Първата чаша води до по-
явяването на „лоша и лкнпа рана" по
онези човеци, които се покланят на звя-
ра и на неговия образ.
16:3 Втората язва превръща водите
на морето в кръв като кръвта на мър-
твец и всички морски Животни умират.
16:4 Третата чаша става причина во-
дата на всички водни източници да ста-
не кръв.
16:5,6 На това място ангелът на во-
дите защитава справедливостта на Бо-
Жиите присъди. Хората получават само
онова, което справедливо заслуЖават за-
ради собствените си грешни дела. Тъй
като те са пролели кръв в изобилие, сега
са наказани да пият кръв вместо вода.
Това е тяхното заслузкено наказание.
16:7 Олтарът моЖе би символизира
душите на загиналите мъченици (6:9). Те

493

Откровение 16,17

са чакали дълго и търпеливо, докато бъ-
дат наказани техните мъчители.
16:8, 9 Четвъртата язва причинява
страдание като от силно слънчево изга-
ряне или радиация. Въпреки това хората
отново не се покайват. Точно обратно-
то — те похулват Бога заради това, че
им е изпратил тази убийствена горе-
щина.
16:10,11 Петият ангел излива язвата
на тъмнина върху царството на звяра.
Това утежнява още повече страданията
на хората, тъй като те не могат да пъ-
туват, за да потърсят облекчение на
болките си. Но и тя не смекчава сърца-
та им. Човеците се закоравяват още по-
вече в омразата си към Бога.
16:12 След изливането на шестата
чаша водата на река Ефрат пресъхва,
което улеснява пътя на армиите от из-
ток, които идват към израелската земя.
16:13,14 Сега Йоан вижда три духа, по-
добни на жаби, които излизат от уста-
та на змея,... звяра и... лъЖепророка, т.
е. лъжливото триединство на Сатана.
Това са демонски духове, които вършат
чудеса, за да подмамят световните вла-
детели и да ги съберат за решителна
война във великия ден на всемогъщия
Бог.
16:15 При споменаването на тази бит-
ка Господ изрича специално благослове-
ние върху светиите от Скръбния пери-
од —онези, които бдително очакват Не-
говото идване и са се запазили неопетне-
ни от идолопоклонничеството на това
време. При неспасените Той ще дойде не-
очаквано като крадец и ще ги погуби.
16:16 Световните армии ще се събе-
рат на едно място, което на еврейски се
нарича Армагедон (или Мегидо, според
бележката под линия в НПБКДж).28
Това наименование се свързва обикнове-
но с долината Ездрелон, на к>жния край
на която се намира Мегидо. Говори се, че
Наполеон я е наричал „бойната арена на
света", т. е. идеалното бойно поле.
16:17 Последната тръба се обявява от
съобщението на седмия ангел, което

гласи: „Сбъдна се." Това е краят на Бо-
жия гняв, що се отнася до периода на
Скръбта.
16:18 Изливането на последната чаша
причинява ужасни природни сътресения:
експлозии, гръмотевици, светкавици и
страхотно земетересение.
16:19 Великият град Вавилон, разде-
лен на три части, изпива чашата на Бо-
жията ярост. Бог не е забравил негово-
то идолопоклонство, жестокост и рели-
гиозен хаос. В същото време градовете
на народите падат.
16:20 Докато земята се клати, изчез-
ват всеки остров и планините.
16:21 Върху нея пада град, чиито зърна
тежат около 35 кг, но вместо да се по-
кят, хората отново похулват Бога.
К. Падането на великия Вавилон
(17 и 18 гл.)
17:1,2 Един от седемте ангела поканва
Йоан да види съда над голямата блудни-
ца. „Голямата блудница" е огромната
религиозна и търговска система с глав-
на щаб-квартира град Рим. Много хора
смятат, че 17 гл. описва религиозния Ва-
вилон, а 18 гл. — неговата търговска
страна. Религиозният Вавилон определе-
но вкл1очва отстъпническото христия-
нство —както католическо, така и про-
тестантско. Той също така може да
представлява и икуменическата църква.
Обърнете внимание на подробностите
в това описание! Блудницата седи на
много води, т. е. тя контролира големи
области от езическия свят. Земните
царе са блудствали с нея, т. е. със свои-
те компромиси и интриги тя е съблазни-
ла политическите водачи. Земните гки-
тели са се опили от виното на нейното
блудстване, т. е. голям брой хора са се
поддали на злото й влияние и са доведе-
ни до окаяно състояние.
17:3 Отстъпническата църква е опи-
сана как седи на червен звяр. Вече отбе-
лязахме в 13 гл., че този звяр е възстано-
вената римска империя (и понякога гла-
вата на тази империя). Звярът е пълен

494

Откровение 17

с богохулни имена и има седем глави и де-
сет рога.
17:4 За известно време лъЖливата
църква като че ли има надмощие в импе-
рията. Тя седи, облечена в царствено ве-
личие, и носи символите на огромното си
богатство. В ръката си дърЖи златна
чаша, която е пълна с нейното идоло-
поклонство и разврат.
17:5 На челото й има едно тайнстве-
но име: Вавилон, великата, майката на
блудниците и на гнусотиите на земя-
та. Това е „църквата", която е пролива-
ла кръвта на християнските мъченици
през вековете и която продълЖава да я
пролива и сега. Тя се е опила от тяхната
кръв.
17:6 Както много други, Йоан се учуд-
ва, когато вшкда Жената, опита от
кръвта на светиите. Това са светиите
от всички векове на църковната исто-
рия и особено Исусовите мъченици от
времето на Скръбта.
17:7,8 Ангелът предлага на Йоан да му
обясни тайната на Жената и на звяра.
Звяра, който Йоан е видял (т. е. римс-
ката империя, която е съществувала в
миналото), го няма (сега той не същес-
твува като световна империя), но скоро
ще излезе от бездната (ще се появи от-
ново в ярко изразена дяволска форма) „и
ще отиде в погибел" (ще бъде унищоЖен
напълно и окончателно). Възстановява-
нето на империята и появяването на
нейния харизматичен водач ще накара
невярващия свят да се зачуди.
17:9 Ангелът казва, че тук е нуЖен ра-
зум, който има мъдрост: „Седемте гла-
ви са седем хълма, на които седи Жена-
та." Традиционно този текст се тълку-
ва така: главната квартира на блудница-
та е Рим, който е построен на седем
хълма.
17:10 Някои тълкуватели обясняват
седемте царе като седем форми на рим-
ско управление. Други смятат, че това
са седем императори. Трети казват, че
царете представляват великите све-
товни сили: Египет, Асирия, Вавилон,

Персия, Гърция, Рим и бъдещата възста-
новена римска империя.
17:11 Осмият цар се тълкува различно
като главата на възстановената римс-
ка империя или като Антихриста. Точ-
ното значение на това пророчество
моЖе би никога няма да стане напълно
ясно, докато не се изпълни в действител-
ност.
17:12 Десетте рога вероятно симво-
лизират бъдещите царе, които ще слу-
Жат на римския звяр. Те ще управляват
в продълЖение на един час, т. е. за мно-
го кратко време (вЖ. 106 cm.).
17:13 Тези десет царе единодушно пре-
доставят своята сила и власт на римс-
кия звяр. С други думи, десет страни
(или правителства) ще му отстъпят
своя национален суверенитет.
17:14 Тази десетчленна империя ще
тръгне на война срещу Господ Исус, ко-
гато Той се върне на земята в края на
Скръбния период. Но за тях тази битка
ще бъде окончателното пораЖение. Ос-
вен Агнето Господ Исус е и „Господ на
господарите и Цар на царете". Онези,
които Го следват, са призвани, избра-
ни и верни.
17:15 По-нататък ангелът обяснява,
че водите, за които се говори в 1 cm., са
народи, мноЖестба, нации и езици.
Блудницата седи на водите в смисъл, че
има власт над огромни части от населе-
нието.
17:16 ИзглеЖда, че за известно време
възстановената римска империя позво-
лява да бъде контролирана или най-мал-
кото повлияна от блудническата църк-
ва. По-късно обаче тя отхвърля този не-
поносим ярем и я унищоЖава. Омразната
блудница е съблечена гола, изядена и из-
горена от звяра, върху който е седяла.
17:17 Зад всичко това стои Бог. Той е
Този, Който кара царствата да се обеди-
нят под римския звяр и след това да се
обърнат срещу блудницата. Всичко това
става, за да се изпълни Неговата суве-
ренна воля.

495

Откровение 17,18

17:18 Големият град е Тайната Вави-
лон, която царува над земните царе. Но
както вече видяхме, главната щаб-квар-
тира на Жената е в Рим.
18:1 18 гл. се състои главно от една
погребална песен, празнуваща падането
на Вавилон. Както беше споменато, под
Вавилон трябва да разбираме блудничес-
ката църква, която е не само една огром-
на религиозна система, но моЖе би и най-
голямата търговска институция в све-
та. Очевидно тя контролира целия све-
товен пазар.
Когато един друг ангел с голяма власт
слиза от небето, за да съобщи новината,
той като че ли запалва светила и земя-
та се осветлява от неговата слава.
18:2 Вавилон великата е паднала и
нейните руини са станали Жилище на де-
мони, на всякакъв нечист дух и на вся-
каква нечиста и омразна птица.
18:3 Причината за нейното падане е
пълната поквара, в която тя е Живяла с
народите и техните търговци. Тя е на-
карала всички народи да се опият от
нейното разпалено блудство.
18:4 Друг глас от небето предупреЖда-
ва БоЖия народ да излезе от обречената
система в навечерието на нейното уни-
щоЖение. Връзката с тази система води
до споделяне на язвите й.
18:5,6 Нейните грехове са се натрупа-
ли дотолкова, че са стигнали до небето.
Бог си е спомнил за неправдите й и ще ги
накаЖе. Тя ще получи двойна отплата за
злите си дела, но не от БоЖия народ, а от
англеа, който е инструмент на Негово-
то възмездие.
18:7 Нейните мъки и печал ще бъдат
пропорционални на нейното самовъзве-
личаване и разкошен Живот. Тя се мисли
за царица, която седи на върха, и смята,
че няма да види никаква печал.
18:8 Но нейното осъЖдение ще дойде в
един ден и ще и донесе смърт, печал и
глад. Всемогъщият Бог ще я накаЖе с
огън.
18:9,10 Земните царе ще заридаят за-
ради изгарянето на бившата си госпо-

дарка. Тяхното Жалеене обаче е продик-
тувано от егоизъм. Те тъЖат заради за-
губените удоволствия и разкош и, като
стоят отдалеч, се чудят на мъките и и
на внезапността на нейния край.
18:11-13 Търговците плачат най-вече
защото нямат никаква надеЖда за пе-
чалба. Никой не купува вече техните
стоки.
ИзглеЖда, че списъкът със стоки, с ко-
ито Вавилон е търгувала, вкл1очва све-
товните търговски ценни метали, би-
Жутерия, платове, дърво, слонова кост,
бронз, мрамор, подправки, парфк>ми,
вино, масло, Жито, добитък, колесници
и човешки тела и души. Както отстъп-
ническата църква, така и търговският
свят могат да бъдат обвинени в търгу-
ването с човешки души: църквата, за-
щото продава индулгенции и др. подобни,
а търговският свят—защото експлоа-
тира хората.
18:14 Обръщайки се към тази паднала
система, търговците тъгуват, че пе-
чалбите, на които са се надявали, са прес-
танали и че нейните богатства и вели-
колепие са изчезнали внезапно и завинаги.
18:15,16 Също като царете и търгов-
ците... стоят и се удивляват отдалеч,
като плачат и ридаят за изгубването
на тези големи богатства в един час вре-
ме. Те си спомнят предишния блясък на
града и красивите облекла и украшения
на неговите Жители.
18:17, 18 Сега целият този разкош е
унищоЖен и във въздуха е надвиснала зап-
лаха за голяма депресия. Онези, които се
занимават с морска търговия, стоят
отдалеч и викат: „Какво моЖеше да се
сравни с този велик град?"
18:19 Те посипват пръст на главите
си, плачат и Жалеят за града, който е
обогатил световната морска индуст-
рия, а сега е бил разрушен само за един
час.
18:20 И докато на земята се проливат
всички тези безбоЖни сълзи, на небето
има голямо веселие. Най-после Бог е от-
мъстил за своите светии, апостоли и

496

Откровение 18,19

пророци, като е наказал Вавилон за начи-
на, по който тя се е отнесла към Него-
вите хора.
18:21 Един силен ангел хвърля... 6 море-
то камък като голям воденичен камък.
Това е нагледен образ на окончателната
съдба на Вавилон.
18:22 Гласът на онези, които преди
това са извършвали различни дейности
— било то музика, изкуство или мелене
на Жито — замлъква завинаги.
18:23 Всички светлини са загасени и
звукът от сватбена веселба няма да се
чува никога вече. Защо това е така? За-
щото водачите на Вавилон са измамили
всички народи със своето чародейство.
18:24 Вавилон е виновна за кръвта на
БоЖиите светии, на всички вярващи, ко-
ито са били убити заради своята вяра, и
затова Бог сега й възмездява в пълна
мяра.
JI. Идването на Христос и Неговото
хилядолетно царство (19:1—20:9)
19:1 След това Йоан чува голямо мно-
жество в небето, което хвали Господа
за справедливото Му наказание на вели-
ката блудница. Песента Го възвеличава
като Господ, нашия Бог, на Когото при-
надлеЖат спасението, славата и сила-
та.
19:2 Тя провъзгласява за правилно уни-
щоЖението на великата блудница. На-
казанието на блудницата заради нейно-
то блудство и хладнокръвно убиване на
Неговите слуги съответства на Господ-
ните атрибути на истина и правда.
19:3 Вечният дим, който се издига от
погребалната клада, кара мноЖеството
отново да извика „Алилуя!" (или „Хвала
на Господа!").
19:4 Дведесет и четирите старейши-
ни и четирите Живи същества изразя-
ват своето искрено съгласие с „Амин!" и
„Алилуя!"
19:5 Глас... от престола призовава
всички БоЖии слуги да се присъединят
към прославянето на Господа заради уни-

щоЖението на чудовищната блудница
Вавилон.
19:6 Сега в небето се чува друга песен,
силна като глас от много води и като
глас от силни гърмеЖи. Още едно мощ-
но „Алилуя!" се издига силно във възхва-
ла на царството на Господ Бог Всемо-
гъщи!
19:7,8 Времето на Скръбта е свърши-
ло. Вавилон е наказан. Дошло е времето
на сватбата на Агнето. Църквата, Же-
ната на Христос, се е приготвила за
това прекрасно събитие. Тя е облечена
в светъл и чист висон, който — както
се обяснява в текста — символизира
„праведните дела на светиите".29
19:9 Сега един ангел дава наставление
на Йоан да запише благословение за всич-
ки, които са призвани на сватбената
вечеря на Агнето. Църквата е небесна-
та Невяста. Поканените като гости са
останалите от изкупените. Ангелът
подчертава ваЖността на това благос-
ловение, като казва, че то представлява
истинните Бозкии думи.
19:10 Йоан пада пред краката на анге-
ла 6 поклонение, но той му забранява да
направи това. Само Бог заслуЖава пок-
лонение. Ангелът е сьслуЖител на Йоан
и на всички, които дърЖат Исусовото
свидетелство. По-нататък той казва,
че Исусовото свидетелство е духът на
пророчеството. Това означава, че ис-
тинската цел на пророчеството е да се
свидетелства за Личността и делото
на Исус „Пророчеството—казва Чарлз
Райри — има за цел да разкрие красота-
та на Исус. "30
Ангелът иска от хората да се покла-
нят на Бог Син, за Когото той свиде-
телства.
19:11 Най-после идва събитието, кое-
то е кулминацията на цялата книга —
славното идване на Христос на земята,
за да премахне враговете Си и да устано-
ви царството Си. Тук не става въпрос за
Грабването на църквата. Тогава Хрис-
тос идва във въздуха за Своите светии.

497

Откровение 19,20

Сега Той идва на земята със Cßoume cße-
тии.
Обърнете Внимание на описанието на
нашия Господ. Той седи на бял кон: оче-
видно това е Военен кон, тъй като Гос-
под ugßa, за да порази Враговете Си. Не-
говото име е „Верен и Истинен". Той е
верен на Своите обещания и истинен на
СВоя Собствен характер. Той „съди и
6ок)ва праведно". Господ моЖе да цару-
ва само над царство, В което хората Же-
лаят да Живеят под управлението на
справедливостта. Затова Той най-нап-
ред трябва да премахне Всичко, което
пречи на това.
19:12 Очите на Господа са като огнен
пламък, което говори за всепроникваща-
та сила на Неговия съд. Той моЖе да види
всеки бунт и неверие. На главата Му има
много корони. Има други, които могат
да носят короната на победата, но само
Господ Исус моЖе да носи короната на
царствеността. Той има и написано име,
което никой не знае освен Него. Във
връзка с Личността на Христос има
тайни, които нито едно сътворено съ-
щестВо няма да моЖе никога да разбере.
19:13 Облечен е с дреха, натопена в
кръв, която не е кръвта, проляна на Гол-
гота, а кръвта на Неговите врагове, ко-
ито Той стъпква в лина на БоЖия гняв.
Името Му е „БоЖието слово". Словото
е начин за изразяване на мисъл. В Хрис-
тос Бог напълно е изразил Себе Си на чо-
века.
19:14 Господ е придруЖен от небесни-
те войски, облечени 6 бял и чист висон
и яздещи на бели коне. Без съмнение тези
войски са съставени от светиите, но си
заслуЖава да се отбелеЖи, че от тях не
се изисква да се бият. Господ Исус побеЖ-
дава Враговете Си без чуЖда помощ.
19:15 От устата Му излиза остър
меч, с който Той поразява нациите. Той
идва, за да ги управлява с Желязна тоя-
га и да стъпче лина на яростта и гнева
на Всемогъщия Бог.
19:16 На дрехата и на бедрото Му е
написано:

ЦАР НА ЦАРЕТЕ
И ГОСПОД НА ГОСПОДАРИТЕ
Нашият Исус е Върховният Владетел.
Всички други трябва да се подчинят на
Неговото господство.
19:17,18 Великата БоЖия вечеря пред-
ставлява унищоЖението на останалите
врагове на Бога преди установяването
на царството. На нея са извикани да при-
състват хищните птици! Те ще се нах-
ранят с труповете на убитите от Гос-
пода хора от всички социални слоеве —
както малки, така и големи.
19:19,20 В отчаян опит да попречи на
Христос да поеме 1оздите на управлени-
ето (Пс. 2) звярът се сък>зява със све-
товните войски във война против Гос-
пода и против Неговото войнство. Но
това е един безплоден опит. Както звя-
рът, така и лъЖепророкът са уловени и
хвърлени Живи в огненото езеро, което
гори със сяра.
19:21 Останалите бунтовници биват
избити с меча на Господа и телата им
стават изобилна храна за хищните пти-
ци. Мечът е символ на БоЖието слово
(вЖ. Еф. 6:17; 2 Сол. 2:8; Евр. 4:12; Откр.
1:16; 2:12,16).
Това е краят на Голямата скръб.
20:1 Преди да започне Хилядолетието,
Сатана трябва да бъде Вързан. За да нап-
рави това, от небето слиза един ангел,
който дръЖи в ръката си клк>ча на без-
дната и една голяма верига.
В известен смисъл нашият Господ
върза Сатана при Първото Си идВане на
земята (Мат. 12:29). Сега moßa е Вто-
рият етап от неговото връзване.
20:2 Ангелът хваща Сатана и го връз-
ва за хиляда години. Йоан изброява че-
тири имена на изкусителя: змей, змия,
дявол (обвинител) и Сатана (против-
ник).
20:3 През Хилядолетието главният
враг стои затворен в бездната, която е
запечатана, така че да не моЖе да изле-
зе и да мами нациите. Към края на Хрис-
товото царство Сатана ще бъде пус-

498

Откровение 20

нат за последния си краткотраен бунт
(7—10 cm.). _
20:4 Сега Йоан ВиЖда хора, седящи на
престоли В небето, които имат Власт-
та да управляват. Това са светиите от
епохата на църквата, които ще царуват
с Христос като Неговата Невяста.
Йоан също така вшкда едно мноЖестВо
от мъченици, които са отказали да при-
емат белега на звяра. Очевидно това са
светиите от времето на Скръбта, кои-
то са умрели заради вярата си. И двете
мноЖества ще царуват с Христос през
златната ера на мира и благоденстви-
ето.
20:5 Първото изречение от 5 cm. тряб-
ва да се разбира като вмъкната част.
„Другите мъртви" са невярващите от
всички Векове, които ще бъдат възкресе-
ни в края на Хилядолетието, за да заста-
нат пред съда на Големия бял престол.
Изречението „Това е първото възкре-
сение" е свързано с 4 cm. „Първото Въз-
кресение" не е едно-единствено събитие.
То съдърЖа възкресението на праведни-
те от различни времена, като вклкзчва
възкресението на Христос (1 Кор.
15:23), възкресението на онези, които са
Христови при Грабването на църквата
(1 Сол. 4:13—18), възкресението на два-
мата свидетели, чиито тела ще леЖат
на улиците (Откр. 11:11), и възкресени-
ето на светиите от периода на Скръб-
та, които са описани тук (вЖ. също Дан.
12:2а). С други думи, първото възкресе-
ние съдърЖа възкресението на Христос
и на Всички истински вярващи, макар че
те биват възкресени по различно време.
То се осъществява на няколко етапа.
20:6 Онези, които участват в първо-
то възкресение, са блаЖени, защото
няма да бъдат засегнати от втората
смърт, в която всички невярващи ще бъ-
дат хвърлени в огненото езеро (14 cm.).
Истинските вярващи ще бъдат свеще-
ници на Бога и на Христос и ще царуват
с Него хиляда години.
20:7, 8 Когато се свършат хилядата
години, Сатана ще бъде пуснат от своя

затвор и ще излезе по четирите краи-
ща на земята, за да мами нациите, ко-
ито се противопоставят на Христос,
наречени тук Гог и Магог. Това спомена-
ване на Гог и Магог не трябва да се бър-
ка с подобно споменаване в Езекиил 38 и
39 глава. Там Магог е една голяма стра-
на на север от Израел, а Гог е нейният
Владетел. Тук тези имена се отнасят до
световните нации като цяло. В Езекиил
се говори за едно Време преди Хилядоле-
тието. Тук се говори за времето след
Хилядолетието.
20:9 След като събира една армия от
безбоЖни бунтовници, дяволът тръгва
на бой срещу Ерусалим, възлюбения град.
Но огън от Бога пада от небето и пог-
лъща Войските.
М. Съдът над Сатана и всички
невярващи (20:10—15)
20:10 Самият дявол е хвърлен в огнено-
то езеро, за да се присъедини към звяра
и лъЖепророка.
ИзглеЖда невероятно, че Сатана ще
моЖе да събере армия от невярващи в
края на Хилядолетието. Но ние не тряб-
ва да забравяме, че всички деца, които се
раЖдат по Време на Христовото управ-
ление, ще бъдат родени в грях и ще имат
нуЖда от спасение. Не всички ще прие-
мат Христос като законен Цар. Тези,
които не Го приемат, ще се разпръснат
по цялата земя, опитвайки се да избягат
колкото моЖе по-далеч от Ерусалим.
ЗабелеЖете, че и след тези хиляда го-
дини звярът и лъзкепророкът се нами-
рат все още в ада. Този факт, както и из-
разът „...и ще бъдат мъчени денем и но-
щем до вечни векове" опровергават док-
трината за пълното унищоЖение.
20:11 След това ние ВиЖдаме съда на
Големия бял престол. Той е голям пора-
ди ВаЖността на присъдите, които се
решават на него, и е бял поради съвър-
шенството и чистотата на решенията,
които се вземат. Съдията на него е Гос-
под Исус (Йоан 5:22,27). Изразът „...от
Чието лице побягнаха земята и небе-

499

Откровение 20,21

то..." показба, че този съд cmaßa във Веч-
ността —след унищоЖението на насто-
ящото творение (2 Петр. 3:10).
20:12 Мъртвите—големи и малки—
застават пред Бога. Това са невярващи-
те от Всички Векове. Разгъват се gßa
Вида книги. Книгата на Живота съдър-
Жа имената на всички, които са били из-
купени чрез скъпоценната кръв на Хрис-
тос. Другите книги съдърЖат подробно
описание на делата на неспасените. Ни-
кой, който се явява на този съд, не е за-
писан в Книгата на Живота, фактът,
че името му липсва в тази Книга, го
осъЖда сам по себе си, но доказателст-
вата за злите му дела определят степен-
та на неговото наказание.
20:13 Морето ще предаде телата на
онези, които са били погребани в него.
Гробовете, представени тук от смърт-
та, ще предадат телата на всички нес-
пасени, които са били заробени. Адът*
ще предаде душите на всички, които са
умрели в неверие. Телата и душите ще
бъдат съединени, за да застанат пред
Съдията.
Също както ще има степени на награ-
дите в небето, така ще има степени и на
наказанията в ада. Те ще се определят
от делата.
20:14 Под израза „и смъртта и адът*
бяха хвърлени в огненото езеро" тряб-
ва да разбираме човешката личност
като цяло: дух, душа и тяло. Текстът
обяснява, че „това е втората смърт", а
белеЖката под линия в НПБКДЖ доба-
вя „...огненото езеро".
МеЖду Хадес и пъкъла има разлика. За
неспасените умрели Хадес е едно безп-
лътно състояние на осъзнато наказание.
То е нещо като меЖдинно състояние, къ-
дето те чакат съда на Големия бял прес-
тол.
За вярващите умрели Хадес е състоя-
ние на безплътно блаЖенстВо В небето,
където те чакат Възкресението и прос-
лавянето на своите тела. Когато Исус
* БукВ. Хадес. — Бел. на npeß.
500

умира, Той отива в рая (Лука 23:43), кой-
то Павел нарича „третото небе" (2 Кор.
12:2,4) или мястото, където Бог обита-
ва. В Деяния 2:27 безплътното състоя-
ние на Господа е наречено „ада"**. Бог не
е оставил Неговата душа там, а я е об-
лякъл с прославено тяло.
Пъкълът е окончателният затвор на
безбоЖните мъртви. Той е същото като
огненото езеро, геената или втората
смърт.
20:15 Решаващият фактор при този
съд е дали името на един човек е записа-
но в Книгата на Живота, или не. Всъщ-
ност ако то е записано там, той би бил
вече участник в първото възкресение.
Така че този стих се отнася само до оне-
зи, които застават пред Големия бял
престол.
Н. Новото небе и новата земя
(21:1—22:5)
21:1 Изследователите на Библията не са
наясно дали 21 и 22 гл. описват само Веч-
ното състояние, или както Хилядолети-
ето, така и Вечното състояние. Тъй
като Хилядолетието и вечността си
приличат в много отношения, едва ли
трябва да ни изненадва това, че те поня-
кога сякаш се сливат в писанията на
апостол Йоан.
Тук Вечното състояние е наречено
„ново небе и нова земя". Това не са ново-
то небе и новата земя, описани в Исая
65:17—25. Там се говори за Хилядолети-
ето, тъй като грехът и смъртта все
още присъстват в тях. Те ще бъдат из-
местени напълно от Вечното състо-
яние.
21:2 Йоан виЖда светия град, Новия
Ерусалим, слизащ от небето, пригот-
вен като невяста, украсена за мъЖа си.
Това, че никъде не се казва, че той слиза
на земята, кара някои хора да смятат, че
Новият Ерусалим остава да виси в небе-
то, фактът, че на портите му стоят
имената на израилевите племена, показ-
* * Правилният npeßog е Хадес.—Бел. на преВ.

Откровение 21

Ва, че изкупеният Израел ще има достъп
до града дори и да не е част от самата
църква. Има разлика меЖду църквата
(Невястата или Жената на Агнето (9
cm.), Израел (12 cm.) и езическите наро-
ди (24 cm.), която навсякъде се подчер-
тава.
21:3 Йоан чува от небето вест, в коя-
то се казва, че скинията на Бога е с чо-
веците и че Той ще обитава с тях. Като
Негов народ хората ще се наслаЖдават
на такова близко общение с Него, за как-
вото никога не са мечтали. Сам Бог ще
бъде с тях и ще бъде техен Бог и меЖду
Него и тях ще има една много по-тясна
и по-близка връзка.
21:4,5 Изразът „Той ще обърше всяка
сълза от очите им" не означава, че в не-
бето ще има сълзи, а е един поетичен на-
чин да се каЖе, че в небето няма да има
никакви сълзи! В небето няма да има
нито смърт, нито зкалеене, нито плач.
За БоЖиите хора всичко това ще прес-
тане завинаги.
Този, Който седи на престола, ще нап-
рави Всичко ново. Неговите думи са Вер-
ни и истинни и със сигурност ще се сбъд-
нат.
21:6 ВъвеЖдането на Вечното състо-
яние отбелязва завършека на БоЖиите
цели за земята, на която Живеем. Както
Алфата и Омегата са първата и послед-
ната буква на гръцката азбука, така и
Той е Началото и Краят, Създателят
и Завършителят на творението, Този,
Който започва и Който завършва Всич-
ко, Който е Вечният. Той е Този, Който
дава даром Водата на ЯшВота (т. е. спа-
сението) на Всеки, който е Жаден за нея.
21:7 Той е Този, Който благославя по-
бедителя с цялото наследство и с нова
близост, която е като близостта меЖ-
ду Баща и син. Както вече беше спомена-
то, победителят е този, който вярва, че
Исус е БоЖият Син (1 Йоан. 5:5). Той по-
беЖдава света чрез Вяра (1 Йоан. 5:4).
21:8 Но не всички са победители. Има
страхливци, които се боят да изпоВяд-
ват Христос; или невярващи, които не

Желаят да се доверят на Спасителя на
грешниците; или грешници (дума, която
присъства в мнозинството ръкописи
според белеЖката под линия В НПБК-
ДЖ), т. е. всички ония, които остават в
своите грехове (меЖду които и някои от
уЖасните нечестия, изброени в този спи-
сък); или мръсни — отдадени на гнусно
разпътство; или убийци — зли и Жесто-
ки палачи; или блудници — извършващи
прелк>бодейство и други сексуални грехо-
ве; или чародейци — свързани със зли ду-
хове; или идолопоклонници — обиЖдащи
Бога, покланяйки се на образи; и всички
лъгкци, т. е. преднамерени измамници.
Всички такива хора ще бъдат хвърлени в
огненото езеро, което ще бъде тяхната
окончателна съдба.
21:9 Един от седемте ангела, участ-
вал в наказанията на седемте чаши,
предлага да покаЖе на Йоан по-ясно и по-
подробно Новия Ерусалим, наречен тук
„Невястата, Жената на Агнето". Това
наименование моЖе би означава „място-
то, където Живее невястата".
21:10, 11 След като бива отведен В
Духа на една голяма и Висока планина,
Йоан отново ВиЖда Ерусалим, който
слиза от небето и блести с Богкията
слава „като много скъпоценен камък".
21:12,13 Градът е заобиколен от ма-
сивна стена, която има дванадесет пор-
ти, украсени с дванадесет ангела и носе-
щи имената на дванадесетте... израи-
леви племена. Към всяка от четирите
посоки има по три порти.
Числото дванадесет е използвано два-
десет и един пъти в тази книга и седем
пъти В тази глаба. Обикновено то се раз-
бира като числото па управлението или
ръководството.
21:14 Дванадесетте основи на стени-
те носят имената на дванадесетте
апостоли на Агнето. Това моЖе би е
свързано с факта, че те са поставили ос-
новата на църквата с техните поучения
за Христос (Еф. 2:20).
21:15,16 Използвайки за мерна единица
една златна тръстикова пръчка, анге-

501

Откровение 21,22

лът показва, че градът е приблизително
двадесет хиляди стадия (меЖду 1800 и
2400 км) на дългкина, широчина и висо-
чина. Било то под формата на куб или
пирамида, той се простира далеч извън
границите на възстановения Израел.
21:17 Стената на града е с дебелина
сто четиридесет и четири лакътя. Из-
разът „а това беше човешка мярка,
употребена от ангела", означава, че в 9
и 15 cm. ангелът използва мерни единици,
употребявани от хората.
21:18 Макар и трудно за представяне,
описанието на стената (от яспис) и на
града (от чисто злато) има за цел да
създаде представа за величие и блясък,
което и действително прави.
21:19,20 Дванадесетте основи са укра-
сени с дванадесет скъпоценни камъка,
подобни на камъните върху нагръдника
на първосвещеника, представляващ два-
надесетте израилеви племена. Не е въз-
моЖно да се определи с точност естес-
твото на всички камъни, нито да се
каЖе какво е тяхното духовно значение.
21:21 Дванадесетте порти са двана-
десет бисера, което трябва да ни напом-
ни, че църквата е бисер с голяма стой-
ност, заради който Спасителят е про-
дал всичко, което е имал (Мат. 13:45,46).
Улицата на града е от чисто злато,
като прозрачно стъкло, т. е. с неопет-
нена слава.
21:22,23 В града липсват някои неща.
Така например няма храм. Той вече не е
необходим, тъй като Господ Бог Всемо-
гъщи и Агнето са там. Също така няма
нито слънце, нито луна, тъй като БоЖи-
ята слава го осветлява, а Агнето е све-
тилото.
21:24 Езическите народи ще се наслаЖ-
дават на неговата красота „и земните
царе ще донасят в него своите славни
неща" за Господа.
21:25 Неговите порти няма да се зат-
варят, тъй като ще има пълна сигур-
ност и свобода на влизане. Там няма да
има нощ, а ще бъде един непрекъснат
ден.

21:26 Както беше споменато, богатс-
твата на народите и цялата тяхна сла-
ва и почит ще текат към града.
21:27 Нищо нечисто няма никога да
влезе там, а само тези, които са запи-
сани в книгата на Живота на Агнето.
22:1,2 От престола на Бога и на Аг-
нето извира чиста река на водата на
Живота, която тече по средата на ули-
цата. От двете страни на реката рас-
те дървото на Живота, което вече не е
забранено. То раЖда дванадесет вида
плод. Това говори за една вечна гриЖа от
страна на Бога за осигуряване на Живота
през всеки сезон, фактът, че листата
на дървото са за изцеление на нациите,
означава преносно, че те ще се наслаЖда-
ват на вечно здраве.
22:3-5 А. Т. Пиърсън ни предлага след-
ното обобщение върху този текст:
„Няма да има вече проклятие...", т. е.
ще има съвършена безгрешност;
„...но престолът на Бога и на Агнето
ще бъдат в него..." т. е. ще има съвърше-
но управление;
„...и Неговите слуги ще Му слуЖат...",
т. е. общението ще бъде съвършено;
„...и Неговото име ще бъде на челата
им...", съвършена прилика;
„...и няма да има нощ там..." а съвър-
шено блаЖенство;
„Ите ще царуват за вечни векове": съ-
вършена слава.31
О. Заклкочителни предупреждения,
утешения, покани и благословения
(22:6-21)
22:6 Ангелът, който обяснява на Йоан
всичко това, го уверява във верността
на тези думи. Господ Бог е изпратил
Своя ангел, за да покаЖе на слугите Си
събитията, които трябва да станат
скоро.
22:7 Кулминационната точка на всич-
ко това ще бъде Пришествието на Спа-
сителя, Който ни уверява, че ще дойде
бързо*. Под „бързо" моЖе да се разбира
* Според НПБКДЯс. — Бел. на преВ.

502

Откровение 22

или „скоро", или „внезапно", но първото е
за предпочитане. За Всеки, който пази
думите на moßa пророчество, има спе-
циално благословение. Ние моЖем да па-
зим тези думи, като Живеем В светлина-
та на надеЖдата за Неговото Идване.
22:8, 9 Когато чува и вшкда тези
неща, Йоан пада пред краката на анге-
ла, който обаче се противопоставя на
тази негова постъпка. Ангелът е сътво-
рено същество; само Бог заслужава пок-
лонение.
22:10 Йоан не трябва да запечатва
това пророчество, защото бремето на
неговото изпълнение е близо. Тук „запе-
чатвам" означава „забавям откриване-
то му".
22:11 Когато времето на изпълнение-
то дойде, неправедните ще останат В
своето упорство. Когато Господ се вър-
не на земята, нечистите няма да имат
повече никаква възможност да се проме-
нят. За разлика от тях праведните ще
продълЖат да Живеят праведно и свети-
те — свято.
22:12,13 Тук Господ отново говори за
скорошното Си ИдВане, като този път
казва, че ще награди Всеки според дело-
то му. Той отново нарича Себе Си „Алфа
и Омега". Същият Този, Който е създал
всичко, ще спусне за последен път заве-
сата върху сцената на времето.
22:14 Този стих моЖе да бъде прочетен
по два начина: или като „БлаЖени тези,
които вършат Неговите заповеди"; или
като „БлаЖени тези, които изперат
дрехите си". Нито един от двата прочи-
та не говори за спасение чрез дела, а за
дела, които са плодове и доказателство
за спасението. Само истинските вярва-
щи имат достъп до дървото на Живота
и до вечния град.
22:15 На небето никога няма да бъдат
допуснати псетата, чародейците, блуд-
ниците, убийците, идолопоклонниците
и лъЖците. Тук под „псетата" могат да
се разбират мъЖете, които проституи-
рат с тялото си (Второзак. 23:18), не-

чистите езичници (Мат. 15:26) или
logeückume учители (фил. 3:2).
22:16 Господ е изпратил Своя ангел с
това послание до църквите, наричайки
най-напред Себе Си „Коренът и Пото-
мъкът Давидов". Що се отнася до Не-
говата боЖественост, Той е Създате-
лят на ДаВид, но що се отнася до Него-
вата човешка страна, Той е Потомъкът
на Давид. „Светлата Утринна звезда"
се появява в небето преди изгрев слънце.
Първо Христос ще дойде за църквата
като „Светлата Утринна звезда" при
Грабването, а след това — като „Слън-
цето на правдата с изцеление в крилата"
Си (Мал. 4:2).
22:17 Този стих моЖе да се разбира по
два начина. Или като един всеобщ еван-
гелски призив, отправен към Всички Жад-
ни, които Духът, невястата и слушате-
лят настойчиво канят да дойдат при
Христос за спасение, или като молитви
към Христос да се върне, съдърЖащи се
В първите три употреби на думата
, Дойди!", последвани от покани към нес-
пасените да дойдат при Него, за да взе-
мат от водата на Живота (или спасени-
ето) и така да се подготвят за Негово-
то идване.
22:18, 19 Ако хората прибавят нещо
към написаното 8 тази книга, т. е. От-
кровението на Исус Христос, ще изпи-
тат язвите, описани в нея. Тъй като те-
мите в тази книга са заплетени в цяла-
та Библия, това предупреждение засяга
всякакво вмешателство в БоЖието сло-
во. Подобно предупреждение е отправе-
но и към всеки, който отнеме от думи-
те на това пророчество. Това не се от-
нася за незначителните разлики в тъл-
куването, а за сериозни нападки по отно-
шение на боговдъхновеността и пълно-
тата на Библията. Наказанието за
това е вечно осъЖдение: „Бог ще му от-
неме дела от дървото на Живота."32
22:20 Откровението завършва с обе-
щание и благословение. Обещанието е, че
Господ Исус идва бързо. Както вече
обяснихме, „бързо" моЖе да означава или

503

Откровение 22

„скоро", или „Внезапно". НадеЖдата за
Внезапното идване не би могла да бъде
основа за същото очакване или бдител-
ност като надеЖдата за скорошното ид-
ване. Всеки изкупен човек откликва на
тази благословена надеЖда с думите:
„Амин! Дойди, Господи Исусе!"
Също както Битие е книгата на нача-
лото, така и Откровение е книгата на
изпълнението. Темите, които се въвеЖ-
дат в първата книга, намират своето
осъществяване в последната. ЗабелеЖе-
те следното:
БИТИЕ
Създаване на небето и
земята (Бит. 1:1).
Начало на царуването
на Сатана на земята
(Бит 3:1-7).
Влизане на греха (3:1-7).
Изричане на проклятие
Върху творението
(Бит. 3:17-19).
Загубване на достъпа
до дървото на Живота
(Бит. 3:246).
Изгонване на човека от
Едемската градина
(Бит. 3:24а).
Влизане на смъртта в
света (2:17; 5:5).
Женитба на първия
Адам (Бит. 4:1).
Идване на скръбта вър-
ху човечеството (Бит.
3:16).

ОТКРОВЕНИЕ
УнищоЖение на небето
и земята (Откр. 20:116)
Създаването на ново
небе и нова земя (Откр.
21:1).
Хвърляне на Сатана в
огненото езеро (Откр.
20:10).
Изгонване на греха
(Откр. 21:27).
Премахване на прокля-
тието (Откр. 22:3).
Възстановяване на дос-
тъпа до дървото на Жи-
вота (Откр. 22:2,19).
Приемането на човека
обратно [в рая] (Откр.
22:1-7).
Премахване на смърт-
та завинаги (Откр.
21:4).
Женитба на последния
Адам (Откр. 19:7).
УнищоЖение на скръб-
та (Откр.21:4).

22:21 Това е последното благословение
в Откровението и в БоЖието слово. То
представлява мирен завършек на една
книга, изпълнена с гръмовете на боЖес-
твения съд.
Йоан Желае благодатта на нашия Гос-
под Исус Христос да бъде с БоЖиите
хора. Тук ръкописите предлагат три ин-
тересни варианта на прочитане на този
стих.
1.	Според критическия текст Йоан по-
Желава  Христовата   благодат  на
Всички хора, което трудно моЖе да се
свърЖе с темата на Откровението, а
именно — неизбеЖното изливане на
БоЖия гняв върху мнозинството.
2.	Според по-добрия прочит на традици-
онния текст (ПБКДЖ, НПБКДЖ)
Йоан поЖелава Христовата благодат
на „всички вас". Много от слушатели-
те и читателите на Откровението
ще бъдат истински вярващи.
3.	Предвид противопоставянето меЖду
светии и грешници в тази книга най-
добрия прочит предлага текстът на
повечето ръкописи и белеЖката под
линия в НПБКДЖ: „Благодатта на
нашия Господ Исус Христос да бъде с
всичките светии. Амин."
1.	
504

ОткроВение — Крайни белеЖки

Крайни бележки
1)	(Въведение) Глаголът, използван В
Евангелието и ß Откровението, е
„ekkentesan"; а в Септуагинтата на
Захария формата е„katorchesanto".
2)	(Въведение) В еврейската и гръцка-
та азбука буквите имат числен ек-
вивалент. Така например алеф и
алфа са 1, бет и бета са 2 и т. н. По-
ради тази причина моЖе да се наме-
ри на какво число отговаря всяко
име. Интересното е, че на гръцки
името на Исус (Iesous) отговаря на
числото 888. (Осем е числото на но-
вото начало и на възкресението.)
ВярВа се, че буквите от името на
зВяра действително ще отговарят
на числото 666. При използване на
тази система чрез леко коригиране
името „Нерон Цезар" моЖе да ста-
не равно на 666. Има обаче и други
имена, които също отговарят на
числото 666, така че трябва се из-
бягват спекулации.
3)	(1:5) Прочитът в белеЖката под
линия тук е един от многото при-
мери В Откровението според НПБ-
КДЖ, където текстът на най-ста-
рите и текстът на повечето ръко-
писи съвпадат за разлика от текс-
та на ПБКДЖ и НПБКДЖ. Причи-
ната за това е, че Еразъм, който е
публикувал пърВия НЗ на гръцки
език (1516), е имал само едно копие
от Откровението, което е било
пълно с грешки. Оттук и големият
брой незначителни разлики в белеЖ-
ките под линия или в полето. За
щастие другите книги на НЗ са били
представени от ръкописи, които до
голяма степен са съвпнадали с по-
късно откритите ръкописи. В този
коментар са отбелязани само зна-
чителните  разлики.   Според  нас
оригналиният прочит трябва да
бъде съчетание меЖду критическия
текст и текста на повечето ръко-

писи. Там, където има разлики,
трябва да се предпочита текстът
на повечето ръкописи.
4)	(1:8) В критическия текст и текс-
та на повечето ръкописи „Начало-
то и Краят" е изпуснато.
5)	(1:10) На гръцки „Денят на Госпо-
да" е „he hemera tou Kuriou", а „Гос-
подният ден" е „he Kuriake hemera",
откъдето   произлиза   и   думата
„kirk" (църква).
6)	(1:13) James H. McConkey, The Book
of Revelation: A Series of Outline Studies
in the Apocalypse, p. 9.
7)	(2:1) John F. Walvoord, 77ie Revelation
of Jesus Christ, pp. 50-100.
8)	(2:14, 15) Ella E. Pohle, Dr. C. I.
Scofield's Question Box, p. 89.
9)	(2:20) Повечето ръкописи гласят
„...твоята съпруга (или Жена) Еза-
вел..."
10)	(3:7) Daily Notes of the Scripture Union.
11)	(3:20)   Richard   Chevenix   Trench,
Commentary on the Epistles to the Seven
Churches in Asia, p. 225.
12)	(4:3) Walvoord, Revelation, p. 104.
13)	(5:9,    10)   Както   критическият
текст, така и текстът на повече-
то ръкописи съдърЖат и gßeme мес-
тоимения („те" и „ги"), което би оз-
начавало, че старейшините не пеят
за себе си, а за други изкупени. Това
би означавало, че те са ангелски съ-
щества.
14)	(5:9,10) Вместо „царе" критически-
ят текст гласи „царство".
15)	(6:1,2) В критическия текст и тек-
ста на поВечето ръкописи изразът
„и ВиЖ" е изпуснат.
16)	(5:10) Гръцката дума — „ Despotes "-
тук е много силна (без да има отри-
цателното значение на подобно зву-
чащата българска дума днес).
17)	(8:5)   Henry   Barcley   Swete,   The
Apocalypse of St. John, p. 109.
18)	(8:13) На гръцки думите „ангел" и
„орел" доста си приличат (angelos и
aetos), затова в някои версии тази
4)	
505

ОткроВение — Крайни белеЖки

дума е преведена като „ангел". Пра-
вилният превод обаче е „орел".
19) (9:16,17) Текстът на повечето ръ-
кописи гласи „един милион".
20)(9:18, 19) Hamilton Smith, Vie
Revelation: An Expository Outline, p. 57.
21)	(9:20, 21) Гръцката дума тук е
„pharmakon" — лекарство, ompoßa,
наркотик (ср. с българската дума
„фармация").
22)	(11:6)   McConkey,   The   Book   of
Revelation, pp. 68,69.
23)	(11:5) Критическият текст и тек-
стът на повечето ръкописи гласят:
„Световното царство... стана..."
24)	(13:3) The Scofield Reference Bible, p.
1342.
25)	(14:4, 5) J. D. Pentecost, Things to
Come, p. 300.
26)	(15:3,4) „Вековете" (а в някои вер-
сии „светиите") е прочит с много
слаби доказателства. Както кри-
тическият текст, така и текстът
на повечето ръкописи гласи „нации-
те".
27)	(15:3,4) Arthur T. Pierson, Knowing the
Scriptures, p. 248.
28)	(16:16) Името „Армагедон" произ-
лиза от еврейското „Наг" (хълм)
Megiddo. Текстът на повечето ръ-
кописи гласи само „Мегидо".
29)	(19:8) Текст 1611 гласи „правед-
ността", често тълкувана от про-
поведниците като праведността на

Христос, която се вменява на све-
тиите. И макар че това е една пра-
вилна доктрина, гръцката дума
„dikaiomata" изобщо не позволява
такова разбиране. Думата е упот-
ребена в множествено число (а не в
единственото число на абстракт-
ното съществително „dikaiosune").
Освен това тя има и един „пасивен"
суфикс, който тук означава нещо
вече направено (в този случай „пра-
ведните дела"). В този пасаЖ въпро-
сът за спасението изобщо не се за-
сяга.
30)	(19:10) Charles С. Ryrie, The Ryrie
Study Bible, New King James Version, p.
1953.
31)	(22:3-5) A. T. Pierson, The Ministry of
Keswick, First Series, p. 144.
32)	(22:18, 19) Прочитът „книгата на
Живота" не е подкрепен от гръцки-
те ръкописи! Последните седем
стиха липсват 8 гръцкото копие на
Откровението на Еразъм, което
означава, че той е превел тези сти-
хове от латинската Вулгата. Това
е един много погрешен прочит. Той
нарушава целостта на „литератур-
ния кръг", т. е. БоЖията програма
от момента на изгонването на чо-
века, описана в Битие 3, до негово-
то възстановяване в мноЖеството
на БоЖиите светии, описано 8 края
на последната глава на Библията.
30)	
506

Откровение — Библиография

Библиография
Criswell, Wallie Amos,
Exposition of Sermons on Revelation,
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1962.
Dennett, Edward,
„The Seven Churches",
The Serious Christian
Vol. XI. Charlotte, N. G: Books for
Christians, n. d.
Gaebelein, Arno C,
The Revelation,
New York: Publication Office „Our Hope,"
1915.
Grant, F. W.,
The Revelation of Christ,
New York: Loizeaux Brothers, n. d.
Ironside, H. A.,
Lectures on the Revelation,
New York: Loizeaux Brothers, 1919.
Kelly, William,
Lectures on the Book of Revelation,
New Edition. London: G. Morrish, n. d.
Lenski, R. C. H.,
The Interpretation of St. John's Revelation,
Minneapolis: Augsburg Publishing House,
1943.
McConkey, James H.,
The Book of Revelation: A Series of Outline
Studies in the Apocalypse,
Pittsburgh: Silver Publishing Co., 1921.
Morgan, G. Campbell,
Tfie Letters of Our Lord,
Westwood, N. J.: Fleming H. Revell Co.,
n.d.

Morris, Leon,
The Revelation of Jesus Christ (TBC),
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing House Co., 1969.
Mounce, Robert H.,
The Book of Revelation (NIC),
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing House Co., 1977.
Ryrie, Charles Caldwell,
Revelation,
Moody Press, 1968.
Scott, Walter,
Exposition of the Revelation of Jesus Christ,
London: Pickering & Inglis Ltd., n. d.
Smith, Hamilton,
Tlie Revelation: An Expository Outline,
Addison, IL: Bible Truth Publishers, n. d.
Stanley, Charles,
The Revelation of Jesus Christ,
New York: Loizeaux Brothers Publishers,
n.d.
Swete, Henry Barclay,
The Apocalypse of St. John,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing House Co., n. d.
Tenney, Merrill G,
Interpreting Revelation,
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing House Co., 1957.
Trench, Richard Chevenix,
Commentary on the Epistles
to the Seien Churches in Asia,
Minneapolis: Klock and Klock Christian
Publishers, 1978.
Walvoord, John F.,
The Revelation of Jesus Christ,
Chicago: Moody Press, 1966.

507

Обща библиография

Обща библиография
КНИГИ
Alford, Henry. The Greek New Testament. 4
vols. Revised by Everett F. Harrison.
Chicago: Moody Press, 1958.
Anderson, Sir Robert. Misunderstood Texts
of the New Testament. London: Nisbet &
Co., Ltd., 1916.
Anderson-Berry, D. Pictures in the Acts.
Glasgow: Pickering & Inglis, n. d.
Arndt, William F. and F. Wilbur Gingrich.
A Greek—English Lexicon of the New
Testament and Other Early Christian
Literature. Chicago: The University of
Chicago Press, 1979.
Barker, H. P. Coming Twice. Loizeaux
Brothers Publishers, n. d.
Barnes, Albert. Notes on the New Testament.
10 vols. Grand Rapids: Kregel Publications,
1975.
Baron, David. Tfie New Order of Priesthood.
Findley, Ohio: Dunham Publishing
Company, 1955.
Barnhouse, D. G. The Measure of Your
Faith. Book 69. Further documentation
unavailable.
Barnhouse, D. G. Words Fitly Spoken.
Wheaton: Tyndale House Publishers, 1969.
Baxter, J. Sidlow. Awake My Heart. Grand
Rapids: Zondervan Publishing House, 1960.
Baxter, J. Sidlow. Explore the Books. 3 vols.
London: Marshall, Morgan & Scott, 1955.
Bellett, James Gifford. The Evangelists. New
York: Loizeaux Brothers, n. d.

Bonar, Andrew R. Last Days of the Martyrs.
Kilmarnock: John Ritchie, Ltd., n. d.
Brookes, J. H. I Am Coming. Glasgow:
Pickering & Inglis, 1895.
Chafer, L. S. Systematic Theology. 8 vols.
Dallas: Dallas Seminary Press, 1947.
Chappel, Clovis G. Sermons from the
Psalms. Nashville: Cokesbury Press, 1931.
Christenson, Larry. The Christian Family.
Minneapolis: Bethany Fellowship, 1970.
Clow, W. M. The Cross in Christian
Experience. New York: Hodder &
Stoughton, 1908.
Cragg, H. W. Keswick Week, 1955. London:
Marshall, Morgan & Scott, 1955.
Darby, J. N. The Collected Writings of John
Nelson Darby. Edited by William Kelly. 34
vols. and Index. Oak Park, IL: Bible Tmth
Publishers, 1971.
Darby, J. N. Synopsis of the Books of the
Bible. 5 vols. New York: Loizeaux Brothers,
1942.
Davidson, F., ed. The New Bible
Commentary. Chicago: The InterVarsity
Christian Fellowship, 1953.
Denney, James R. Tfie Death of Christ. 2nd
ed. Philadelphia: The Westminister Press,
1903.
Dillow, Joseph. Speaking in Tongues. Grand
Rapids: Zondervan Publishing House, 1976.
Drury, T. W. Лге Prison Ministry of St. Paul.
London: The Religious Tract Society, 1911.
*Eddy, Mary Baker. Science and Health
with Key to the Scriptures. Boston: Allison V.
Stewart, 1909.

509

Обща библиография

Elliot, Elisabeth, ed. The Journals of Jim
Elliot. Old Tappan, NJ: Fleming H. Revell
Company, 1978.
Erdman, Charles R. The General Epistles.
Philadelphia: The Westminister Press, 1919.
The Expositor's Greek Testament. 5 vols.
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1951.
Falwell, Jerry, ed. Liberty Bible
Commentary. 2 vols. Lynchburg, Virginia:
The Old—Time Gospel Hour, 1982.
*Ferre, Nels. The Sun and the Umbrella.
New York: Harper & Brothers, 1953.
Fernald, James C, ed. Funk & Wagnalls
Standard Handbook of Synonyms,
Antonyms, and Prepositions. New York:
Harper & Row, 1947.
Ford, Leighton. The Christian Persuader.
New York: Harper & Row, 1966.
Gaebelein, Arno C. Tfie Annotated Bible. 9
vols. Meptune, New Jersey: Loizeaux
Brothers, rev. ed., 1970.
Gaebelein, Frank E., ed. Tlxe New Scofield
Reference Bible. New York: Oxford
University Press, 1967.
Gibbon, Edward. Tfie Decline and Fall of
the Roman Empire. Vol. II. Chicago:
Belford, Charles and Co., n. d.
Gibbs, A. P. Preach and Teach the Word.
Oak Park, IL: Emmaus Bible School, 1971.
Gook, Arthur. Can A Young Man Find the
Path? London: Pickering & Inglis, 1949.
Grant, F. W. Genesis in the Light of the New
Testament. New York: Loizeaux Brothers,
n.d.

Grant, F. W. The Numerical Bible. 7 vols.
New York: Loizeaux Brothers, 1932.
Gray, James M. Christian Workers'
Commentary on the Whole Bible. Westwood,
NJ: Fleming H. Revell, 1953.
Grubb, Norman P. C. T. Studd, Cricketer
and Pioneer. London: Lutterworth Press,
1957.
Guthrie, Donald. New Testament
Introduction. 3 vols. London: The Tyndale
Press, 1962.
Harrison, Everett F. Introduction to New
Testament. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Company, 1964.
Havner, Vance. Why Not Just Be Christians?
NY: Fleming H. Revell, 1964.
Hession, Roy. The Calvary Road.
Philadelphia: Christian Literature Crusade.
Hodges, Zane C. and Arthur L. Farstad,
eds. The Greek New Testament According to
the Majority Text. Nashville: Thomas Nelson
Publishers, 2nd ed., 1985.
Hogg, C. F. What Saith the Scripture?
London: Pickering & Inglis, 1947.
Hole, F. B. Paul's Epistles, Volume Two.
Wooler, Northumberland, England: Central
Bible Hammond Trust Ltd., n. d.
Houghton, S, M. Sketches from Church
History. Edinburgh: The Banner of Truth
Trust, 1980.
Hunter, Jack. What the Bible Teaches,
Galations — Philemon. Kilmarnock,
Scotland: John Ritchie, Scotland: 1983, p.
78.
Ironside, Harry A. Notes on James & Peter.
New York: Loizeaux Brothers, 1947.

510

Обща библиография

Jamieson, Fausset and Brown. A
Commentary, Critical, Experimental, and
Practical on the Old and New Testaments. 6
vols. London: Wm. Collins and Co., n. d.
Jones, E. Stanley. Christ's Alternative to
Communism. Nashville: Abington Press,
1935.
Jones, E. Stanley. Conversion. Nashville:
Abington Press, 1959.
Jones, E. Stanley. Growing Spiritually.
Nashville: Abington Press, 1978.
Jowett, J. H. Life in the Heights. London:
Hodder & Stoughton, 1924.
Jowett, J. H. Things that Matter Most.
London: Jas. Clarke & Co., 1913.
Jukes, Andrew. The Law of the Offerings.
London: Lamp Press, 1954.
*Kermedy, Gerald. God's Good News. New
York: Harper & Brothers, 1955.
TheKeswick Convention 1934, London:
Pickering & Inglis, 1934.
TheKeswick Week 1955, London: Marshall,
Morgan & Scott, Ltd., 1955.
Lacey, Harry. God and the Nations.
Kilmarnock, Scotland: John Ritchie, 1944.
Lang, G. H. 7he Churches of God. London:
Paternoster Press, n. d.
Lang, G. H. The Parabolic Teaching of the
Scripture. Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Company, 1956.
Lange, J. P. A Commentary on the Holy
Sciptures. 25 vols. Grand Rapids:
Zondervan Publishing House, n. d.
Lee, Robert G. Lord, 1 Believe. Nashville:
Broadman Press, 1927.

Lee, Robert G. Seven Swords and Other
Messages, Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, 1958.
Lenski, R. C. H. The Interpretation of the
Epistle to the Hebrews and of the Epistle of
James. Augsburg Publishing House, 1938.
Lenski, R. C. H. The Interpretation of St.
Paul's Epistles to the Colossians, to the
Thessalonians, to Timothy, to Titus and to
Philemon. Columbus, Ohio: The Wartburg
Press, 1937.
Lenski, R. C. H. The Interpretation of St.
Paul's Epistles to the Galatians, to the
Ephesians, and to the Philippians.
Columbus, Ohio: The Wartburg Press,
1946.
Lyall, L. T. Red Sky at Night. London:
Hodder & Stoughton, 1969.
Macartney, Clarence Edward. Macartney's
Illustrations. New York: Abington Press,
1946.
Mackay, W. M. Vie Men Whom Jesus
Made. London: Hodder & Stoughton, 1924.
Mackintosh, C. H. Genesis to Deutronomy:
Notes on the Pentateuch. New York:
Loizeaux Brothers, 1879.
Mackintosh, C. H. The Mackintosh
Treasury. Neptune, NJ: Loizeaux Brothers,
1876.
Marsh, F. E. Fully Furnished. London:
Pickering & Inglis, n. d.
Matheson, George. Rest by the River.
London: Hodder & Stoughton, 1906.
McClain, Alva J. The Greatness of the
Kingdom. Chicago: Moody Press, 1968.

511

Обща библиография

Metzger, Bruce M. The New Testament: Its
Background, Growth, and Content.
Nashville: Abingdon Press, 1965.
Meyer, Frederick Brotherton. Paul.
London: Morgan & Scott, n. d.
Meyer, Frederick Brotherton. Through the
Bible Day by Day. Philadelphia: American S.
S. Union, 1918.
Miller, J. R. Come Ye Apart. New York:
Thomas Crowell & Co., 1887.
The Ministry ofKeswick, First Series, 1892—
1919. Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1963.
The Ministry ofKeswick, Second Series,
1892—1919. Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, 1964.
Moorehead, William G. Outline Studies in
Acts and the Epistles. Chicago: Fleming H.
Revell, 1902.
Moorehead, William G. Outline Studies in
the New Testament: Acts to the Ephesians.
Pittsburgh: United Presbyterian Board of
Publications, 1902.
Moorehead, William G. Outline Studies in
the New Testament: Philippians to Hebrews.
Pittsburgh: United Presbyterian Board of
Publications, 1905.
Morris, Leon. Understanding the New
Testament: 1 Timothy, 2 Timothy, Titus,
Philemon, Hebrews, James. Philadelphia: A.
J. Holman Company, 1978.
Morrison, G. H. „Morrison on Luke," Tfie
Glasgow Pidpit Series, Vol. I. Chattanooga,
TN: AMG Publishers, 1978.
Morgan, G. Campbell. Searchlights from the
Word. London: Oliphants, 1970.

Murray, Andrew. The Holiest of All.
Westwood, NJ: Fleming H. Revell, 1960.
Myers, F. W. H. St. Paul. London: Samuel
Bagster & Sons Ltd., n. d.
Nee, Watchman. Do All to the Glory of God.
NY: Christian Fellowship Publishers, Inc.
1974.
New and Concise Bible Dictionary. London:
G. Morrish, 1897—1900.
Orr, J., ed. International Standard Bible
Encyclopedia. 5 vols. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Co., 1939.
Orr, William W. Bible Hints on Rearing
Children. Wheaton, IL: InerVarsity Press,
1955.
Pentecost, J. D. Your Adversary the Devil.
Grand Rapids: Zondervan Publishing
House, 1969.
Pfeiffer, Charles F. and Everett F. Harrison,
eds. The Wycliffe Bible Commentary.
Chicago: Moody Press, 1962.
Phillips, J. B. The Young Church in Action.
New York: The Macmillan Company, 1956.
Pierson, A. T. „Knowing the Scriptures."
New York: Gospel Publishing House, 1910.
Pierson, A. T. „The Work of Christ for the
Believer," The Ministry ofKeswick, First
Series, 1892—1919. Grand Rapids:
Zondervan Publishing House, 1963.
Pink, Arthur W. The Attributes of God.
Swengel, Pennsylvania: Bible Truth Depot,
n.d.
Pollock, A. J. Tiie Apostle Paul and His
Missionary Labors. New York: Loizeaux
Brothers, n. d.

512

Обща библиография

Pollock, A. J. Modernism Versus the Bible.
London: Central Bible Truth Depot, n. d.
Pollock, A. J. Why I Believe the Bible is the
Word of God. London: Central Bible Truth
Depot, n. d.
Pohle, Ella Е. С. I. Scofield's Question Box.
Chicago: The Bible Institute Colportage
Association, 1917.
Reid, R. J. How Job Learned His Lesson.
New York: Loizeaux Brothers, n. d.
Robertson, A. T. Word Pictures in the New
Testament. 6 vols. New York: Harper &
Bros., 1930.
*Robinson, John A. T. Honest to God.
Philadelphia: The Westminister Press, 1963.
Rogers, E. W. Concerning the Future.
Chicago: Moody Press, 1962.
Rogers, E. W. Jesus the Christ. London:
Pickering & Inglis, 1962.
Ryle, John Charles. Expository Thoughts on
the Gospels. 3 vols. New York: Fleming H.
Revell, 1858.
Ryle, John Charles. Holiness. Grand
Rapids: Baker Book House, 1979.
Ryle, John Charles. Practical Religion.
London: Jas. Clarke & Co., Ltd., 1959.
Ryrie, Charles C. Tfie Grace of God.
Chicago: Moody Press, 1975.
Ryrie, Charles C. The Ryrie Study Bible, New
King James Version. Chicago: Moody Press,
1985.
Salmon, George. A Historical Introduction
to the Study of the Books of the New
Testament. London: John Murray, 1894.

Sanders, J. Oswald. A Spiritual Clinic.
Chicago: Moody Press, 1958.
Sanders, J. Oswald. Spiritual Problems.
Chicago: Moody Press, 1971.
Sauer, Erich. Tlie Dawn of World
Redemption. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Company, 1953.
Scorer, C. G. The Bible and Sex Ethics
Today. London: The Tyndale Press, 1967.
Scott, Walter. Bible Handbook to the New
Terstament. Charlotte, North Carolina:
Books for Christians, 1977.
Scroggie, W. Graham. Know Your Bible: A
Guide to the Gospels. London: Pickering &
Inglis, 1948.
Scroggie, W. Graham. „Paul's Prison
Prayers," The Ministry ofKeswick, Second
Series. Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, 1964.
Spurgeon, Charles H. The Treasury of the
New Testament. London: Marshall, Morgan
& Scott, n. d.
Stalker, James. Life of St. Paul. Fleming H.
Revell, 1912.
Stevens, G. B. The Tfieology of the New
Testament. New York: Chas. Scribnefs
Sons, n. d.
Stewart, James A. Evangelism. Swengel, PA:
Reiner Publications, n. d.
Stewart, James A. Pastures of Tender Grass.
Further documentation unavailable.
Stewart, James S. The Life and Teachings of
Jesus Chrict. Nashville: Abingdon Press,
1958.
Stewart, James S. A Man in Christ. New
York: Harper & Row, 1935.

513

Обща библиография

Stewart, James S. Pastures of Tender Grass.
Philadelphia: Revival Literature, 1962.
Stonehouse, Ned B. Origins of the Synoptic
Gospels — Some Basic Questions. Grand
Rapids: Wm. B. Eerdmans Publishing
Company, 1963.
Strombeck, J. F. First the Rapture. Moline,
IL: Strombeck Agency, Inc., 1950.
Strong, A. H. Systematic Theology.
Philadelphia: The Judson Press, 1943.
Swindoll, Charles. Growing in the Seasons of
Life. Portland: Multnomah Press, 1983.
Taylor, Mrs. Howard. Behind the Ranges.
London: Lutterworth Press, 1944.
Thiessen, Henry Clarence. Introduction to
the New Testament. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Company, 1943.
Tozer, A. W. That Incredible Christian.
India: Alliance Publications, 1964.
Tozer, A. W. Vie Root of the Rightous.
Chicago: Moody Press, 1955.
Trench, Richard Chevenix. Synonyms of the
New Testament. London: Kegan Paul,
Trench, Trubner & Co., Ltd., 1901.
Unger, Merrill F. Unger's Bible Dictionary.
Chicago: Moody Press, 1966.
Unger, Merrill F. Unger's Bible Handbook.
Chicago: Moody Press, 1966.
Unger, Merrill F. Zechariah. Grand Rapids:
Zondervan Publishing House, 1963.
Van Oosterzee, J. J. „The Pastoral Letters."
Lange's Commentary on the Holy Scriptures.
Vol. 23. Grand Rapids: Zondervan
Publishing House, n. d.

Velikovsky, I. Earth in Upheaval. New
York: Doubleday and Co., 1955.
Vincent, Marvin R. Word Studies in the New
Testament. 4 vols. Grand Rapids: Wm. B.
Eerdmans Publishing Company, 1957.
Vine, W. E. The Divine Plan of Missions.
London: Pickering & Inglis, n. d.
Vine, W. E. Expository Dictionary of New
Testament Words. Old Tappan, NJ: Fleming
H. Revell, 1966.
Walvoord, John F. and Roy B. Zuck, eds.
The Bible Knowledge Commentary: New
Testament Edition. Wheaton, Illinois: Victor
Books, 1983.
Warfield, B. B. Christology and Criticism.
New York: Oxford University Press, 1929.
Watson, David. Discipleship. London:
Hodder & Stoughton, 1981.
Weatherhead, Leslie D. Prescription for
Anxiety. London: Hodder & Stoughton,
1956.
Webb-Peploe, H. W. „Grace and Peace in
Four Pauline Epistles," Vie Ministry of
Keswick, First Series. Grand Rapids:
Zondervan Publishing House, 1963.
Williams, George. The Student's
Commentary on the Holy Scriptures. Grand
Rapids: Kregel Publications, 1953.
Wuest, Kenneth S. Ephesians and
Colossians in the Greek New Testament.
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1957.
Wuest, Kenneth S. In These Last Days.
Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans
Publishing Co., 1954.
Wuest, Kenneth S. Wuest's Expanded
Translation of the Greek New Testament. 3

514

Обща библиография

vols. Grand Rapids: Wm. В. Eerdmans
Publishing Co., 1956—1959.
Young, Dinsdale T. The Enthusiasm of
God. London: Hodder & Stoughton, 1906.
Young, Dinsdale T. Neglected People of the
Bible. London: Hodder & Stoughton, 1901.
Young, Dinsdale T. Unfamiliar Texts.
London: Hodder & Stoughton, 1901.
Young, Dinsdale T. The Unveiled Evangel.
London: Robert Scott, 1912.
Zahn, Theodor. Introduction to the New
Testament. 3 vols. Minneapolis: Klock &
Klock Christian Publishers, 1977.
СТАТИИ И ПЕРИОДИЧНИ
ИЗДАНИЯ
Christian Truth Magazine, various dates.
Daily Notes of the Scripture Union. London:
C. S. S. M., various dates.
*Homrighousen, E. G. „The Second Epistle
of Peter," Exposition, IB, XII, 1957.

Our Daily Bread. Grand Rapids: Radio
Bible Class, various dates.
The Sunday School Times. Homer L. Payne.
„What Is a Missionary Church?" Feb. 22,
1964.
Toward the Mark. Weston-super-Mare, Vol.
5, No. 6 (1976).
ПАМфЛЕТИ
Cutting, George. „The Old Nature and the
New Birth." New York: Loizeaux Brothers,
n.d.
Green, Samuel. „Scripture Testimony to the
Deity of Christ." Oak Park, Illinois: Bible
Truth Publishers, 1959.
Hole, F. B. „The Administration of the
Mystery." London: Central Bible Truth
Depot, n. d.
*National Council of Churches, „Called to
Responsible Freedom."
Scofield, C. I. „Rightly Dividing the Word
of Truth."

515

ПРОРОЧЕСТВА ЗА МЕСИЯТА, ИЗПЪЛНЕНИ В
ИСУС ХРИСТОС
Представени тук според реда на изпълнението
ПРОРОЧЕСКО ПИСАНИЕ	ПРЕДМЕТ	ИЗПЪЛНЕНИЕ

Бит. 3:15
„Ще поставя и враЖда
меЖду тебе и Жената и
меЖду твоето потомство
и нейното потомство; то
ще ти нарани главата, а ти
ще му нараниш петата."
Бит. 12:3
„Ще благословя ония, кои-
то те благославят, а ще
прокълна всеки, който те
кълне; и ß тебе ще се бла-
гословят всички земни
племена."
Бит. 17:19
„Но Бог каза: Не, а Жена
ти Сара ще роди син, и ще
го наречеш Исаак; u c него
ще утвърдя завета Си за
вечен завет, който ще
бъде и за потомството
му след него."
Чие. 24:17
„ВиЖдам Го, но не сега;
гледам Го, но не от близо;
ще излезе звезда от Яко-
ва, и ще се въздигне скип-
тър от Израиля; ще пора-
зи моавските първенци, и
ще погуби всичките Си-
тови потомци."
Бит. 49:10
„Не ще липсва скиптър
от Юда, нито управите-
лен Жезъл отсред нозете
му, докле дойде Сило; и
Нему ще се покоряват
племената."

семето на Жената
потомството на
Авраам
потомството на Исаак
потомството на Яков
от Юдовото племе

Гал. 4:4
„...а когато се изпълни
времето, Бог изпрати
Сина Си, Който се роди
от Жена, роди се и под за-
кона..."
Мат. 1:1
„Родословието на Исуса
Христа, Син на Давид,
Син на Авраам."
Лука 3:34
„Юда Яковов; ЯкоВ Исаа-
ков; Исаак Авраамов; Ав-
раам Таров; Тара Нахо-
ров".
Мат. 1:2
„Родословието на Исуса
Христа, син на Давид, син
на Авраам."
Лука 3:33
„Наасон АминадавоВ;
АминадаВ АрниеВ; Арний
ЕсроноВ; Есрон фаресоВ;
фарес Юдов".

517

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

Ис. 9:7
„Управлението Му и ми-
рът непрестанно ще се
увеличават, на Давидовия
престол и на Неговото
царство, за да го утвърди
и поддърЖа, чрез правосъ-
дие и чрез правда от сега
и до века. Ревността на
Господа на силите ще из-
върши това."
Пс. 45:6,7; 102:25-27
„Твоят престол, БоЖе, е
до вечни векове; скиптъ-
рът на Твоето царство е
скиптър на правота. Въз-
лкюил си правда и намра-
зил си нечестие; затова,
БоЖе, Твоят Бог Те е по-
мазал с миро на радост
повече от Tßoume събра-
тя."
„Отдавна Ти, Господи, си
основал земята, и дело на
Твоите ръце са небесата.
Те ще изчезнат, а Ти ще
пребъдваш; да, те всички
ще овехтеят като дреха;
като облекло ще ги сме-
ниш, и ще бъдат измене-
ни."
Мих. 5:2
„А ти, Витлеем
Ефратов, макар и да си
малък, за да бъдеш
меЖду Юдовите родове,
от тебе ще излезе за
Мене Един, Който ще
бъде владетел в Израиля,
Чийто произход е от
начало, от вечността."

наследник на Давидовия
престол
помазан и вечен
роден във Витлеем

Лука 1:32,33
„Той ще бъде велик, и ще
се нарече Син на Всевиш-
ния; и Господ ще Му даде
престола на баща Му Да-
вида. Ще царува над Яко-
вовия дом до века; и царс-
твото Му не ще има
край."
Евр. 1:8-12
„А за Сина казва: „Твоят
престол, о Бозке, е до Веч-
ни векове; и скиптърът на
Твоето царство е скип-
тър на правота. ВъзлЬ-
бил си правда и намразил
си беззаконие; затова,
Boike, Твоят Бог Те е по-
мазал с миро на радост
повече от Твоите събра-
тя. " И пак: „В началото
Ти, Господи, си основал зе-
мята, и дело на Твоите
ръце е небето; Те ще изчез-
нат, а Ти пребъдваш; да!
те всички ще овехтеят
като дреха, и като одезк-
да ще ги свиеш, и те ще бъ-
дат изменени; но Ти си съ-
щият, и Твоите години
няма да се свършат."
Лука 2:4,5,7
„И тъй, отиде и Йосиф от
Галилея, от града Наза-
рет, в Юдея, в Давидовия
град, който се нарича Вит-
леем (понеЖе той беше от
дома и от рода Давидов),
за да се запише с Мария, ко-
ято беше сгодена за него, и
беше непразна. ...И роди
първородния си Син, пови
Го и полоЖи Го в ясли, за-
щото нямаше място за
тях в гостилницата."

518

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

Дан. 9:25
„Знай, прочее, и разбери,
че от Влизането на запо-
Ведта да се съгради изно-
Во Ерусалим до княза Ме-
сия ще бъдат седем сед-
мици; и за шестдесет и
gße седмици ще се съгради
изнобо, с улици и окоп, ма-
кар В размирни Времена."
Ис. 7:14
„ЗатоВа Сам Господ ще
Ви даде знамение: ето, де-
Вица ще зачене и ще роди
Син, и ще Го нарече Ема-
нуил."

Времето за Неговото
разкдане
да бъде роден от девица

Лука 2:1,2
„А В ония дни излезе запо-
вед от Кесаря Август да
се запише целия свят.
Това беше първото запис-
ване, откакто КВириний
управляваше Сирия."
Лука 1:26,27,30,31
„А в шестия месец ангел
Гавриил бе изпратен от
Бога в галилейския град,
наречен Назарет, при
една девица, сгодена за
мъЖ, на име Йосиф, от
ДавидоВия дом; а името
на девицата бе Мария.... И
ангелът и рече: Не бой се,
Мария, защото си придо-
била БоЖието благоволе-
ние. И ето, ще заченеш в
утробата си и ще родиш
син, Когото ще наречеш
ИСУС."

Ер. 31:15
„Така казва Господ: Глас
се чува в Рама, ридание и
горчиво плакане; Рахил
оплаква чадата си, и не
иска да се утеши за чада-
та си, защото ги няма."

избиване на деца

Мат. 2:16-18
„Тогава Ирод, като видя,
че беше подигран от мъд-
реците, разяри се твърде
много и прати да погубят
всички мъЖки младенци
във Витлеем и във всич-
ките му околности, от
две години и по-долу, спо-
ред времето, което вни-
мателно бе изучил от
мъдреците. Тогава се из-
пълни реченото от про-
рок Еремия, който казва:
„Глас се чува в Рама, рида-
ние и горчиво плакане; Ра-
хил оплаква чадата си, и
не иска да се утеши за ча-
дата си, защото ги няма."

519

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

Ос. 11:1
„Когато Израел бе младе-
нец, тогава го 6ъзлк>бих, и
из Египет повиках сина
Си."
Ис. 40:3-5
„Глас на един, който вика:
„Пригответе в пустиня-
та пътя за Господа, нап-
равете в безводното мяс-
то прав друм за нашия
Бог. Всяка долина ще се
издигне, и всяка планина и
хълм ще се сниши; криви-
те места ще станат пра-
ви, и неравните места —
поле; и славата Господна
ще се яви, и всяка твар
купно ще я види, защото
устата Господни изгово-
риха това."
Мал. 3:1
„Ето, Аз изпращам вес-
тителя Си, който ще ус-
трои пътя пред Мене; и
Господ, Когото търсите,
неочаквано ще дойде в
храма Си, Да! Ангелът на
завета, когото вие Жела-
ете. Ето, иде, казва Гос-
под на силите."

бягство в Египет
приготвяне на пътя
идване на Неговия
предвестник

Мат. 2:14,15
„И тъй, той стана, взе
детето и майка му през
нощта и отиде в Египет,
където остана до Иродо-
вата смърт; за да се сбъд-
не реченото от Господа
чрез пророка, който каз-
ва: „От Египет повиках
Сина Си."
Лука 3:3-6
„И той отиваше по цяла-
та страна около Йордан
и проповядваше кръщение
на покаяние за прощаване
на греховете, както е пи-
сано в книгата с думите
на пророк Исая: „Глас на
един, който вика в пусти-
нята: Пригответе пътя
за Господа, прави напра-
вете пътеките Му. Всяка
долина ще се напълни и
всяка планина и хълм ще
се сниши; кривите пъте-
ки ще станат прави, и не-
равните места гладки пъ-
тища; и всяка твар ще
види БоЖието спасение."
Лука 7:24,27
„А когато си отидоха из-
пратените от Йоан,
Исус почна да говори на
народа за Йоан: Какво из-
лязохте да видите в пус-
тинята? Тръстика ли от
вятър разлкмявана?
...Това е оня, за когото е
писано:
„Ето, Аз изпращам вес-
тителя Си пред Твоето
лице, който ще устрои
пътя Ми пред Тебе."

520

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

Мал. 4:5, 6
„Ето, Аз ще би изпратя
пророк Илия, преди да
дойде Великият и стра-
шен ден Господен; и той
ще обърне сърцето на ба-
щите към чадата, и сър-
цето на чадата към ба-
щите им, да не би да дой-
да и поразя земята с прок-
летия."
Пс. 2:7
„Аз ще изявя постановле-
нието; Господ ми каза: Ти
си Мой Син; Аз днес те
родих."

идване на Илия
прогласен като Бозкия
Син

Мат. 11:13,14
„Защото Всичките про-
роци и законът пророку-
ваха до Йоан; и ако иска-
те да го приемете, този е
Илия, който имаше да
дойде."
Мат. 3:17
„И ето глас от небесата,
който казваше: Този е
възлк>беният Ми Син, в
Когото е Моето благово-

Ис.9:1,2
„Но на измъчената земя
не ще има мрак както 8
предишните Времена, ко-
гато Той уншки земята
Завулон и земята Нефта-
лим; но в послешните вре-
ме ще я направи славна —
нея, която [е] по пътя
към езерото, оттатък
Йордан, Галилея на наро-
дите. Jllogeme, които хо-
деха В тъмнина, Видяха
голяма светлина; на ония,
които седяха в земя на
мрачна сянка, изгря им
светлина."
Пс. 78:2—4
„Ще отворя устата си В
притча, ще произнеса га-
танки от древността.
Това, което чухме и нау-
чихме, и нашите бащи ни
разказаха, няма да го скри-
ем от чадата им в идно-
то поколение, но ще по-
вествуВаме хвалите на
Господа, Неговата сила и
чудесните дела, които из-
върши..."

слуЯсение в Галилея
говорене с притчи

Мат. 4:13—16
„И като напусна Наза-
рет, дойде и се настани в
Капернаум, край езерото,
в Завулоновите и Нефта-
лимовите предели; за да
се сбъдне реченото чрез
пророк Исая, който казва:
„Завулоновата и Нефта-
лимовата земя, край езе-
рото, отвъд Йордан, ези-
ческа Галилея; лк>дете,
които седяха в тъмнина,
видяха голяма светлина, и
на ония, които седяха в
страната на мрачната
сянка, на тях изгря свет-
лина."
Мат. 13:34,35
„Всичко това Исус изказа
на народа с притчи, и без
притчи не им говореше;
за да се изпълни реченото
чрез пророка, който каз-
ва: „Ще отворя устата
Си В притчи; ще изкаЖа
скритото още от създа-
нието на света."

521

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

Второзак: 18:15
„Господ тбоят Бог ще
ти Въздигне отсред тебе,
от братята ти, пророк
както е Въздигнал мене;
него слушайте."
Ис.61:1,2
„Духът на Господ ЙеоВа е
на Мене; защото Господ
Ме е помазал да благоВес-
тВам на кротките, пра-
тил Ме е да преВързка
сърцесъкрушените, да
проглася осВобоЖдение на
пленниците и отваряне
затвора на Вързаните, да
проглася годината на бла-
говолението Господно, и
деня на Въздаянието на
нашия Бог; да утеша
Всичките наскърбени."
Ис. 53:3
„Той бе презрян и отхвър-
лен от човеците. Човек
на скърби и навикнал на
печал; и като човек, от
Когото отвръщат хора-
та лице, презрян бе и за
нищо Го не счетохме."
Пс. 110:4
„Господ се закле (и не ще
се разкае): „Ти си свеще-
ник до Века според чина
МелхиседекоВ."

пророк
превързване на
сърцесъкрушените
отхвърлен от
Собствения Си народ ■
евреите
свещеник според
Мелхиседековия чин

Деян. 3:20,22
„...и Той ще ви изпрати
определения за Вас Хрис-
та Исуса,... защото Мой-
сей е казал: „Господ Бог
ще ви Въздигне от братя-
та ви пророк, както Въз-
дигна мене; Него слушай-
те във всичко, каквото
би ви рекъл."
Лука 4:18,19
„Духът на Господа е на
Мене, защото Ме е пома-
зал да благоВестяВам на
сиромасите; прати Ме да
проглася освобождение на
пленниците, и прогледВа-
не на слепите, да пусна на
свобода угнетените, да
проглася благоприятна-
та Господна година."
Йоан 1:11
„У Своите си дойде, но
Своите Му не Го приеха."
Лука 23:18
Но те всички единоглас-
но изкрещяха: „Махни
Този и пусни ни Варава."
Евр. 5:5,6
„...така и Христос не
присвои на Себе Си слава-
та да стане първосвеще-
ник, а Му я даде Оня, Кой-
то Му е казал: „Ти си Мой
Син. Аз днес Те родих."
Както и на друго място
казва: „Ти си свещеник до
века според чина Мелхисе-
деков."

522

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

Зах. 9:9
„Pagßaü се много, сионова
дъщеръо! Възклицавай,
ерусалимска дъщерьо!
Ето, тВоят Цар иде при
тебе. Той е праведен и
спасява, кротък и възсед-
нал на осел, да!, на осле,
роЖба на ослица.
Пс. 8:2
„Из устата на младенци-
те и сучещите укрепил си
сила против противници-
те Си, за да накараш да
млъкне врагът и отмъс-
тителят."
Ис.53:1
„Кой е повярвал извести-
ето ни? И на кого се е от-
крила мишцата Господ-
на?"
Пс. 41:9
„Да! — самият ми близък
приятел, на когото имах
доверие, който ядеше хля-
ба ми, дигна своята пета
против мене."

триумфално влизане
боготворен от децата
неповярван
предаден от близък
приятел

Марко 11:7,9,11
„И докарват ослето при
Исуса, и намятат на него
дрехите си; и Той го въз-
седна. ...И тия, които
вървяха отпред, и тия,
които вървяха изподире,
викаха: Осанна! Благосло-
вен, Който иде в Господ-
ното име! ...И влезе Исус
в Ерусалим, в храма, и
като разгледа всичко,
отиде във Витания с два-
надесетте."
Мат. 21:15,16
„А главните свещеници и
книЖници като видяха чу-
десните дела, които сто-
ри, и децата, които вика-
ха в храма, казвайки:
Осанна на Давидовия
Син!, възнегодуваха и ре-
коха Му: Чуваш ли какво
казват тия? А Исус им
каза: Чувам. Не сте ли ни-
кога чели тая дума: „Из
устата на младенците и
сучещите приготвил си
хвала?"
Йоан 12:37,38
„Но ако и да беше извър-
шил толкова много зна-
мения пред тях, те пак не
вярваха в Него; за да се из-
пълни казаното от про-
рок Исая, който рече:
„Господи, кой от нас е по-
вярвал на онова, което
сме чули? И мишцата
Господна на кого се е от-
крила?"
Лука 22:47,48
„Докато още говореше,
ето едно мноЖество: и
този, който се наричаше
Юда, един от дванаде-
сетте, вървеше пред тях;

523

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

Зах. 11:12
„ТогаВа рекох: Ако Ви се
Види добро, дайте ми зап-
латата ми, но ако не, не-
дейте. И тъй, те ми пре-
теглиха за заплата три-
десет сребърника."
Пс. 35:11
„Несправедливи свидете-
ли ВъзстаВат и питат ме
за неща, за които аз не
зная нищо."
Ис.53:7
„Той беше угнетявай, но
смири Себе Си, и не omßo-
ри устата Си; както агне,
Водено на клане, и както
овца, която пред стрига-
ча си не издава глас, така
Той не отвори устата
Си."
Ис. 50:6
„Гърба Си дадох на биене,
и бузите Си на скубачите
на косми; не скрих лицето
Си от безчестие и заплЬ-
вания."
Пс. 35:19
„Да не търЖествуват
над мене ония, които нес-
праведливо ВраЖдуват
против мене; нито да на-
мигват с очи ония, които
ме мразят без причина."

предаден за тридесет
сребърника
обвинен от
лъЖесвидетели
на обвиненията
отговаря с мълчание
опл1от и бит
мразен без причина

и приблшки се до Исуса, за
да Го целуне. А Исус му
рече: Юдо, с целувка ли
предаваш Човешкия Син?"
Мат. 26:14,15
„Тогава един от дванаде-
сетте, наречен Юда Ис-
kapuomcku, отиде при
първосвещениците и ре-
че: Какво обичате да ми
дадете, и аз ще ви Го пре-
дам? И те му претеглиха
тридесет сребърника."
Марко 14:57,58
„Сетне някои станаха и
лъжесвидетелстваха
против Него, като каза-
ха: Ние Го чухме да казва:
Аз ще разруша тоя ръ-
котворен храм, и за три
дни ще съградя друг, неръ-
котворен."
Марко: 15:4,5
„А Пилат пак Го попита,
казвайки: Нищо ли не от-
говаряш? ВиЖ за колко
неща Те обвиняват! Но
Исус нищо Вече не отго-
вори, така щото Пилат
се чудеше."
Мат. 26:67
„Тогава Го заплк>Ваха 8
лицето и Го блъскаха; а
други Му удряха плесни-
ци..."
Йоан 15:24,25
„Ако не бях сторил меЖду
тях делата, които никой
друг не е сторил, грях не
биха имали; но сега видяха
и намразиха и Мене, и
Отца Ми. Но това става,
за да се изпълни писаното

524

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

Ис. 53:5
„Но Той биде наранен по-
ради нашите престъпле-
ния, бит биде поради на-
шите беззакония; на Него
дойде наказанието, до-
карващо нашия мир, и с
Неговите рани ние се из-
целихме."
Ис. 53:12
„Затова ще Му определя
дял меЖду великите, и
Той ще раздели корист
със силните, защото из-
лоЖи душата Си на
смърт, и към престъпни-
ци биде причислен, и взе на
Себе Си греховете на
мнозина, и ходатайства
за престъпниците."
Зах. 12:10
„А на Давидовия дом и на
ерусалимските Жители
ще излея дух на благодат
и на моление; и те ще пог-
леднат към Мене, Кого-
то прободоха; и ще пла-
чат за Него, както плаче
някой за едничкия си син, и
ще скърбят горчиво за
Него, както скърби някой
за първородния си."
Пс. 22:7
„Всички, които Ме гле-
дат, ругаят Ме, отварят
устните си, кимват с гла-
ва и казват: „Той упова на
Господа: нека Го избави;
нека Го избави, понеЖе
има благоволение в Него."

Жертва вместо нас
разпънат с престъпници
прободен в ръцете и
краката
осмян и подигран

в закона им слово: „Нам-
разиха Ме без причина."
Римл. 5:6,8
„ПонеЖе когато ние бях-
ме още немощни, на над-
леЖното Време Христос
умря за нечестивите.
...Но Бог препоръчва Сво-
ята към нас лк>бов в
това, че когато още бях-
ме грешници, Христос
умря за нас."
Марко 15:27,28
„И с Него разпънаха два-
ма разбойници, един от
дясно Му и един от ляво
Му. И се изпълни писание-
то, което казва: „И с без-
законните се числи."
Йоан 20:27
„Тогава каза на Тома: Дай
си пръста тук и виЖ ръце-
те Ми, и дай ръката си и
тури я в ребрата Ми; и не
бъди невярващ, а вярващ."
Лука 23:35
„И лк>дете стояха, та
гледаха. Още и началници-
те Го ругаеха, казвайки:
Други е избавил; нека из-
бави Себе Си, ако Този е
БоЖият Христос, Него-
вият Избраник."

525

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

Пс. 69:9
„Защото ревността за
ТВоя дом Ме изяде, и уко-
рите на ония, които уко-
ряват Тебе, паднаха вър-
ху Мене."
Пс. 109:4
„За отплата на л1обовта
ми те ми станаха про-
тивници; но аз все съм на
молитва."
Пс. 22:17,18
„Мога да преброя Всички-
те си кости, хората се
взират в Мене и Ме гле-
дат. Разделиха си дрехи-
те Ми и за облеклото Ми
хвърлиха Жребие."
Пс. 22:1
„БоЖе Мой, БоЖе Мой,
защо си ме оставил?
Защо стоиш далеч и не
Ми помагаш, нито вшша-
ваш на думите на охкане-
то Ми?"
Пс. 34:20
„Той пази всичките му
кости; ни една от тях не
се строшава."
Зах. 12:10
„А на Давидовия дом и на
ерусалимските Жители
ще излея дух на благодат
и на моление; и те ще пог-
леднат към Мене, Кого-

укоряван
В молитва за враговете
Си
войниците хвърлят
Жребие за Неговите
дрехи
оставен от Бога
нито една Негова кост
не бива счупена
прободен в ребрата

Римл. 15:3
„ПонеЖе и Христос не
угоди на Себе Си, но как-
то е писано: „Укорите на
ония, които укоряваха Те-
бе, паднаха върху Мене."
Лука 23:34
„А Исус каза: Отче, прос-
ти им, защото не знаят
какво правят. И като
разделиха дрехите Му,
хвърлиха Жребие за тях."
Мат. 27:35,36
„И когато Го разпънаха,
разделиха си дрехите Му,
като хвърлиха Жребие. И
седяха да Го пазят там.
Мат. 27:46
„А около деветия час
Исус извика със силен глас
и каза: Или, или, лама са-
вахтани?, тоест: БоЖе
Мой, БоЖе Мой, защо си
ме оставил?"
Йоан 19:32,33,36
„Затова дойдоха Войници-
те и пребиха пищялите на
единия и на другия, които
бяха разпънати с Исуса.
Но когато дойдоха при
Исуса и Го Видяха вече ум-
рял, не Му пребиха пищя-
лите. ...Защото това
стана, за да се изпълни на-
писаното: „Кост Негова
няма да се строши."
Йоан 19:34
„Обаче един от Войници-
те прободе с копие ребра-
та Му; и Веднага изтече
кръв и вода."

526

Пророческо писание

Предмет

Изпълнение

то прободоха; и ще пла-
чат за Него както плаче
някой за едничкия си син, и
ще скърбят горчиво за
Него както скърби някой
за първородния си."

Ис. 53:9
„И определиха гроба Му
меЖду злодеите, но по
смъртта Му при бога-
тия; защото не беше из-
вършил неправда, нито
имаше измама в устата
Му."
Пс. 16:10
„Защото няма да оста-
виш душата ми В преиз-
поднята*; нито ще допус-
неш угодника Си да Види
изтление."
Пс. 49:15
„Но Бог ще изкупи душа-
та ми от силата на преи-
зподнята*, защото ще ме
приеме."
Пс. 68:18
„Възлязъл си на Високо;
пленил си пленници; Взел
си В дар човеци, даЖе и не-
покорните, за да обита-
ваш като Господ ЙеоВа."
* БукВ. Шеол. — Бел. на npeß.

погребан от богатия
ще бъде Възкресен
ще се Възнесе u ще седне
от дясната страна на
Бога

Мат. 27:57-60
„И когато се сВечери,
дойде един богаташ от
Ариматея, на име Йосиф,
който също беше се учил
при Исус. Той дойде при
Пилат и поиска ИсусоВо-
то тяло. Тогава Пилат
заповяда да му се даде.
Йосиф, като взе тялото,
обви го с чиста плащени-
ца, и го полоЖи в своя ноВ
гроб, който бе изсякъл В
скалата; и като прибали
голям камък на гробната
Врата, отиде си."
Марко 16:6,7
„А той им казва: Недейте
се учудва; Вие търсите
Исуса Назарянина, разпъ-
натия. Той Възкръсна;
няма Го тука; ето мяс-
тото, където Го полоЖи-
ха. Но идете, каЖете на
учениците Му и на Пе-
тър, че отива преди Вас В
Галилея; там ще Го Види-
те, както Ви каза."
Марко 16:19
„И тъй, след като им гово-
ри, Господ Исус се възнесе
на небето и седна отдясно
на Бога."
1 Кор. 15:4
„...че бе погребан; че биде
възкресен на третия ден
според писанията..."
Еф.4:8
„Затова казва: „Като въз-
лезе на високо, плени плен и
даде дарове на човеците."
527

На тридесетгодишна бъзраст Уилиям Макдоналд дал едно обещание
на Господа - да напише коментар, които стих по стих да обясняба
разбираемо целия Ноб Забет. Настоящият коментар е изпълнението
на тоба обещание и плодът на побече от четиридесетгодишно
интензибно изучабане на Библията, на дългогодишна учителска деш
ност и на едно Вярно и последователно служение на Господа ~
което праби този коментар толкоба ценен, е целта, коятл*»
Вя, както и пътя. по които постига тази цел. Тук н—""^
просто предабане на знания или някакби теорегсш^Ьрррзрения. а за
тоба да се бъзбеличи личността и делотомй|ИрЩисус Христос,
да се изябят бръзки 6 Писанието. коумяНРомагат да разберем
Божиите мисли, и така тълкуВаниегнвИШВтужи за назидание.
Абторът не подминава трудните; прЩоГ като че ли те не представ-
ляват проблем, а открипШвИр1ймава с трудностите. Там където
съществуват разлишМнНИРания. той заема една твърда позиция,
като обаче ресм|шИрРдруги сериозни схващания.
Тоба е бШ^МНРМр- които със своята ясна и проста структура
вНИ^ето б удоволствие и стимулира към едно система-
следователно изучабане на Библията.
Уилиям Макдоналд е един Високо ценен библейски учител и автор н§
над 60 книги, някои от които вече са преведени и на други езии" -^
1947 до 1965 г. той преподава в библейското училище Емаус^|
1959 г. е негов ръководител. След усилена преподават«адшИшност 6
Америка и 6 чужбина от 1973 г. насам той е член нунШна сътруд-
ниците в Програмата за обучение на работнш^рРян Леандро. Кали-
за редактора:	■■*	
Артър фарстад е посеща^яРШЬналната академия за изкуства във
Вашингтон. библеи^ШЯ^чилище Емаус. където е бил ученик на
Уилиям МакдонаявиЩиингтонския библейски колеж и Теологичес-
ката сему^щШтЦапас В Далас му бибат присъдени титлите
старозаветно богословие и доктор по нобозаветно
	.е. Там той учи пет и половина години гръцки език. В продъл-
.е на седем години той издава Новия Кинг Джеймс превод на Биб-
лията. Освен своята дейност като писател и издател Фарстад се
занимава с активна проповедническа дейност, главно в Далас. Той е
написал въведенията към коментара на отделните библейски книги.
както и допълнителните забележки към гръцкия оригинален текст.