Jean Gibson
Antrenament în
creştinism 1
Curs biblic pentru începători
Agape

Copyright by Editura CLV (Germania) pentru versiunea română
Copyright 2001 by Editura Agape
Traducător Olompiu S. Cosma
Tiparul: Agape S.R.L.
Str. Podului 8
2300 Făgăraş
ISBN 973-8152-56-9

Cuvînt înainte
„Toată Scriptura este insuflată de Dumnezeu şi de folos... sa dea înţelepciune în
neprihănire, pentru ca omul lui Dumnezeu să fie desăvîrşit şi cu totul destoinic pen-
tru orice lucrare bună" (2.Timotei 3:16-17). Aici, Dumnezeu ne pune în faţă un
obiectiv clar - creştinul ca „om desăvîrşit", matur, „al lui Dumnezeu", a cărui matu-
ritate spirituală se exprimă în capacităţile lui practice pentru „orice lucrare bună" -
şi un mijloc unic: „toată Scriptura", aplicată în învăţătură şi „înţelepciune în nepri-
hănire [dreptitudine = conformare cu standardul divin]" tradusă în practică.
Această misiune este astăzi iarăşi mai puternic conştientizată, fapt dovedit de nu-
mărul mare de materiale biblice de învăţătură şi instruire apărut pînă în prezent, ca
şi numărul crescînd de seminarii şi cursuri la sfîrşit de săptămînă în cadrul biseri-
cilor.
O lipsă mult resimţită de participanţi şi conducători este că multe dintre aceste
materiale se mărginesc cel mai adesea la teorie, din lipsă de timp şi ocazii pentru
exerciţiu practic şi aplicaţie. De asemenea, toate cursurile biblice concepute pentru
intervale de timp mai lungi se mărginesc la mijlocirea cunoştinţelor teoretice prin în-
trebări.
Cursul de faţă, al doilea dintr-o serie de cinci, încearcă să ţină cont de acest lucru.
El nu vrea să fie înţeles ca un „curs" care să fie învăţat şi testat în scris, ci, cum spune
titlul, ca parte a unui „program de antrenament" în credinţa creştină, care să poată
ajuta tînărul creştin printr-o legătură consecventă între învăţătură şi misiune practică
în munca de pregătire şi de aplicare a capacităţilor spirituale practice. Materialul de
faţă a fost dezvoltat şi testat timp de zece ani de la apariţia lui în Fairhaven Bible
Chapel, San Leandro, California (o biserică locală după modelul noutestamental, în
care lucrează şi William MacDonald, autor binecunoscut a numeroase cărţi). între
timp, aceste cursuri au fost traduse în mai multe limbi şi folosite deja cu o binecu-
vîntare clar simţită. Dar nu trebuie să se uite un lucru. Nici un material, inclusiv cel
prezent, nu este un „mijloc minune". Hotărîtor este caracterul şi angajamentul spiri-
tual al persoanei care prezintă materialul, precum şi motivaţia şi dorinţa după învăţă-
tură a acelora care vor să lucreze cu el. în caz că acestea există, acest curs de antre-
nament poate fi un pas care să ajute marele obiectiv de pregătire a unor lucrători
maturi şi capabili pe tărîm spiritual.
Editura

Lecţia 1
O panoramă a Evangheliei
„ÎNCEPUTUL EVANGHELIEI LUI ISUS CRISTOS, Fiul lui Dumnezeu" (Mar-
cu 1:1). Aşa începe relatarea inspirată despre viaţa şi lucrarea Domnului Isus (Iesus)
Cristos. Esenţa credinţei creştine, mesajul cel mai măreţ auzit vreodată de oameni,
este aceasta: „... Cristos a murit pentru păcatele noastre, după Scripturi... a fost în-
gropat şi a înviat a treia zi după Scripturi" (l.Corinteni 15:3-4). în loan 3:16, ea e
rezumată astfel: „Fiindcă atît de mult a iubit Dumnezeu lumea, încît L-a dat pe sin-
gurul Său Fiu, pentru ca oricine crede în El să nu piară, ci să aibă viaţa veşnică".
Este de fapt Vestea Bună, căci aceasta înseamnă cuvîntul „Evanghelie". Calea către
Dumnezeu a fost deschisă pentru om, şi El a dat ordin ca acest mesaj să fie predicat
oricărei făpturi de pe pămînt (Marcu 16:15).
Ce ştim despre Evanghelie? Obîrşia ei e Dumnezeu şi nu omul. Este Evanghelia
lui Dumnezeu (Romani 1:1; Galateni 1:11; 1 .Tesaloniceni 2:2-9). Tema ei centrală
e o Persoană vie. Este Evanghelia Fiului lui Dumnezeu, Domnul nostru Isus (Iesus)
Cristos (Romani 1:3-9; 5:19). Scopul ei e să-i conducă pe oameni la Dumnezeu. Es-
te Evanghelia salvării (mîntuirii) noastre (Efeseni 1:13). E îndreptată spre cei ce nu
o merită. Este Evanghelia graţiei (harului) lui Dumnezeu (Fapte 20:24). Este etern
valabilă. Este Evanghelia eternă (Apocalipsa 14:6).
Nimeni nu-şi poate permite să ignore acest mesaj care hotărăşte asupra vieţii şi
morţii. Dumnezeu îi cheamă pe oameni să asculte de Evanghelia Sa şi îi avertizează
de judecată dacă nu o fac (2.Tesaloniceni 1:8; 1.Petru 4:17; Romani 10:16). întrucît
credinţa este reacţia cerută de Evanghelie, apare necesitatea urgentă de a face cunos-
cută această Evanghelie (l.Corinteni 9:16; Fapte 1:8). Oricine încearcă să schimbe
acest mesaj este blestemat (Galateni 1:7-9). Aceasta se referă mai ales la acele per-
soane care îi învaţă pe alţii că pentru salvare, pe lîngă credinţă în Evanghelie, trebu-
ie adăugate şi fapte sau ritualuri.
Acest mesaj al lui Dumnezeu nu a apărut brusc fără o înştiinţare anterioară. Nece-
sitatea salvării omului de păcat şi moarte s-a văzut clar de la începutul istoriei, cum
se arată încă în primele capitole ale Bibliei. Tot aşa, încă din Geneza 3:15a fost ară-
tat planul lui Dumnezeu că lucrul acesta se va realiza printr-un Salvator promis.
Sacrificiile (jertfele) de sînge din Vechiul Testament au anticipat, au fost o îndruma-
re spre sacrificiul lui Cristos de pe cruce, valabil o dată pentru totdeauna (Evrei 10:
1-4,10-12). Vechiul Testament a promis un Nou Legămînt sau Testament, care să fie
mai mare decît cel vechi (Ieremia 31:31-33). Salvatorul trimis de Dumnezeu trebuia
să vină pentru toţi oamenii (Isaia 42:1,6). Profeţia şi împlinirea sunt indisolubil le-
gate într-un Domn, o credinţă şi o salvare (Efeseni 4:4-6). Există numai o cale că-
tre Dumnezeu (loan 14:6; Fapte 4:12).
Despărţirea de Dumnezeu
Omul a fost creat pentru Dumnezeu, spre bucuria şi glorificarea Lui (Apocalipsa
4:11; Isaia 43:7). Planul etern al lui Dumnezeu pentru om era ca el să-I poarte chi-
pul şi prin aceasta să-I facă cunoscut gloria (Geneza 1:26-27; Romani 8:29). Dum-

nezeu 1-a creat pe om cu o voinţă liberă şi nu ca un robot pe care să-1 conduci cum
vrei. Omul era liber să-L iubească pe Dumnezeu şi să asculte de El sau nu.
1.	ÎNCERCAREA OMULUI. El a fost pus într-o grădină frumoasă şi s-a bucu-
rat de comuniunea cu Dumnezeu. I s-a impus doar o restricţie ca să garanteze păs-
trarea acestei comuniuni. Omului i s-a interzis să mănînce din rodul pomului binelui
şi răului. Exista posibilitatea să asculte sau nu, să creadă Cuvîntul lui Dumnezeu sau
nu (Geneza 2:15-17).
2.	NEASCULTAREA OMULUI. Diavolul, sub forma unui şarpe, L-a contrazis
pe Dumnezeu şi a spus că omul nu va muri dacă va mînca din fructul oprit. Omul a
crezut mai degrabă această minciună decît cuvîntul lui Dumnezeu, care îl iubea.
Această neascultare a atras după sine o schimbare fatală numită căderea în păcat
(Geneza 3:1-7). Rezultatul a fost imediat moarte spirituală, care înseamnă exclude-
re din comuniunea cu Dumnezeu (Geneza 3:8) şi în cele din urmă moartea fizică,
prin care sufletul omului este despărţit de corpul său (Geneza 5:3-5).
3.	PROBLEMA OMULUI. Urmările acestei neascultări nu s-au mărginit numai
la primul om. Păcatul şi moartea au trecut prin el asupra întregii omeniri (Romani
5:12). Caracterul omului s-a schimbat, devenind astfel un duşman al lui Dumnezeu.
El a devenit păcătos atît în caracterul (Efeseni 2:3), cît şi în faptele lui (Romani 3:
23). Plata acestui păcat a fost şi este moartea (Romani 6:23). Fiecare păcat merită
pedeapsa cu moartea (Ezechiel 18:4). De aceea, omul este „mort în fărădelegi şi pă-
cate" (Efeseni 2:1,5). Această moarte e una spirituală prezentă, adică despărţire de
Dumnezeu. Moartea arată neîncetat groaznica plată a păcatului (Evrei 9:27; Iacov
1:15). După moartea fizică, care desparte sufletul de trup, urmează moartea a doua,
care desparte etern sufletul de Dumnezeu (Apocalipsa 20:11-15). Chiar şi în viaţa
de acum, păcatul este cauza ultimă a tuturor greutăţilor, bolilor, suferinţelor şi în-
străinării de Dumnezeu.
înlocuire pentru păcătos
Scriptura ne spune că Dumnezeu a iubit făpturile Sale căzute (Efeseni 2:4-5;
l.Ioan 4:10). în intenţia Lui de a-i salva de moarte spirituală, care ar fi devenit
moarte eternă, El S-a văzut totuşi pus în faţa unei probleme morale. Dumnezeu este
absolut drept, astfel că pedeapsa pentru păcat trebuia plătită (Exod 34:7). însă Dum-
nezeu e şi îndurător, plin de iubire şi doreşte salvarea făpturilor Sale căzute (2.Petru
3:9). Cum poate fi armonizată dreptatea desăvîrşită cu îndurarea iubitoare?
1. SOLUŢIA LUI DUMNEZEU. Prin Domnul Isus Cristos s-a găsit o cale care
să satisfacă pe de o parte dreptatea lui Dumnezeu prin plata vinei şi pe de altă parte
iubirea lui Dumnezeu prin salvarea omului de la moarte eternă. Metoda trebuia să
fie o înlocuire, o substituire, adică pedeapsa să fie plătită pentru om de către altcine-
va (Isaia 53:4-6). Cristos trebuia să devină marele purtător de păcate (1.Petru 2:24;
3:18). Fiul S-a făcut Om, deoarece pentru plata păcatului se cerea o viaţă de om
(Fapte 2:22). El a fost fără păcat şi prin aceasta şi liber de dreptul sau pretenţia
morţii asupra vieţii Sale omeneşti (2.Corinteni 5:21). Viaţa lui a fost atît de nesfîrşit
de valoroasă, încît a fost de-ajuns pentru a fi preţ de răscumpărare pentru toţi (l.Ti-
motei 2:6). Inima lui Dumnezeu s-a deschis larg pentru toţi oamenii (l.Timotei 2:4).
Este important să observăm că numai Dumnezeu poate fî un Salvator al omului

(Isaia 43:11; 45:21). Domnul Isus a împlinit această cerinţă (Matei 1:21-23).
2.	REVELAŢIA LUI DUMNEZEU. Planul lui Dumnezeu a fost revelat în esenţă
încă în primele capitole din Geneza. încercarea prostrămoşilor noştri de a-şi acoperi
păcatul prin propria sforţare se arată clar în îmbrăcarea cu frunze de smochin (Ge-
neza 3:7). Era o măsură care nu le putea ascunde goliciunea şi păcatul înaintea unui
Dumnezeu sfînt. El le-a dat piei de animale ca îmbrăcăminte (Geneza 3:21). Această
înlocuire se putea face numai după vărsare de sînge. Aşa a început sacrificarea ani-
malelor. Următoarea generaţie ne dă un alt exemplu. Cain I-a adus lui Dumnezeu ca
sacrificiu roadele muncii lui de pe ogoare, în timp ce Abel I-a adus lui Dumnezeu
un sacrificiu de sînge. Dumnezeu 1-a primit pe acesta din urmă, însă pe al lui Cain
1-a respins. Sacrificiul lui Cain este tipic pentru încercarea omului de a se apropia
de Dumnezeu prin fapte (Geneza 4:3-5). Cei care caută aprecierea favorabilă a lui
Dumnezeu pe baza faptelor şi a meritelor merg pe „calea lui Cain" (Iuda 11). Calea
spre Dumnezeu este numai printr-un sacrificiu de sînge, şi nu prin fapte sau lucrări
omeneşti. O altă ilustrare găsim în cea mai importantă sărbătoare evreiască, Pastele.
Cînd a fost instituită, înaintea ieşirii Israelului din Egipt, în fiecare casă a fost sac-
rificat un miel fără cusur. Sîngele lui a fost uns pe uşorii şi pragul de sus al uşii ca
apărare de judecata divină asupra tuturor întîi-născuţilor. Pe baza acestui sacrificiu
de sînge, Dumnezeu a trecut pe lîngă aceste case şi i-a cruţat de moarte (Exod 12:3-
14,21,27). Sistemul de sacrificii din Vechiul Testament a continuat această învăţă-
tură. Aceste sacrificii erau umbre a ceea ce urma să vină, moartea lui Cristos pe cru-
ce (Coloseni 2:17). Sacrificiile precedente nu puteau şterge păcatele, dar slujeau ca
îndrumătoare şi simboluri ale acelei sacrificiu care era în stare de aceasta (Evrei
10:1-4). Sacrificiul definitiv şi etern pentru păcate a fost sacrificiul lui Cristos pe
cruce. Acest sacrificiu a înlăturat păcatul pentru cel care crede în el (Evrei 9:12-14;
10:10,12). De aici vedem că Dumnezeu S-a îngrijit de la început de o bază a credin-
ţei pentru salvare. împlinirea planului era venirea a însuşi Fiului lui Dumnezeu
(Evrei 1:1-2). Această înţelepciune a lui Dumnezeu a rămas ascunsă de forţele rău-
lui în toate secolele care au trecut (l.Corinteni 2:7-8).
3.	CALEA LUI DUMNEZEU. Dacă Domnul Isus Cristos în sacrificiul Lui de pe
cruce este singura cale către Dumnezeu, cum au fost salvaţi atunci credincioşii din
Vechiul Testament? Ei au fost salvaţi exact pe aceeaşi bază ca şi noi, anume prin
graţie (har) şi prin credinţă, fără să fi văzut împlinirea promisiunilor din Vechiul
Testament că va veni Salvatorul, Mesia. Ei erau totuşi convinşi că promisiunile erau
adevărate şi le-au pus la inimă (Evrei 1:13). Dumnezeu le-a socotit credinţa ca drep-
titudine [conformarea cu standardul divin] (Romani 4:3; Iacov 2:2-23). Lucrarea lui
Cristos a valorat pentru ei exact cît valorează încă pentru noi astăzi (2.Corinteni 5:
21). Chiar dacă amănuntele mesajului erau deosebite, totuşi Evanghelia a fost predi-
cată şi oamenilor din Vechiul Testament (Evrei 3:16-4:2; 1.Petru 4:6). Ei L-au cre-
zut pe Dumnezeu şi au dovedit autenticitatea acestei credinţe prin ascultarea faţă de
El. loan Botezătorul a continuat această învăţătură, înainte ca Isus să-Şi fi început
lucrarea publică. El a spus oamenilor să se pocăiască şi să creadă în Evanghelia
despre împărăţia (Regatul) lui Dumnezeu (Matei 4:23; 9:35). A-L primi ca Rege
înseamnă a intra în Regatul Lui. De aceea le-a spus El că Regatul (împărăţia) lui
Dumnezeu este în mijlocul lor (Luca 17:21).
2.	
4. SATISFACEREA LUI DUMNEZEU. Dumnezeu Tatăl a găsit plăcere în Fiul
Său (Matei 3:17). El este satisfăcut cu desăvîrşita „rază de acţiune" a lucrării de pe
cruce care şterge vina păcatului şi ne face plăcuţi înaintea Lui. „S-a isprăvit" (loan
19:30). Nu mai e necesar un alt sacrificiu pentru păcat, iar nelegiuirile noastre sunt
uitate pentru totdeauna (Evrei 10:17-18). Prin Domnul Isus Cristos, Dumnezeu e bi-
ne intenţionat faţă de noi (l.Ioan 2:1; Evrei 2:17). Mielul lui Dumnezeu a plătit în-
tregul preţ pentru păcatele lumii (loan 1:29; 1 Joan 2:2). învierea Lui a dovedit lumii
deplina aprobare a lui Dumnezeu privind tot ceea ce a făcut El (Fapte 2:22-24).
Salvare pentru cel credincios
Fiecare om trebuie să vină personal la Dumnezeu ca să fie salvat, prin faptul
că-L primeşte pe Isus Cristos în această viaţă ca pe Domnul şi Salvatorul lui (loan
1:12-13). Reacţia omului faţă de Dumnezeu îl aduce într-una din cele două grupe de
oameni: copii ai lui Dumnezeu şi atei. Ei sunt membri ai unor familii spirituale di-
ferite, cu părinţi diferiţi, cu roade diferite şi viitor diferit.
1.	COPIII NEASCULTĂRII (Efeseni 2:2; 5:6). Comportarea lor faţă de Dumne-
zeu adevereşte această expresie. Expresia „copii ai mîniei" (Efeseni 2:3) se referă la
viitorul lor. Cine este tatăl lor se vede clar din descrierea lor de „copii ai diavolului"
(l.Ioan 3:10,8).
2.	COPIII LUI DUMNEZEU (Romani 8:16-17; loan 1:12; Galateni 3:26). Ei pot
fi consideraţi pe baza expresiei „ascultarea credinţei" (Romani 16:26) ca şi copii ai
ascultării (1.Petru 1:14). ,JDa"-ul lor la credinţă este „ascultarea lui Isus Cristos"
(1.Petru 1:2). Această ascultare se referă la mesajul Evangheliei. Deoarece aparţin
acelora care sunt pe drumul credinţei, sunt numiţi şi fii ai lui Avraam (Galateni 3:7).
Domnul Isus a spus că copiii lui Avram „fac faptele lui Avraam" (loan 8:39). Schim-
barea din viaţa lor face ca să fie numiţi „fii ai luminii" (loan 12:36; 1 .Tesaloniceni
5:5). Ei nu sunt salvaţi prin fapte bune, ci pentru fapte bune (Efeseni 2:10; Tit 3:8).
Sensul salvării era ca aceia, care erau morţi în păcate, să trăiască acum pentru drep-
titudine (1.Petru ?:24). Deosebirea principală dintre cele două familii constă în cre-
dinţa lor. Copiii neascultători, care se află pe calea lui Cain, se încred în propriile
lor realizări şi eforturi din viaţa lor înaintea lui Dumnezeu. Ei nu vor să asculte de
Evanghelie şi să vină la Dumnezeu numai pe baza lucrării îndeplinite şi perfecte a
lui Cristos. Ei se încred în propria lor pietate, în propriile lor idei şi filozofii de viaţă.
Dimpotrivă, copiii lui Dumnezeu au ajuns la cunoştinţa că au nevoie de un Salvator.
Ei s-au pocăit de păcatele lor (Luca 13:3; 15:7; 24:47; Fapte 2:38; 3:19). Ei au venit
la Dumnezeu prin credinţă (Fapte 20:21; 26:20). Credinţa lor se sprijină exclusiv pe
sîngele lui Isus Cristos prin care sunt salvaţi (Romani 3:25). Numai sîngele Lui poa-
te să ne cureţe de orice păcat (l.Ioan 1:7; Apocalipsa 1:5).
Concluzie
Dumnezeu a plănuit înainte de întemeierea lumii salvarea oamenilor. El dorea cu
ardoare comuniunea cu cei care erau gata să-L iubească şi să-L asculte de bunăvoie,
începutul neascultării nu L-a surprins. în planul Lui era deja prevăzut înainte de în-
temeierea lumii Mielul lui Dumnezeu (1.Petru 1:19-20; Apocalipsa 13:8). Cînd s-a
împlinit vremea, Dumnezeu L-a trimis pe Fiul Său (Galateni 4:4). Dumnezeu, care
10

vorbise oamenilor prin profeţi în multe rînduri şi în multe moduri, le-a vorbit acum
prin Fiul Său (Evrei 1:1-2). Mesajul Evangheliei spune omului că Cristos a murit
pentru păcatele lui, a plătit pentru vina lui şi prin aceasta a satisfăcut dreptatea lui
Dumnezeu. Fiul a înviat dintre cei morţi ca să-i îndreptăţească pe oameni înaintea
lui Dumnezeu. Dumnezeu oferă viaţă eternă fiecăruia care vine la El prin credinţă
în Fiul Său. A-L primi şi a-L avea pe Fiul Său înseamnă viaţă eternă (loan 1:12;
1 .loan 5:12). Mînia lui Dumnezeu rămîne peste cel ce nu vrea să creadă (loan 3:36).
Ai ascultat de Evanghelie? Umbli acum pe drumul vieţii tale ca un copil al ascultă-
rii, ca un copil al luminii şi ca un copil al lui Dumnezeu?
întrebări la lecţia 1
O panoramă a Evangheliei
1.	Ce înveţi din următoarele versete despre intenţiile lui Dumnezeu cu oamenii
(Geneza 1:26-27; Isaia 43:7; Romani 8:29; Apocalipsa 4:11)?
2.	Ce posibilitate avea Adam să-I placă lui Dumnezeu (Geneza 2:15-17)? Ce de-
clară reacţia lui Adam la acest test despre credinţa lui în Cuvîntul lui Dumnezeu
(Geneza 3:1-7)?
3.	întrebuinţează următoarele versete ca să defineşti păcatul (Isaia 53:6; Matei
5:28; Romani 3:28; l.Ioan 3:4; Iacov 4:17). Cum reflectă răspunsul lui Adam către
Dumnezeu definiţia biblică a păcatului (cf. Geneza 3:1-7)? în ce stare se găsesc
oamenii de după Adam (Romani 5:12)? De ce?
4.	Dreptatea lui Dumnezeu cere plătirea vinei păcatului. Care era pedeapsa spiri-
tuală pe care o dăduse Dumnezeu celor create (Geneza 2:17; Ezechiel 18:4)? Ce se
întîmplă cînd un om moare în această stare (Apocalipsa 20:11-15; Evrei 9:27)?
5.	Ce dezvăluie următorul pasaj din Biblie despre graţia (harul) lui Dumnezeu şi
dreptatea Lui (Exod 34:6b-7)? Ce soluţie a ales Dumnezeu ca să împace îndurarea
Sa cu dreptatea Sa (1.Petru 3:18; Fapte 4:10-12)? Ce este aşa de unic la Salvatorul
în Isaia 34:11? Cum a satisfăcut Isus această cerinţă (Matei 1:21-23; Evrei 1:8)?
6.	Redă cu propriile tale cuvinte l.Corinteni 15:3-4 şi explică cum rezumă acest
pasaj mesajul Evangheliei.
7.	Care a fost motivul lui Dumnezeu de a-Şi ascunde planul de salvare pînă ce nu
a fost adus la îndeplinire (l.Corinteni 2:7-8)? Cum au fost „salvaţi" credincioşii din
Vechiul Testament (Evrei 11:13)?
8.	Ce legătură are „salvarea" cu „făcutul" faptelor bune (Efeseni 2:8-10)? Cum a
fost înfăptuit acest gînd în viaţa lui Avraam (Romani 4:1-5; Iacov 2:18-23)? Este
posibilă salvarea pe baza faptelor (Tit 3:5-8; Evrei 9:22)? De ce da sau de ce nu?
9.	Răspunsul unui om faţă de Evanghelie hotărăşte apartenenţa lui la una din cele
două familii spirituale. Trece declaraţiile următoarelor versete biblice la familia
spirituală corespunzătoare (loan 8:44; Galateni 3:7; Efeseni 2:2-3; 5:6; l.Tesaloni-
ceni 5:5; l.Ioan 3:10).      Copii ai neascultării	Copii ai ascultării
Cum poate cineva să treacă dintr-o familie în alta (Luca 13:3; Fapte 3:19; loan
1:12; 5:24)?
10.	Aminteşte foarte pe scurt cum şi cînd ai devenit creştin! Dacă nu L-ai primit
încă în viaţa ta pe Domnul Isus, notează pe scurt ce te reţine de la aceasta!
11

Lecţia 2
Privire generală asupra învăţăturii
despre Cristos
El a umblat printre oameni şi viaţa Lui a fost cea mai însemnată din cele trăite
vreodată pe pămînt. Caracterul Său drept, în orice privinţă nepătat, a fost preţuit
chiar şi de duşmanii Săi. Viaţa Lui a fost unică. Nici un om imperfect n-ar fi putut
să-L inventeze. Nici un sceptic nu-L poate explica logic. în istorie încă nu s-a scris
despre nimeni atît de mult ca despre El. Totuşi, El nu a scris pe pămînt nimic care
să se fi consemnat. El a avut o influenţă asupra istoriei mai mare ca oricine. A făcut
ca ea să fie împărţită în două perioade: înainte de Cristos şi după Cristos. Cu toate
acestea, nu S-a angajat în politică şi nu a comandat nici o armată pămîntească. El a
devenit cea mai discutată, mai contestată Persoană din istorie, dispreţuit, maltratat
brutal şi omorît în mod barbar. Şi totuşi El a predicat non-violenta şi a interzis re-
vanşa, răzbunarea, sabia. El a spus: „împărăţia Mea nu este din lumea aceasta". In-
fluenţa Lui a stat în desăvîrşirea Sa morală. Tot ce era, este şi a făcut El, a început
înainte de timp, se întinde prin viaţa pămîntească şi continuă pînă în eternitate.
1.	NUMELE LUI. El a fost numit Isus, „pentru că El va mîntui [salva] pe poporul
Lui de păcatele Sale" (Matei 1:21). Cuvîntul Isus înseamnă „Dumnezeu (Iahve)
salvează". El a fost Salvatorul divin (Tit 2:13; Isaia 43:11). Acest Salvator era Cris-
tos, Domnul (Luca 2:11). în calitate de Cristos sau Mesia, Unsul, a fost Răscumpă-
rătorul promis (loan 4:25-26). Adesea S-a considerat pe Sine însuşi ca Fiu al omu-
lui (Luca 19:10), ceea ce exprimă umanitatea Lui. El era însă şi Fiul lui Dumnezeu,
fapt înţeles de duşmanii Lui ca fiind declaraţia divinităţii Lui (loan 10:33-36). El era
Cuvîntul lui Dumnezeu (loan 1:1,14), Mielul lui Dumnezeu (loan 1:29), Alfa şi
Omega, Cel dintîi şi Cel de pe urmă, începutul şi Sfirşitul (Apocalipsa 22:13). Şi în
cele din urmă va fî Regele regilor şi Domnul domnilor (Apocalipsa 19:16).
2.	FIINŢA SA ETERNĂ. El nu a fost o creatură, ci Creatorul tuturor lucrurilor
(loan 13:10; Coloseni 1:16-17; l.Corinteni 8:6; Evrei 1:2,10). Din eternitate a fost
cu Dumnezeu şi era Dumnezeu (loan 1:1-2). Expresia „Fiu născut" nu este folosită
de El în sensul de naştere. „Singurul Fiu" (loan 1:14,18; 3:16,18) înseamnă „unic",
cum ne este arătat în Isaac, care nu era singurul fiu al lui Avraam (Evrei 11:17). Ter-
menul „întîi-născut" descrie întîietatea Sa, aşa cum se vede din Coloseni 1:18 şi
Apocalipsa 1:5. Domnul a fost din eternitate (Mica 5:2; Isaia 9:6; Proverbe 8:22-
23). Ca „Eu sunt" a fost El înainte de toate lucrurile (loan 8:58; Exod 3:14). El a
avut parte de gloria Tatălui înainte de a fi lumea (loan 17:5).
3.	APARIŢIILE LUI ÎN VECHIUL TESTAMENT.. Domnul Isus nu a apărut
pentru prima oară în Noul Testament. El a revelat în cărţile lui Moise şi în profeţi
lucruri care îl priveau (Luca 24:27,44). A fost tema centrală şi împlinirea Sfintei
Scripturi. A împlinit sute de profeţii, dintre care despre locul Său de naştere (Mica
5:2), felul naşterii (Isaia 7:14) şi felul morţii Sale (Isaia 53). El a împlinit promisi-
unile că va veni un profet mai mare ca Moise (Deuteronom 18:18-19), un Preot care
să servească etern (1 .Sam.2:35) şi un Rege mai mare ca David, al cărui tron durează
12

pînă în eternitate (2.Samuel 7:12-13). El a împlinit şi promisiunile înfăţişate în chip
simbolic în diferitele sacrificii şi sărbători, ca de exemplu Pastele (l.Corinteni 5:7).
Este clar că în Vechiul Testament avem apariţii vizibile ale lui Dumnezeu, de cele
mai multe ori ca înger sau mesager al Domnului. Ele sunt numite teofanii. Modurile
de acţiune şi faptele acestui înger al Domnului sunt fără echivoc cele ale lui Dum-
nezeu şi nu ale unei fiinţe create. Exemple sunt în Geneza 22:11-18; 32:1-30 (cf.
Osea 12:4-5); Exod 3:2-6 (cf. Marcu 12:26); Iosua 5:13-15; Judecători 6:11-12; 13:
18-22. Mai departe îl vedem pe Cristos în prototipuri. Un prototip este un simbol,
o ilustrare în Vechiul Testament a unui adevăr înfăţişat în Noul Testament, care se
referă cel mai adesea la Mesia. Şarpele de bronz din Numeri 21 îl simbolizează pe
Cristos pe cruce ca obiect al unei credinţe ce dă viaţă nouă (loan 3:14-16). Stînca
lovită în Exod 17:6 şi Numeri 20:8-12 îl simbolizează pe Salvatorul crucificat
(l.Corinteni 10:4). Melchisedec îl prefigurează pe Cristos ca Mare Preot (Geneza
14; Evrei 5-7).
4.	VENIREA LUI CA OM. „Şi Cuvînrul S-a făcut trup şi a locuit printre noi"
(loan 1:14). întruparea Lui ca Om înseamnă „Cel ce a fost arătat în trup" (1 .Timotei
3:16). Cînd singurul Dumnezeu a luat chip omenesc, natura divină şi cea omenească
au fost unite în chip minunat într-o singură Persoană. Atributele divine erau ascunse
de fapt, dar nu lepădate. Umanitatea Lui era completă, şi totuşi El a fost fără păcat
(Evrei 4:15). Această unitate este descrisă în Filipeni 2:6-11; Romani 1:3-4; 9c5 şi
Evrei 2:14. Declaraţiile Evangheliilor referitoare la punctele de greutate şi succe-
siunea diferitelor evenimente nu sunt totdeauna identice, deoarece abordează tema
în mod diferit. Domnul Isus este înfăţişat în Evanghelia după Matei ca Regele lui
Israel, în Marcu ca Servul perfect, în Luca ca Fiul Omului (umanitatea Lui este ac-
centuată în mod special), iar în loan ca Fiul lui Dumnezeu (divinitatea Lui este ac-
centuată în mod special). El a fost zămislit în mod miraculos prin Duhul Sfînt în pîn-
tecele unei fecioare (Isaia 7:14; Matei 1:21; Luca 1:34-35). Copilul a crescut nor-
mal (Luca 2:52). Ni s-a păstrat în Scriptură doar un singur eveniment din copilăria
Lui (Luca 2:42-51). Primii Săi 30 de ani i-a petrecut în Nazaret, în Israel, exceptînd
naşterea în Betleem şi scurta şedere în Egipt ca şi copil mic.
5.	INSTALAREA SA PUBLICĂ ÎN FUNCŢIE. Mesia trebuia să fie anunţat prin
cineva care să meargă înaintea Lui, ca să-1 pregătească calea din punct de vedere
spiritual (Isaia 40:1-5). loan Botezătorul a fost împlinirea acestei profeţii (Matei 3;
Marcu 1:1-11; Luca 3:2-18; loan 1:19-36). Misiunea lui a fost chemarea personală
a oamenilor la pocăinţă, fără de care nimeni nu poate fi salvat (Luca 13:3). Domnul
Isus Şi-a început lucrarea pe pămînt, acceptînd botezul lui loan, deşi profetul era de
părere că de fapt Salvatorul trebuia să fie Cd ce botează (Matei 3:14-16). Domnul
a făcut aceasta numai „ca să împlinească tot ce trebuie împlinit", căci El personal
nu avea nevoie de pocăinţă. La botezul Lui, Duhul Sfint în chip vizibil L-a uns pen-
tru lucrarea Lui, şi s-a auzit vocea Tatălui, care L-a glorificat pe Fiul Său. „Anii de
rămînere în umbră" au trecut. El a chemat doisprezece discipoli (ucenici) să-L
urmeze şi Şi-a început senzaţionala Sa lucrare care a durat cam trei ani.    .
6.	ISPITIREA ŞI TRANSFIGURAREA (SCHIMBAREA LA FAŢĂ). Domnul
Isus a predicat în Galileea, Iudeea şi dincolo de Iordan, dar nu a părăsit niciodată
Israelul. Din multe evenimente ale lucrării Sale trebuie mai ales luate în seamă două
13

dintre ele, cele care pun accentul pe gloria Persoanei Sale. Ei a fost expus în timpul
postului de 40 de zile din pustie ispitirii lui Satan (Matei 4:1-11; Luca 4:1-13). Cele
trei domenii ale ispitirii s-au referit la dorinţa fizică, mîndria spirituală şi ispitirea
lui Dumnezeu prin cutezanţă, semeţie şi chiar obrăznicie. împotrivirea Lui plină de
succes a fost dovada caracterului Său fără păcat. O arătare spectaculoasă a gloriei
Sale divine au vâzut-o cei trei apostoli pe muntele Transfigurării (Schimbării la
faţă) (Matei 17:1-8; Marcu 9:2-9; Luca 9:28-36). Ei au văzut acolo gloria Sa, care
era gloria lui Dumnezeu, strălucind ca o lumină mare. Faţa Lui strălucea ca soarele.
Şi din nou s-a auzit vocea Tatălui, spunînd că îşi găseşte plăcerea în Fiul Său iubit.
Atît ispitirea, cît şi transfigurarea au dezvăluit absoluta unicitate a lui Isus.
7.	MJNUNILE ŞI ÎNVĂŢĂTURA LUI. La fel ca Moise, Ilie (Elia) şi Elisei în
Vechiul Testament, şi Domnul a făcut minuni mari. El S-a referit Ia aceste minuni
ca bază pentru credinţă (loan 14:11). Chiar dacă şi minunile pot fi falsificate, ele
sunt văzute de obicei ca evenimente de dincolo de oricare din legile naturale cunos-
cute. Nicodim credea că minunile lui Isus dovedeau că El venea de la Dumnezeu
(loan 3:2). Minunile Lui au fost de diferite feluri. A vindecat într-o clipă o mulţime
de suferinţe, boli şi infirmităţi (paralitici, orbi, leproşi). Şi-a dovedit puterea asupra
naturii (umblarea Lui pe apă, potolirea furtunii). A creat materii (saturarea celor
5000 şi prefacerea apei în vin). A poruncit spiritelor rele să părăsească corpurile
victimelor lor. A înviat morţi (Lazăr, fiul văduvei din Nain şi fiica lui Iair). Minunile
Lui I-au arătat divinitatea şi au împlinit Scripturile. Ele au arătat compătimirea Lui
pentru cei în suferinţă. El nu a făcut minunile ca să atragă mulţimile sau să-i impre-
sioneze pe curioşi. Adesea a poruncit celor vindecaţi să nu mai spună la nimeni.
Metoda Lui didactică era caracterizată prin întrebuinţarea regulată a parabolelor.
Acestea sunt povestiri scurte despre oameni sau evenimente naturale ca să ilustreze
adevăruri spirituale. Renumita Sa Predică de pe munte nu-şi are egal (Matei 5-7).
Ea i-a uimit şi i-a mirat pe ascultători (Matei 7:28-29). Vorbirile Lui pline de pute-
re, mai ales cele dtn Evanghelia după loan, sunt mai presus de orice au spus oamenii
vreodată, mai ales, cele care conţin declaraţia „Eu sunt". El i-a chemat pe apostolii
Săi să-I păstreze cu fidelitate învăţăturile şi le-a dat să înţeleagă că ele vor provoca
dezbinări în casă şi în familie (Luca 12:51-53).
8.	ADVERSARII LUI. Tot ce este bine şi drept îşi găseşte expresia în Domnul
Isus. Dar răul se luptă împotriva binelui. Biblia ne arată că o fiinţă spirituală căzută,
numită „Satan" sau „Diavolul", a condus împotrivirea (Apocalipsa 12:9). Opoziţia
satanică a încercat să-L omoare pe copilul Isus, I s-a împotrivit pe tot parcursul lu-
crării Sale pe pămînt şi a pus în cele din urmă la cale complotul de a-L omorî (Luca
22:2-4). Satan s-a folosit adesea de alţii ca să se împotrivească cu răutate lui Cristos.
9.	MOARTEA, ÎNVIEREA ŞI ÎNĂLŢAREA LUI LA CER. Se relatează mai
mult despre suferinţele şi moartea lui Isus Cristos în cele patru Evanghelii decît în
toate celelalte pasaje din Biblie. Acesta este mesajul central. Fără moartea lui Cris-
tos n-ar exista nici iertare, nici salvare şi nici speranţă în viaţa eternă - care consti-
tuie mesajul propriu-zis al Evangheliei. Sacrificiul Lui a fost împlinirea profeţiilor
din Isaia 53, Psalmul 22 şi alte locuri din Scriptură. Domnul Isus le-a prezis adesea
discipolilor Lui, greoi la pricepere, moartea Sa (Matei 16:21; 17:9-12,22-23; 20:18-
19). Duşmanii Lui au auzit prezicerea îndrăzneaţă a învierii Sale şi din cauza aceas-
14

ta au pus o gardă romană la mormîntul Lui (Matei 27:63-66). Cristos i-a mustrat mai
.tîrziu pe discipolii Lui pentru că nu au crezut Scripturile şi Cuvîntul Său (Luca 24:
25-27). în vederea morţii Lui ce avea să vină şi a importanţei ei pentru salvare, a in-
stituit în ultima noapte de dinaintea crucificării Lui o masă de aducere aminte (Ma-
tei 26:26-28; Marcu 14:22-24; Luca 22:19-20). Trădarea lui Iuda a fost o împlinire
a Scripturii, chiar şi banii de mituire (Zaharia 11:12-13). Ultimele Sale rugăciuni şi
agonia din grădina Ghetsemane, complotul duşmanilor împotriva Sa, fuga discipo-
lilor Săi, batjocura şi dispreţul Sanhedrinului I-au umplut ultimele ore de viaţă.
Procuratorul roman n-a putut găsi nici o vină în El, dar a cedat presiunii poporu-
lui şi L-a condamnat să-Şi ducă crucea pe un deal numit Calvar sau Golgota. Amă-
nuntele suferinţei Lui şi ultimele Sale şapte cuvinte ne sunt descrise într-un mod
mişcător. Ultimul strigăt: „S-a isprăvit!" (loan 19:30) a fost punctul culminant şi
împlinirea lucrării Sale de salvare. într-un chip tainic a fost folosită nelegiuirea oa-
menilor în planul etern al lui Dumnezeu ca să-i salveze pe aceia care ar crede în El,
deşi a fost omorît prin oameni. într-un mod de neînţeles a fost suferinţa Lui suplini-
toare; în locul nostru, El a împlinit Scriptura ca cel lovit de Dumnezeu (Isaia 53:4).
A murit între doi tîlhari şi a fost îngropat în mormîntul unui om bogat; şi aceasta a
fost împlinirea unei profeţii (Isaia 53:9). Garda romană şi mormîntul sigilat cu pia-
tra cea mare nu I-au putut împiedica învierea în a treia zi, exact cum prezisese (Ma-
tei 28; Marcu 16; Luca 24; loan 20). El a apărut cîtorva sute de discipoli într-o pe-
rioadă de 40 de zile, înainte de a fi luat la cer dinaintea ochilor lor (1 .Corinteni 15:6;
Fapte 1:3-9). Mîinile străpunse pe care le-a arătat „îndoielnicului Toma" nu mai
lăsau nici o îndoială că Cristos înviase cu adevărat (loan 20:25-28).
10. A DOUA SA VENIRE ŞI VIITOAREA SA DOMNIE. Cuvintele care ur-
mează sunt legate de promisiunea privitoare la înălţarea Lui la cer şi revenirea Sa:
„Şi după ce Mă voi duce... Mă voi întoarce" (loan 14:3). Domnul a vorbit adesea
despre aceasta. Discipolii Lui L-au întrebat: „Care va fi semnul venirii Tale?" (Ma-
tei 24:3). Promisiunile Vechiului Testament privitoare la venirea lui Mesia se împart
în două grupe: (1) cele după care El urma să sufere şi să fie tăgăduit, şi (2) acelea
după care urma să domnească. Aceste două evenimente par adesea să se conto-
pească într-unui singur (Isaia 61:1-2; Luca 4:8-21). Aceasta i-a pus adesea în uimire
pe profeţi (1.Petru 1:10-12). Acum totul este mult mai clar. Prima Sa venire a
împlinit literal toate Scripturile referitoare la suferinţele lui Mesia. A doua Sa venire
va fi de asemenea o împlinire literală a Scripturilor care au ca obiect domnia Sa de
pace şi dreptate pe pămînt (Isaia 11:6-9; 65:18-25). Evenimentele celei de a doua
veniri a Sale se vor înşirui după cum urmează:
1.	Credincioşii vii şi morţi în Cristos vor fi ridicaţi deodată la cer, întîmpinîn-
du-L pe Domnul „în văzduh". Aceasta este numită în general „răpire" (l.Tesaloni-
ceni 4:16-17).
2.	Pe pămînt începe perioada „marii strîmtorării (tribulaţii)" (Apocalipsa 7:14).
3.	După Marea Strîmtorare, Cristos va reveni cu credincioşii pentru glorie şi jude-
cată (Apocalipsa 19:11-16).
4.	După acest eveniment urmează Regatul de 1.000 de ani, cînd Cristos va domni
pe pămînt (Apocalipsa 20:4-6).
„împărăţia [Regatul] lui Dumnezeu" sau „împărăţia lui Cristos" a dat tot mereu
15*

credincioşilor de gîndit. împărăţia Lui întruchipează domnia peste poporul Său. Ea
conţine un aspect de prezent, după care credincioşii sunt deja de acum în împărăţia
Sa (Coloseni 1:3). împărăţia era prezentă în Persoana lui Isus Cristos, cînd a trăit pe
pămînt (Luca 17:20-21; 11:20; Matei 12:28). Dar ea conţine şi un aspect viitor, după
care noi aşteptăm viitoarea Sa împărăţie vizibilă (Fapte 1:6; Apocalipsa 11:15). Va
fi un cer nou şi un pămînt nou (Apocalipsa 21:1; Isaia 65:17). Căci pămîntul va fi
plin de cunoştinţa Domnului, întocmai cum e fundul mării de apele care îl acoperă
(Habacuc 2:14). Fiecare genunchi se va pleca atunci înaintea Lui (Filipeni 2:10-11).
în prezent, El este punctul central al închinării cereşti (Apocalipsa 5:8-14). într-o zi
va avea loc judecata finală. Toată judecata a dat-o Dumnezeu Fiului (loan 5:22). La
Marele Tron Alb. Iii îi va judeca pe cei pierduţi din cauza păcatelor lor (Apocalipsa
20:11-15). La Scaunul de Judecată al lui Cristos, El îi va judeca pe cei credincioşi
după viaţa şi lucrarea lor (2.Corinteni 5:10; l.Corinteni 3:11-15).
Concluzie
Scepticii pun adesea la îndoială temeliile adevărului care au fost arătate aici. Ei
spun că nu L-am putea dovedi cu certitudine din punct de vedere istoric pe Cristos,
deşi istoricul evreu Josephus şi istoricii romani ca Tacitus, Suetonius şi Plinius în-
tr-o perioadă de 100 de ani după viaţa Lui de pe pămînt au relatat despre El. Auten-
ticitatea documentelor Noului Testament ca şi copii nefalsificate, literale ale origi-
nalului au fost puse la îndoială, deşi nici o însemnare din antichitate nu se referă nici
pe departe la neverosimilitatea lor. Există mii de manuscrise, ca să nu mai vorbim
de fragmente, unele dintre ele scrise doar la cîţiva ani după original (de exemplu
părţi din Evanghelia după loan, care se află astăzi în biblioteca din Manchester, An-
glia). Dimpotrivă, există un interval de timp de o mie de ani între originale şi cele
mai vechi copii ale tuturor istoricilor greci şi romani care se află în posesia noastră.
Există în plus doar o mînă de asemenea copii vechi ale acestor foarte acceptate lu-
crări istorice şi literare; totuşi, nici una nu este pusă serios la îndoială. Nici o lucrare
nu a fost vreodată aşa de critic, de intensiv şi de îndelung verificată ca Noul Testa-
ment şi nici o lucrare nu a fost aşa de confirmată în autenticitatea ei în aşa de multe
amănunte prin cercetări istorice şi prin arheologie.
Dar cel mai important motiv al nostru pentru a ne încrede în el se află ancorat în
Cuvîntul lui Dumnezeu însuşi. Cuvîntul scris este adeverit şi autentificat prin multe
profeţii împlinite. Cuvîntul viu, Domnul nostru Isus Cristos, ne îndeamnă să credem
în unicitatea şi gloria persoanei Sale. Unde să mergem altundeva dacă nu la El (loan
6:67-68)? El este inima credinţei creştine adevărate.
întrebări la lecţia 2
Privire generală asupra învăţăturii despre Cristos.
1. Cum exprimă Numele/titlul lui Isus Cristos în următoarele versete poziţia, ca-
racterul şi lucrarea Sa?
Matei 1:21 loan 1:29
Luca 2:11 loan 10:36
Luca 19:10 Apocalipsa 19:16
16

loan 1:1,14 Apocalipsa 22:13
Care este Numele/titlul pe care îl preferi şi de ce?
2.	Redă cu propriile tale cuvinte Coloseni 1:16-17.
De cînd există Isus Cristos (loan 1:3,10; Isaia 9:6; Mica 5:2)?
Dacă ţi-ar spune cineva că Isus a fost prima creatură a Tatălui Său, ce i-ai răspun-
de?
3.	Citeşte Evrei 1. Explică în ce fel arată următoarele versete că Isus este Dum-
nezeu:
Versete 2,3,10.
Verset 6 (compară cu Luca 4:8).
Verset 8.
Versete 11-12.
4.	Ce caracteristici ale divinităţii lui Isus sunt descrise în următoarele versete?
Matei 28:18,20; loan 5:22,27; Marcu 2:5-7; loan 6:64; loan 1:1; 17:5; Evrei 13:8
5.	Ce funcţii au fost prezise pentru Cristos?
Deuteronom 18:18-19; l.Samuel2:35; 2.Samuel 7:12-13
6.	întrucît Isus a fost şi Om, în care însuşiri te-ai aştepta să vezi că El a fost ca
tine? Matei 4:2; Luca 2:52; Marcu 4:38; loan 4:6
7.	Prin ce S-a deosebit Isus Cristos de ceilalţi oameni?
Matei 1:23; loan 7:46; Luca 7:22; loan 8:46*
8.	Care a fost scopul venirii lui Isus Cristos pe pămînt şi în ce mod a împlinit El
Scripturile prin venirea Sa? Marcu 10:45b Isaia 53
Cînd a fost plănuită moartea lui Cristos (1.Petru 1:19-20)?.
Cine a fost în definitiv răspunzător de moartea Lui (Fapte 2:23)?
9.	Care ar fi fost urmările, dacă Cristos nu ar fi înviat dintre cei morţi (1 .Corinteni
15:14-19)? Descrie pe scurt importanţa morţii şi învierii lui Cristos pentru propria
ta^alvare.	"
10.	Ce speranţă i s-a dat creştinului în loan 14:3, 1 .Tesaloniceni 4:16-17 şi în
Apocalipsa 10:6-9?
Ce poziţie va lua Cristos faţă de aceia care L-au respins (loan 5:22-23;
Apocalipsa 20:11-15)?
17

Lecţia 3
Cristos ca Domn
Cine este Isus Cristos pentru tine? £1 a pus întrebarea: „Cine zic oamenii că sunt
Eu?" (Matei 16:13; 22:41-42; Marcu 12:35-37). Apoi a pus întrebarea în mod per-
sonal: „Cine ziceţi voi că sunt Eu?"
El este Domnul. De sute de ori I-au spus aşa discipolii în Scriptură. Ei nu I s-au
adresat niciodată cu Numele de Isus. Ar fi fost de neconceput. Ei L-au numit învăţă-
torul, nu numai în sensul de Unul care-i învaţă {Rabbi, Didaskalos), ci şi în acela de
şef, de superior (epistates, despotes). A durat mult pînă au înţeles că El era Dumne-
zeu, deşi făcuse declaraţii clare despre aceasta (loan 14:8-11; loan 8:24,58) sau i-a
trimis spre versete biblice ca Psalm 110:1 (Matei 22:41-45). El le-a făcut cunoscut
că era Domn peste soarta eternă a oricărui om (Matei 7:21-22). Cu toată priceperea
lor mărginită, au recunoscut că Isus Cristos este Domnul şi L-au urmat, deşi alţii
s-au întors de la El (loan 6:66-67).
Cuvîntul „Domn" are trei înţelesuri: poziţie, drept de posesiune şi stăpînire. Pro-
fetul L-a văzut „pe Domnul şezînd pe un scaun de domnie foarte înalt" (Isaia 6:1).
Acest verset e aplicat în Noul Testament lui Cristos (loan 12:41). Aceasta este po-
ziţia Lui, ca Cel ce stă pe tron. Pavel scrie: „Al Domnului este pămîntul şi tot ce
cuprinde el" (1 .Corinteni 10:26). Acesta este dreptul Său de posesiune peste tot ceea
ce se află pe această planetă. Petru a răspuns la porunca Domnului de a ieşi încă o
dată pe mare cu cuvintele: „învăţătorule, toată noaptea rfe-am trudit şi nu am prins
nimic; dar, la cuvîntul Tău, voi arunca mrejile!" (Luca 5:5). Aceasta este stăpînirea,
autoritatea Lui.
Poziţia Lui ca Domn
1.	ANUNŢAT. „Isus Cristos, care este Domnul tuturor" (Fapte 10:36), a spus Pe-
tru centurionului roman, care îl întrebase de calea către Dumnezeu. Acest Isus, care
fusese crucificat, era mai mult ca un Salvator uns. El este „Dumnezeu şi Cristos"
(Fapte 2:36). E Creatorul tuturor lucrurilor (loan 1:3; Coloseni 1:16). îi sunt supuşi
îngerii, stăpînirile şi puterile (1.Petru 3:22). El domneşte „mai presus de orice dom-
nie, de orice stăpînire, de orice putere, de orice dregătorie şi de orice nume care se
poate numi" (Efeseni 1:21). El este gloriosul Domn al domnilor şi Rege al regilor"
(Apocalipsa 17:14; 19:16). Toţi vor cădea în faţa tronului lui Dumnezeu şi I se vor
închina (Apocalipsa 4:10-11; 5:12-14).
2.	RESPINS, lepădat, tăgăduit. Este remarcabil faptul că atotputernicul Creator a
permis de fapt o revoltă. Aceasta rămîne una dintre tainele hotărîrilor lui Dumnezeu.
Revolta a început în lumea nevăzută, cînd Satan a poftit să fie egal cu Dumnezeu
(Isaia 14:12-14; Ezechiel 28:13-17). Ea s-a întins şi în lumea îngerilor (2.Petru 2:4)
şi a ajuns în cele din urmă pe pămînt la oameni (Geneza 3; Romani 5:12). Lucrul
acesta L-a dus pe Dumnezeu la mărturisirea tristă: „Am hrănit şi am crescut nişte
copii, dar ei s-au răsculat împotriva Mea" (Isaia 1:2). Nemulţumirea faţă de condu-
cătorii hotârîţi de Dumnezeu a fost văzută de El ca o lepădare a Celui care îi dăduse
(1.Samuel 8:7). Cînd Dumnezeu L-a trimis pe Fiul Său, Şi El a fost respins la fel
18

(Isaia 53:3). Domnul vieţii a fost omorît (Fapte 3:15).
3. RECUNOSCUT. Gloria lui Dumnezeu şi realizarea în .final a planurilor Sale
depinde tot atît de puţin de supunerea şi ascultarea omului de Dymnezeu cît depinde
existenţa unui atom de credinţă a noastră în existenţa Lui. Partea care îl neagă şi îl
respinge este mult prea mică în universul nemărginit. Vîntul şi valurile au ascultat
de El pe pămînt (Matei 8:27). Demonii au fost supuşi Cuvîntului Său (Marcu 1:27).
Legiuni de îngeri au stat gata să asculte de poruncile Lui (Matei 26:53). Milioane de
oameni au fost de bunăvoie gata să se supună autorităţii Lui ca răspuns la sacrifi-
ciul Lui de iubire de pe cruce. Duşmanii Lui vor trebui să-L laude (Psalm 76:11).
Cetele din iad se vor uni într-o zi cu cei ce sunt în cer ca să-şi plece genunchii înain-
tea lui Cristos şi vor trebui să recunoască că El este Domnul (Filipeni 2:10-11).
Domnul Isus a spus: „Voi mă numiţi învăţătorul şi Domnul, şi bine ziceţi, că sunt"
(loan 13:13).
Dreptul Lui de posesiune ca Domn
1.	DESCRIS. Totul îi aparţine lui Dumnezeu (Psalm 50:10-12) de drept prin cre-
aţie. Domnul S-a plîns că chiar şi boul şi măgarul îşi cunosc stăpînul, dar poporul
Lui nu ştia cui îi aparţinea (Isaia 1:3). Ca lutul în mîna olarului, aşa trebuiau şi ei să
fie în mîna Lui (Ieremia 18:6). Oamenii îi aparţin lui Dumnezeu prin salvarea cu sîn-
gele scump al lui Isus Cristos (1.Petru 1:18). Cristos a murit pentru păcatele întregii
lumi (l.Ioan 2:2). El i-a cumpărat şi pe profeţii şi învăţătorii falşi care s-au lepădat
de El (2.Petru 2:1), dar n-a ajuns să-i şi răscumpere.
2.	RECUNOSCUT. Cineva poate deveni copil al lui Dumnezeu prin hotărîre pro-
prie, cînd îl primeşte pe Isus Cristos ca Domn şi Salvator (loan 1:12). După aceea,
credinciosul nu-şi mai aparţine lui însuşi, căci a fost răscumpărat cu un preţ (l.Co-
rinteni 6:19-20). El a recunoscut că nu este în stare să fie propriul său stăpîn, după
cum nu este în stare să se salveze singur. îl recunoaşte pe Isus ca Domn al lui, aşa
cum a făcut Toma (loan 20:28). Nu există nici o bază biblică pentru un gînd ca:
„L-am primit pe Isus Cristos ca pe Salvatorul meu, dar nu şi ca pe Domnul meu".
Expresia „Domnul Isus Cristos" sau „Isus Cristos, Domnul nostru" e mult prea des
folosită în sensul de „Isus, Salvatorul nostru". A-L primi, a-L accepta pe Isus în-
seamnă a-L accepta ca Domn. Poate că cineva nu înţelege imediat sensul deplin al
domniei lui Isus Cristos cînd este salvat; din nefericire, poate să eşueze adesea în a
face voia Stăpînului; poate să se împiedice şi să cadă; dar adevăratul credincios, cînd
vine la El, Salvatorul, nu-I va nega conştient domnia sau nu va despărţi faptul că es-
te salvat de El de domnia pe care vrea El s-o aibă în viaţa lui.
3.	DOVEDIT. învăţătorul i-a întrebat pe oameni: „De ce-Mi ziceţi: ,Doamne,
Doamne!' şi nu faceţi ce vă spun Eu?" (Luca 6:46). Aceasta nu este corect în ochii
Lui. Strigătul „Doamne, Doamne!" şi dovada că am făcut lucrări mari nu ne dau in-
trare în cer dacă refozăm să facem voia lui Dumnezeu. El va răspunde: „Niciodată
nu v-am cunoscut" (Matei 7:21-23; Luca 13:25-27). Dacă cineva zice că e credin-
cios, dar refuză să-L asculte pe Dumnezeu, este considerat mincinos (l.Ioan 2:3-4).
Copilul lui Dumnezeu îl recunoaşte pe Isus Cristos ca Domn şi dovedeşte prin viaţa
lui că mărturisirea este adevărată.
19

: Stăpînirea Sa ca Domn
Ce trebuie să facem? Mulţi L-au primit pe Isus ca Domn, dar numai cu buzele.
. Alţii se numesc creştini chiar fără această mărturisire cu buzele. Totdeauna a exis-
tat împotrivire contra domniei Lui (Luca 19:14,27). Societatea a dezvoltat concepţia
unui om autonom, de sine stătător, independent de conducere străină. Această învă-
ţătură a cîştigat deja multă influenţă. Omului i se spune: „Tu eşti important, şi con-
tează numai ce gîndeşti şi simţi tu. Important este numai să ai o părere bună despre
tine însuţi". Noţiuni ca autorealizarea, descoperire de sine, egoism, autoperfecţiona-
re, mulţumire de sine sunt aduse frumos ambalate printre oameni.
Sfînta Scriptură ne spune că noi suntem chemaţi la voia lui Dumnezeu şi nu la
voia noastră proprie; la domnia lui Dumnezeu, nu la domnia eului, la descoperirea
lui Dumnezeu, nu la descoperirea de sine, la iubirea de Dumnezeu, nu la egoism, la
Dumnezeu ca punct central, nu la Eu ca punct central. Temelia Bibliei nu este „mai
întîi eu" ci „mai întîi Dumnezeu, apoi aproapele şi la urmă eu". Mulţi oameni din
zilele de astăzi sunt ca Narcis din mitologia greacă. El s-a îndrăgostit de propriul său
chip reflectat de^pă şi a pierit, pentru că iubirea lui sine nu putea găsi nici o împli-
nire. Falimentul moral este rezultatul moral al celor care se iubesc mai mult pe ei
înşişi (2.Timotei 3:2). în zilele noastre se aduce mai multă cinste creaturii decît Cre-
atorului (Romani 1:25).
Necesitatea de a-L primi pe Isus Cristos ca Domn trebuie să fie transpusă în prac-
tica vieţii noastre. Ca să facem progrese în viaţa creştină, trebuie să înţelegem că nu
ne mai aparţinem nouă înşine. Cei din Macedonia „s-au dat mai întîi pe ei înşişi
Domnului" (2.Corinteni 8:5). După ce ne-am considerat morţi faţă de păcat (Ro-
mani 6:11), trebuie să ne punem la dispoziţia lui Dumnezeu (Romani 6:13). Trebuie
să-I aducem corpul nostru ca un sacrificiu viu (Romani 12:1-2), ca să experimentăm
schimbarea fundamentală pe care o află cei care sunt conduşi de Dumnezeu. Cunoş-
tinţa despre domnia Lui ar trebui să ne aducă la atitudinea spirituală: „ca El în toate
lucrurile să aibă întîietatea" (Coloseni 1:18). Trebuie să spunem cu cuvintele din ru-
găciunea domnească: „Facă-se voia Ta" (Matei 6:10).
Iată domenii în care domnia Sa trebuie să devină realitate:
1.	PRIORITĂŢI. „Căutaţi mai întîi împărăţia lui Dumnezeu şi neprihănirea
[dreptitudinea - conformarea cu standardul divin] Lui" (Matei 6:33). Cristos nu va
sta nicăieri pe locul al doilea şi să lucreze totuşi eficient în viaţa noastră.
2.	CORP. Noi suntem răscumpăraţi cu un preţ, şi această răscumpărare include şi
corpul în care trăim (l.Corinteni 6:19-20). El este Templul Lui.
3.	POSESIUNI. El este Domn peste tot ceea ce ne-a dat (1.Cronici 29:14). Noi
suntem administratorii sau ispravnicii (l.Corinteni 4:2). Posesiunile, talentele şi
timpul îi aparţin şi ne sunt date doar în împrumut.
4.	RELAŢIILE ÎNTRE OAMENI. El ne porunceşte să ne iubim unii pe alţii cum
ne-a iubit El (loan 15:12). Această iubire este caracteristica unui discipol al lui Isus
(loan 13:35). Ea se sacrifică pe sine, nu e sentimentală. Trebuie să ne îngrijim unii
de alţii cum a făcut El. Noi ştim că El era despărţit de păcătoşi din punct de vedere
moral (Evrei 7:26), totuşi a mîncat cu ei (Luca 15:2). Amîndouă, iubirea şi sfinţe-
nia, trebuie să ne definească legăturile cu ceilalţi. Duhul Sfînt interzice „prietenia cu
lumea" (Iacov 4:4) sau cu ceea ce o reprezintă (l.Ioan 2:15-16). De asemenea, tre-
20

buie să avem ordine în legăturile noastre familiale (Efeseni 5:22-25; 6:1-2).
5.	CHESTIUNI DE SERVICIU, FAMILIE ŞI ŞCOALĂ. Fie că poruncim şi dăm
altora de lucru, fie că suntem dintre cei ce execută, ni se cere să fim cinstiţi şi drepţi
(Efeseni 6:5,9; Iacov 5:4). Tot ce facem să facem din toată inima, ca pentru Domnul
(Coloseni 3:23).
6.	VORBIREA ŞI GÎNDIREA. El ar trebui să fie Domn şi peste limba şi mintea
noastră. El vrea să vorbească prin noi, dacă îl lăsăm (Matei 10:20). Trebuie să fim
grabnici la ascultare, dar înceţi la vorbire (Iacov 1:19). Nu ar trebui să vorbim nimic
rău despre alţii (Iacov 4:11). El ne cunoaşte gîndurile şi vede murdăria din ele (Ma-
tei 5:19-20).
7.	SPERANŢE ŞI PLANURI. Ce va rezista cercetării şi judecăţii Sale în vederea
eternităţii (l.Corinteni 3:11-15)? Noi trebuie „să umblăm după lucrurile de sus, un-
de Cristos sade la dreapta lui Dumnezeu" (Coloseni 3:1). Ce lucruri pămînteşti au
valoare eternă? Următoarea listă ne poate ajuta să ne îndreptăm atenţia spre acele
domenii unde trebuie să creştem:

-	începe fiecare zi cu o nouă predare a vieţii mele în mîna Lui?
-	îmi pun toate interesele mele pe locul doi după interesele Lui?
-	îl întreb mai întîi pe El înaintea fiecărei hotărîri pe care trebuie s-o iau? - Merge
fiecare dintre îndatoririle mele conform cu îndatorirea faţă de El?
-	Are fiecare din legăturile mele aprobarea Lui?
-	Poate fi El prezent cu bucurie la fiecare din acţiunile şi faptele mele?
-	Este El domnitor în toate domeniile vieţii mele?
Concluzie
Nu poate exista o creştere adevărată într-un credincios pînă nu-1 coboară de pe
tron pe Eul lui care îşi dă importanţă şi nu-L lasă pe tron pe Cristos. Rădăcina bolii
de care suferă mulţi credincioşi şi biserici este incompleta predare lui Dumnezeu.
Domnul spune: „Fiule, dă-mi inima ta" (Proverbe 23:26). Lucrul acesta este decisiv
în viaţa noastră. Aici trebuie Cristos să conducă, să stăpînească ca Domn. Ea este
poziţia cheie de creştere ca un creştin, neapărat necesară pentru o viaţă în plinătatea
lui Dumnezeu.
Cu multă vreme în urmă, cel mai mare duşman al omului a afirmat că Dumnezeu,
punîndu-Şi voinţa Sa înaintea celei a noastre, ne reţine pe nedrept ce este mai bun
(Geneza 3:5). Generaţii la rînd au plătit un preţ groaznic pentru că un om a crezut
în defăimarea Aceluia care ne iubeşte cu o iubire eternă. Viitorul nostru depinde de
credinţa că supunerea sub voia lui Dumnezeu, sub domnia lui Cristos, sub conduce-
rea Celui etern este esenţială pentru binele nostru etern.
21

întrebări la lecţia 3
Cristos ca Domn
1.	Ce înveţi despre poziţia lui Isus Cristos din următoarele versete (Efeseni 1:20-
21; Coloseni 1:18; 1.Petru 3:22; Apocalipsa 4:10-11; 12:13)?
2.	Scrie persoane sau lucruri care au recunoscut sau vor recunoaşte domnia lui
Cristos: Matei 8:27; Romani 14:9; Matei 26:53; Filipeni 2:10-11; Marcu 1:27
3.	Cum a fost primit Domnul cînd a venit pe pămînt (loan 1:10-12)? Care a fost
obiecţia de bază a cetăţenilor din Luca 19:14,27 şi cum se aplică aceasta la cei ca-
re-L resping astăzi pe Cristos?
4.	Care este înţelesul mărturisirii lui Toma din loan 20:28? Ce trebuie să recu-
noască un om ca să fie salvat (Romani 10:9-10)?
După părerea ta, este suficient pentru salvare să-L primeşti pe Isus ca Salvator şi
totuşi să-L respingi ca Domn? Explică de ce.
5.	Există posibilitatea să spui că Isus este Domn şi totuşi să nu fii salvat (Matei
7:21-23; Luca 6:46; 13:25-27; l.Ioan 2:3-4)? De ce?
6.	Redă cu propriile tale cuvinte Romani 12:1-2.
Ce acţiuni sunt cerute în acest pasaj pentru înfăptuirea domniei lui Cristos în
viaţa noastră practică?
7.	Schiţează în partea stîngă chipul unui om care trăieşte domnia lui Cristos, iar
în dreapta chipul aceluia care nu-L recunoaşte în mod consecvent pe Cristos ca
Domn în viaţa lui.
Mod general de viaţă
Coloseni 2:6	Efeseni 2:1-2
Sexualitate
l.Corinteni 6:18-20	l.Corinteni 6:9-10
Vorbire
Coloseni 4:6	Coloseni 3:8-9
Comportare la locul de muncă
Coloseni 3:23-24	Coloseni 3:22
Relaţii familiale
Coloseni 3:18-21	Coloseni 3:18-21
8.	Cum ai răspunde cuiva care afirmă despre sine că este creştin, dar a cărui viaţă
nu arată vreo dovadă de supunere practică faţă de domnia lui Cristos?
9.	Apocalipsa 3:20 vorbeşte de faptul că Isus Cristos stă în faţa „uşii inimii" şi
bate. Care este primul pas ca Cristos să devină Domn în viaţa ta? Ce „cameră" din
„casa" ta trebuie să mai eliberezi, ca Isus să poată intra foarte concret? De ce? Ce
vrei să întreprinzi practic pentru aceasta?
10.	Explică cu propriile tale cuvinte ce înseamnă pentru tine domnia personală a
lui Cristos.
22

Lecţia 4
înmormîntat în botez
Există multe deosebiri în tradiţia şi practicarea bisericească a botezului. Chiar şi
creştini maturi sunt de păreri diferite. Totuşi, botezul rămîne o poruncă de bază a
Domnului Isus pentru toţi cei care-L urmează. „Botezaţi-i în numele Tatălui, al Fiu-
lui şi al Sfînrului Duh" (Matei 28:19). Credincioşii trebuie să fie botezaţi cînd sunt
salvaţi (Marcu 16:16). Primii creştini au fost astfel învăţaţi, şi ei au ascultat (Fapte
2:38,41; 8:12,36-39; 9:18; 10:47; 16:15,33; 18:8; 22:16). A fost primul lor pas al as-
cultării. Prin aceasta, noii convertiţi s-au expus adesea persecuţiei. Ei deveniseră
creştini şi erau gata să facă acest pas al identificării lor publice ca răspuns la porun-
ca Celui pe care L-au mărturisit ca Domnul şi Salvatorul lor.
Există alte botezuri?
Pasajele din Scriptură citate mai sus se referă la aşa-numitul botez al credinţei,
tema acestei lecţii. Trebuie să-1 deosebim de alte întrebuinţări ale cuvîntului „botez".
1.	CURĂŢIRE CEREMONIALĂ ÎN IUDAISM (Luca 11:38-39; Marcu 7:4;
Evrei 6:2; 9:10). în Vechiul Testament, preoţii erau curăţiţi în acest mod. Mai tîrziu
au fost curăţite astfel vase de mîncare şi băut; mîinile erau scufundate în apă înain-
tea meselor; prozeliţii, care trecuseră de la păgînism la iudaism, erau botezaţi ca să
fie curăţiţi.
2.	BOTEZUL LUI IOAN AL POCĂINŢEI (Marcu 1:2-4; Luca 3:3-4; loan 1:31;
Fapte 13:24). Aici, Israelul ca naţiune a fost chemat să se întoarcă la Dumnezeu. Ca
premergător, înaintaş al lui Mesia, loan trebuia să „pregătească calea Domnului".
Acest botez este diferit de botezul creştin (Fapte 19:3-5), deşi el cerea scufundarea
în apă (Matei 3:16; loan 3:23). Domnul Isus S-a lăsat botezat de loan nu pentru că
avea nevoie de pocăinţă, ci ca să „împlinească tot ceea ce trebuia împlinit" (Matei
3:14-15). Botezul lui Cristos prin loan a stat la începutul lucrării Sale publice.
3.	BOTEZUL SUFERINŢELOR LUI CRISTOS (Luca 12:50; Marcu 10:38-39;
Matei 20:22). Asupra Lui a căzut condamnarea lui Dumnezeu pentru păcatele noas-
tre (Isaia 53:4; 1.Petru 3:18). Cînd a murit pe cruce pentru păcatele noastre, peste El
au trecut toate talazurile şi valurile mîniei lui Dumnezeu (Psalm 42:8).
4.	BOTEZUL CU DUHUL (Matei 3:11; Marcu 1:8; Luca 3:16; loan 1:33; Fapte
1:5; 11:6). Acesta a fost profeţit de loan şi a avut loc în ziua Cincizecimii (Fapte 2).
Scopul lui era să-i facă pe credincioşi să fie parte a Templului lui Cristos (l.Corin-
teni 12:13). Altfel spus, ne uneşte cu El, suntem „în Cristos".
Nu vrem să încercăm a cerceta alte înţelesuri cu totul diferite ale cuvîntului „bo-
tez" în legătură cu focul (Matei 3:11-12; Luca 3:16-17), cu Moise (1 .Corinteni 10:2)
şi cu cei morţi (1.Corinteni 15:29), pentru că sunt străine de scopul pe care ni l-am
propus aici.
Cine ar trebui să fie botezat?
Nu există consemnat în Noul Testament ca să fi fost botezat cineva fără să mărtu-
risească cel puţin credinţa în Cristos. Botezul înainte de salvare este deja obişnuit de
23

secole în multe biserici, dar în Scriptură nu găsim o asemenea practică. în Biblie,
ordinea este: mai întîi credinţă, apoi botez. Vedem aceasta în porunca lui Cristos:
„Faceţi ucenici... şi boteza;i-i" (Matei 28:19); „... Cine va crede şi se va boteza"
(Marcu 16:16). La Cincizecime, Petru a explicat tuturor celor care voiau să fie sal-
vaţi: „Pocăiţi-vă, şi fiecare din voi să fie botezat în Numele lui Isus Cristos" (Fapte
2:37-38). Ministrul etiopian de finanţe şi-a mărturisit credinţa înainte ca Filip să-1
boteze (Fapte 8:36-37). Corintenii au crezut şi au fost botezaţi (Fapte 8:8). Noi sun-
tem salvaţi prin faptul că credem în Evanghelie (Efeseni 1:13; l.Corinteni 15:1-4),
din care botezul nu face parte (l.Corinteni 1:17). Mai întîi trebuie să vină conver-
tirea şi credinţa în Cristos (Fapte 20:21).
Ce este cu botezul copiilor?
Deşi botezul copiilor nu este niciodată amintit clar şi precis în Noul Testament,
multe confesiuni îl practică de secole. Temeiurile istorice ale acestora pentru botezul
copiilor sunt:
1)	Ca să salveze copilaşul de iad,
2)	Să înceapă procesul salvării, care mai tîrziu să fie pecetluit prin „confirmare",
sau
3)	Să-i facă conştienţi pe părinţii sau pe naşii copilului prin serviciul religios de
botez de importanţa unei educaţii creştine.
Gîndul că o suspendare a botezului ar condamna copilul la iad e o părere groaz-
nică despre Dumnezeu. Dar şi ideea despre botezul copiilor ca de început al proce-
sului de salvare, prin care copilul află har, este la fel de nesusţinută de Scriptură.
Oricît de frumos poate fi serviciul religios de botez, totuşi el este necunoscut în
Noul Testament. Cu toate acestea, s-a încercat să se aducă argumente din Biblie pen-
tru botezul copiilor mici.
1.	TEXTE DOVEDITOARE, CITATE ADESEORI. Marcu 10:13-16 şi Matei 19:
13-15 sunt puse deseori în legătură cu botezul copiilor. Mamele şi-au adus copilaşii
la Domnul Isus, şi El a spus: „Lăsaţi copilaşii să vină la Mine şi nu-i opriţi,'căci
împărăţia cerurilor este a acelor ca ei". Dar Domnul Isus nu i-a botezat pe copii, El
i-a binecuvîntat. Dacă botezul copiilor spre salvare ar fi fost o practică obişnuită la
discipoli şi la învăţătorul lor, n-ar fi încercat să-i izgonească. Cineva a exprimat ast-
fel lucrul acesta: „îl vedem aici pe Isus Domnul, dar nu şi apa". Matei 18:2-6 este
un alt loc deseori citat. Isus a spus: „Adevărat vă spun, că dacă nu vă veţi întoarce
la Dumnezeu şi nu vă veţi face ca nişte copilaşi, cu nici un chip nu veţi intra în
împărăţia lui Dumnezeu". Le-a dat lecţii intuitive pe un copilaş, pe care 1-a pus în
mijlocul lor. El însă voia să facă clară necesitatea umilinţei şi simplităţii, şi nu a
botezului. Alt pasaj este l.Corinteni 7:14. Copiii de credincioşi (fie unul dintre pă-
rinţi, fie amîndoi) sunt consideraţi aici ca „sfinţi". Cuvîntul înseamnă „despărţit, pus
deoparte" şi se referă la privilegiul de care se bucură un copil cu părinţi credincioşi.
Totuşi, acest privilegiu nu e cauzat de botez, nici nu cere botezul. Scriptura nu spune
despre nimeni că din cauza părinţilor creştini este „născut în Biserică". Salvarea vi-
ne prin naşterea din nou, nu prin naşterea naturală (loan 1:13; 3:5-7).
2.	MOTIVARE PRIN CIRCUMCIZIE. Copilaşii evrei erau tăiaţi împrejur (cir-
,cumcizie) la opt zile de la naştere (Luca 1:59), şi prin aceasta primiţi în poporul
24

evreu. De aceea se crede că şi creştinii au dreptul să-şi boteze copiii. Coloseni 2:11-
12 este citat în ceea ce priveşte circumcizia lui Cristos. Totuşi, aici e avută în vedere
moartea Sa, prin CLre El a dat la o parte păcatul. Din acest pasaj nu se poate deloc
deduce o justificare a botezului copiilor.
3. ARGUMENTUL CĂ FAMILII ÎNTREGI AU FOST BOTEZATE. Salvarea
Lidiei (Fapte 16:14-15), a gardianului sau şefului închisorii din Filipi (Fapte 16:30-
33), a lui Crispus (Fapte 18:18), a lui Ştefana (l.Corinteni 1:16; 16:15) sunt cazuri
cînd familii întregi au crezut şi au fost botezate. Acum, unii presupun că „trebuie să
fi existat şi copilaşi în aceste familii", sau cel puţin copii care erau prea mici ca să
creadă. De aici se presupune apoi că aceştia erau cuprinşi în botez, deşi în pasajele
respective nu există nici un fel de afirmaţii care să ducă într-acolo. De fapt, e cel
puţin la fel de raţional să presupunem că numai aceia care erau destul de mari ca să
înţeleagă şi să creadă mesajul lui Cristos erau botezaţi (ca în Fapte 16:34).
Ce înseamnă botezul credinţei?
Gîndindu-se la apă, cineva se referă de cele mai multe ori la curăţire, dar credin-
ciosul poate fi făcut curat numai prin sîngele lui Cristos. înţelesul simbolic al bote-
zului e de fapt moarte, înmormîntare şi înviere (Romani 6:3-5). Cristos a murit pen-
tru păcatele noastre şi a înviat pentru îndreptăţirea noastră. în salvare, Dumnezeu ne
trece toate acestea în contul nostru şi ne aşează „în Cristos". Noi am murit cu El şi
am fost înviaţi cu El în ochii lui Dumnezeu (Coloseni 3:1-3; Romani 6:6-11). Bote-
zul este apoi un semn sau o imagine a ceea ce avusese loc de fapt pentru credincios.
Apa botezului preînchipuie simbolic moartea, înmormîntarea şi învierea credincio-
sului. Astfel, credinciosul este identificat cu Cristos, care a murit, a fost înmormîn-
tat şi a înviat pentru el. El recunoaşte prin acest act că este una cu Cristos. Botezul
e considerat ca cererea cu mare dorinţă lui Dumnezeu pentru primirea unei conşti-
inţe curate (1.Petru 3:21). Credinciosul recunoaşte public: „Cristos a făcut pe cruce
tot ce era necesar pentru salvarea mea; eu am crezut lucrul acesta în inima mea. De
aceea, îl exprim public în acest mod, aşa cum a poruncit El. Eu mă identific cu El".
Această identificare trebuie să cuprindă hotărîrea de a duce o „viaţă botezată", o via-
ţă în care umblăm cu El.
Nu trebuie să discutăm în contradictoriu despre cuvinte care nu sunt folosite în
Scriptură în legătură cu botezul, dar care adesea sunt folosite de oameni, de ex. sa-
crament, ritual, ceremonie, iniţiere, pecetea harului, simbolul curăţirii, arvună.
Are botezul ceva de a face cu salvarea?
Foarte multe confesiuni susţin aşa-numita „naştere din nou prin botez", adică
faptul că botezul cu apă regenerează (produce naşterea din nou) şi aduce iertarea pă-
catelor. Ce pasaje din Scriptură sunt citate în sprijinul acestei învăţături?
1. IO AN 3:5. Se spune că expresia „născuţi din apă şi din Duh" indică faptul că
naşterea din nou e realizată prin botezul cu apă. Dar aici trebuie spus că înjprimul
rînd cuvîntul „botez" nu e deloc amintit. Apă nu înseamnă totdeauna botez. In loan
7:38-39 este folosită ca simbol al Duhului Sfînt. Conjuncţia între „apă" şi „Duh"
(greceşte: kai) nu este o conjuncţie obişnuită şi ar trebui poate mai bine să fie înlo-
cuită cu „anume", „adică". Atunci ar însemna: „... din apă, adică din Duh". loan
25

3:6-8 indică clar faptul că cineva trebuie să fie „născut din Duh". Apa însă ar putea
aici să fie şi un simbol pentru Cuvîntul lui Dumnezeu. loan 15:3 vorbeşte despre
curăţirea prin Cuvînt. în Efeseni 5:26 citim despre curăţirea „prin botezul cu apă
prin Cuvînt", iar 1 .Petru 1:23 spune că naşterea din nou se face prin „Cuvîntul lui
Dumnezeu care este viu şi care rămîne în veac". în al treilea rînd, apa este folosită
şi ca simbol pentru viaţa eternă, cînd Domnul vorbeşte în loan 4:14 despre „izvorul
apelor", „care ţîşneşte în viaţa veşnică". Alte două ilustraţii ale noii naşteri din loan
3 folosesc imaginea vîntului şi a şarpelui de bronz. Nici una dintre cele două nu are
ceva de a face cu botezul. Vîntul în suflarea lui este nevăzut nu poate fi apucat. Ni-
mic nu indică un serviciu religios de botez sau ceva asemănător.
2.	TIT 3:5. Acest verset vorbeşte despre „spălarea naşterii din nou", dar iarăşi, nu
citim nimic despre „botez" (alte traduceri spun „baia naşterii din nou"). Paralel cu
aceasta stă expresia „înnoirea Duhului Sfînt". în afară de aceasta, cuvîntul grecesc
pentru „spălare" nu este baptismos (ca în Evrei 6:2; 9:10), care e înrudit cu cuvîntul
pentru botez baptisma, ci loutron, cu înţelesul de „spălare, spălare în întregime, ba-
ie" (el apare doar în Tit 3:5 şi Efeseni 5:26).
3.	1.PETRU 3:21. Expresia „icoana aceasta închipuitoare vă mîntuieşte acum pe
voi, şi anume botezul" pare să sprijinească la prima vedere învăţătura despre salva-
rea prin botez. Următoarea propoziţie ia însă acestui gînd suportul, prin faptul că se
spune clar şi categoric că botezul nueo „curăţire de întinăciunile trupeşti", cum afir-
mă susţinătorii naşterii din nou prin botez, ci „cererea unui cuget bun către Dumne-
zeu" (trad, lui Cornilescu din 1931). Contextul acestui verset vorbeşte despre apele
judecăţii din zilele lui Noe^care au nimicit viaţa de pe pămînt, însă au purtat arca
salvării în siguranţă (v.20). în această imagine, Cristos este arca salvării. El a mers
în locul nostru prin apa morţii, şi noi trecem prin ea cu El. La El ca şi arca noastră
salvatoare se referă deci acest tablou al siguranţei şi salvării. Noi avem siguranţa şi
adăpostul în Cristos, nu în botezul cu apă.
4.	MARCU 16:16. Expresia „cine crede şi se botează va fi mîntuit" pare totuşi să
prezinte acum botezul ca o condiţie necesară pentru salvare. De fapt, ar trebui apoi
să nu luăm în considerare următoarea jumătate de verset: „... Dar cine nu crede, va
fi osîndit". Aici nu scrie: „... Dar cine nu se va boteza, va fi osîndit".
5.	FAPTE 22:16. Acest verset spune: „Primeşte botezul şi fii spălat de păcatele
tale", şi susţine aparent iertarea păcatelor prin botez. Dar dacă acesta ar fi adevărul,
s-ar nega astfel că iertarea păcatelor se face numai prin sîngele lui Isus (l.Ioan 1:7;
Evrei 9:22). Acest verset este o parte din relatarea lui Pavel despre convertirea sa.
Anania i-a cerut lui Pavel să se lase botezat, dar şi să cheme Numele Domnului (cf.
Romani 10:13). Apa botezului nu spală de păcate (Apocalipsa 1:5).
Biblia învaţă clar că salvarea noastră eternă nu se face prin apă, ceea ce se vede
limpede din următoarele exemple:
(1)	Tîlharul de pe cruce a fost salvat fără apă (Luca 23:43).
(2)	Pavel nu a botezat niciodată personal pe aceia pe care i-a condus la Domnul
- o neglijenţă de neiertat, dacă prin aceasta s-ar fi lucrat naşterea din nou (l.Corin-
teni 1:14-17).
(3)	Isus însuşi nu a botezat, deşi El era Salvatorul (loan 4:2).
(4)	Cei dintre neevrei au fost salvaţi şi au primit Duhul Sfînt înainte să fi fost
26

botezaţi (Fapte 10:44-48).
Pe de altă parte, ar trebui să ne fie foarte clar nu numai ceea ce pasajele din Biblie
care leagă botezul de „salvare" (Marcu 16:16; Fapte 2:40-41; l.Petru 3:21), de „spă-
larea de păcate" (Fapte 22:16) şi de „iertarea păcatelor" (Fapte 2:38) nu înseamnă,
ci şi care este adevăratul lor înţeles.
Soluţia stă după părerea noastră în faptul că Biblia, pe lîngă salvarea „pe verti-
cală" de condamnarea eternă pentru cer şi eternitate (în acest sens exclusiv e înţelea-
să de cele mai multe ori „salvarea" de către noi), cunoaşte foarte bine şi o „salvare"
în sens orizontal, temporar: Aşa de exemplu, salvare din mîna duşmanilor (1. Samuel
12:10; Luca 1:71-74), salvare din mîna egiptenilor (Exod 3:8; 14:13,30; Judecători
10:11-12; Iuda 5), salvare de moarte (fizică) (Iosua 2:13; Psalm 33:19; Proverbe
24:11), salvare de pericole (2.Timotei 3:11; 4:18), salvare din mare (Fapte 27:31,
34; 28:1,4), salvare de oamenii răi (2.Tesaloniceni 3:2), etc.
Salvarea „din acest neam ticălos" (Fapte 2:41), salvarea din Egipt prin marea Ro-
şie, salvarea din lumea cea veche prin apele botezului în cazul lui Noe (Evrei 11:7;
l.Petru 3:20-21) le-am putea considera în rezumat ca „salvarea din vechiul sistem
lumesc cu toate modurile lui de gîndire şi comportare împotriva lui Dumnezeu".
Salvarea se face totdeauna prin apă, care înseamnă în momentul respectiv iarăşi
moarte faţă de „vechiul sistem lumesc" (omenirea dinainte de potop, respectiv egip-
tenii). Tocmai acestea două devin în Noul Testament cele mai însemnate „acţiuni de
salvare prin apă" care se referă la botez: l.Corinteni 10:1-2 şi l.Petru 3:20-21).
Astfel deci, botezul nu este în chip absolut salvare în sensul salvării de păcatele
noastre şi salvarea eternă pentru cer (pe „verticală"), ci salvarea de lume ca de siste-
mul ei de gîndire şi de valori din prezent duşmănos faţă de Dumnezeu, stăpînit de
Satan („Egipt", lumea stricată dinainte de potop, „neamul acesta ticălos"), spre o
lume nouă, unde principiile şi normele lui Dumnezeu hotărăsc viaţa noastră (pe
„orizontală"). Această salvare „orizontală", temporară, de aici, a precedat şi precedă
însă totdeauna salvarea „verticală", eternă, de dincolo (în cazul lui Israel, aceasta era
sîngele mielului uns pe uşorii uşii; în cazul lui Noe, Cuvîntul lui Dumnezeu ne arată
că el era deja cu mult înainte de potop un om drept şi fără pată).
Despre pasaje luate individual:
Marcu 16:16. Şi aici, salvarea „verticală", lăuntrică („cine crede") o precedă,
cum s-a spus deja, pe cea „orizontală", exterioară („şi se botează"). Totuşi, amîndo-
uă alcătuiesc în mod clar o unitate. Credinţa salvează pentru cer. Dar, ca o urmare a
ei, aş vrea să fac această salvare vizibilă şi pe pămînt, prin aceea că vreau să-mi tră-
iesc restul vieţii pe pămînt după principii, reguli noi, cereşti.
Fapte 2:40-41. Cei care au primit în Ierusalim cuvîntul predicat de apostolul Pe-
tru au strigat cu şapte săptămîni mai înainte: „Crucifică-L! La moarte cu El! Nu
vrem să domnească peste noi!" Prin botez s-au distanţat în mod public de vechea lor
viaţă şi gîndire şi au trecut vizibil pentru toţi de la cei din partea „neamului ticălos"
în cea a Cristosului respins şi a urmaşilor Lui.
Fapte 22:16. Legătura dintre botez şi spălarea păcatelor arată că botezul este în
mod vădit imaginea, chipul exterior al iertării păcatelor. Cristos ne-a spălat prin sîn-
gele Său de păcatele noastre (1 Joan 1:7; Apocalipsa 1:5). Aceasta este salvarea pen-
tru cer. în botez ne condamnăm vechea noastră viaţă din lume. Aceasta este salvare
27

pentru oameni.
1.Petru 3:21. Noe a fost salvat prin apa potopului. El a trecut de la un pămînt
necurat la unul judecat şi curăţit prin apă. Simbolul acestui lucru e botezul. Botezul
ne salvează de această lume, de oamenii care au o conştiinţă rea şi murdară (în pri-
mul rînd pentru că nu vor să asculte de Dumnezeu şi de Cristosul Lui). Prin faptul
că ne botezăm, mărturisim că avem şi că am vrea să avem o conştiinţă bună, curată
înaintea lui Dumnezeu, adică faptul că am ascultat odată la convertirea noastră de
Dumnezeu şi vrem acum să ne petrecem restul vieţii noastre în ascultare permanen-
tă de Dumnezeu (vezi 1 .Petru 4:1-5).
Cum este cineva botezat?
1.	PROCEDEUL BOTEZULUI. Primii creştini au fost botezaţi prin scufundare
totală în apă. Turnarea şi stropirea cu apă par să fi început în secolul 2 şi să se fi
răspîndit mult pînă în secolul 13. Totuşi, practica botezului în Scriptură indică scu-
fundarea completă, cum vedem la loan (Matei 3:16; loan 3:23) şi Filip (Fapte 8:38-
39). Simbolistica botezului cere şi ea scufundarea. înmormîntarea cu Cristos (Colo-
seni 2:12; Romani 6:4) e simbolizată mai bine prin scufundare completă decît numai
prin stropirea cu cîteva picături. „O picătură este la fel de bună ca un ocean" se spu-
ne, dar o picătură nu e un simbol pentru înmormîntare. înţelesul cuvîntului „botez"
implică „scufundare sub apă". Dacă Duhul lui Dumnezeu ar fi avut în vedere stropi-
rea, ar fi întrebuinţat alt cuvînt (rhantizo). Deci practica, simbolistica şi înţelesul
cuvîntului „botez" indică spre scufundare.
2.	FORMULA DE BOTEZ. Formula sau declaraţia la botez este: „în Numele Ta-
tălui, al Fiului şi al Simţului Duh" (Matei 28:19). Cuvintele „în Numele lui Isus" sau
„în Numele Domnului" (sau formule asemănătoare) sunt folosite în Fapte 2:38; S: 16;
10:48. Ele par să reprezinte o formă prescurtată, mai ales ca să arate deosebirea de
botezul lui loan (Fapte 19:3-5).
3.	BOTEZĂTORUL. Botezătorul ar trebui să vină din rîndurile credincioşilor,
să-L reprezinte pe Domnul şi apoi biserica. Nu este dată vreo calitate necesară. Or-
dinarea de clerici ca o clasă de persoane diferită de aşa-zişii „laici" nu a fost practi-
cată în Noul Testament.
De ce este botezul aşa de important?
Poate ne întrebăm acum: Dacă botezul nu ne curăţă de păcat şi nu ne face mădu-
lare ale Bisericii, sau nu ne garantează salvarea, atunci de ce este aşa de important?
Reţine următoarele:
1.	BOTEZUL ESTE O PARTE INSEPARABILĂ A PORUNCII DE MISIUNE.
Ascultarea personală faţă de porunca misiunii înseamnă să ascultăm de Domnul şi
referitor la botez, să-i învăţăm pe alţii cu privire la el şi să-1 practicăm. Prin aceasta
ascultăm de invitaţia: „învăţaţi-i să păzească tot ce v-am poruncit" (Matei 28:19-20).
2.	BOTEZUL ESTE O MĂRTURIE PENTRU LUME. Botezul e una dintre cele
mai eficiente mărturii a credinţei noastre pentru familia şi prietenii noştri.    .
3.	BOTEZUL ESTE O MĂRTURIE PENTRU ALŢI CREDINCIOŞI. întrucît
botezul reprezintă o mărturie exterioară şi publică a identificării credinciosului cu
Persoana şi cauza lui Cristos, ca urmare este şi o identificare cu ceilalţi credincioşi.
28

în unele ţări, unde creştinii sunt persecutaţi din cauza credinţei lor, credincioşii se
feresc de un creştin care nu este gata de o luare de poziţie publică prin botez.
Concluzie
Noi avem porunca lui Cristos de a ne boteza. Din primele zile ale creştinismului,
cei credincioşi în El s-au supus acestui act. Aşa cum trebuie să ducem o viaţă morală
bună, să-I mulţumim lui Dumnezeu prin frîngerea pîinii, să ne mărturisim credinţa
în Cristos şi să ne strîngem laolaltă cu ceilalţi credincioşi, aşa trebuie să ne şi bote-
zăm. Botezul nu este necesar pentru salvare, dar e important ca mărturie pentru oa-
meni. Trebuie apoi să dovedim şi realitatea mărturisirii noastre de credinţă prin du-
cerea unei „vieţi botezate".
întrebări la lecţia 4
Inmormîntaţi în botez»
1.	Ce preţ a pus Cristos pe botez (Matei 28:19-20)? în ce relaţie este loan 14:21
cu pasajul de mai sus? (Pentru a răspunde la întrebările 2-4, citeşte te rog Fapte 2:41;
8:12,36-39; 10:47-48; 16:14-15,30-33; 18:8).
2.	Care era prima acţiune a unui creştin nou convertit pe vremea Noului Tes-
tament?
3.	Ce hotărîre este necesară înaintea botezului credinciosului?
4.	Cît de curînd au fost botezaţi credincioşii de pe vremea Noului Testament după
convertirea lor? Din ce motive ar putea cineva de azi să şovăie în faţa botezului?
5.	Sunt invocate nenumărate argumente pentru diferite practici ale botezului (scu-
fundare, turnare, stropire). Din contextul versetelor din Fapte 8:36-39, ce fel de botez
a fost practicat în vremea Noului Testament?
6.	Care este după l.Corinteni 15:3-4 mesajul fundamental al Evangheliei? Cînd
se compară acest loc cu Romani 6:3-6 şi Coloseni 2:12, cum simbolizează procedeul
botezului mesajul fundamental al Evangheliei?
7.	Redă singur Galateni 2:20. Ce zice acest verset despre trăirea vieţii „botezate"?
8.	Conform întrebării 3 şi 6, ar avea vreo valoare botezul unui copilaş sau al unui
necredincios? De ce? Caută cuvîntul „botez" (sau cuvinte înrudite) într-o concordan-
ţă. E amintit vreodată „botez" în legătură cu copiii mici? Dacă un om a fost botezat
ca şi copil mic sau înainte de convertire, ar trebui apoi să fie botezat ca credincios?
9.	Unele grupări susţin că botezul credinţei este necesar pentru salvare şi citează
pentru aceasta Marcu 16:16. Bazat pe Fapte 10:44,47-48 (cf. Romani 8:9), cum ai
combate această învăţătură? Care e singurul lucru care ne curăţă de păcatele noastre
(Evrei 9:14,22; l.Ioan 1:7; Apocalipsa 1:5)? Ce înţeles au următoarele pasaje (Fapte
2:40; 22:16; Marcu 16:16a; l.Petru 3:21)?
10.	Bifează unul dintre următoarele răspunsuri:
a)	Am fost botezat, după ce L-am primit pe Cristos ca Domn şi Salvator.
b)	După ce am devenit creştin nu am fost botezat şi aş dori foarte mult să vorbesc
despre botez cu un frate experimentat.
c)	Mai am cîteva întrebări despre botez şi aş dori mai multe informaţii.
d)	Alte comentarii:
29

Lecţia 5
Salvare eternă
„DAR MÎNTUIREA MEA VA DĂINUI ÎN VECI", zice Domnul (Isaia 51:6b).
Marele nostru Dumnezeu şi Salvator a început în poporul Său o lucrare şi o „va de-
săvîrşi pînă în ziua lui Isus Cristos" (Filipeni 1:6). Domnul Isus a devenit „urzitorul
unei mîntuiri veşnice" (Evrei 5:9). El a găsit pentru noi o răscumpărare eternă (Evrei
9:12). Viaţa care e în Dumnezeu"este eternă (loan 1:4; 5:26; l.Ioan 1:2). Cine aude
Cuvîntul Său (loan 5:24), crede în Fiul (loan 3:15,16) şi „mănîncă trupul şi bea sîn-
gele Său" (adică revendică pentru el meritul lucrării Sale de pe crucea Golgotei; lo-
an 6:56), acela are viaţa eternă. Viaţa eternă este darul lui Dumnezeu (Romani 6:23;
loan 17:2). Acest cadou L-a costat foarte mult pe Dumnezeu, şi anume viaţa şi sufe-
rinţele Fiului Său. El nu poate fi cîştigat prin devotament şi fapte bune, căci atunci
nu ar mai fi cadou, ci o plată a lui Dumnezeu cuvenită ca ceva datorat (Romani 4:4).
Nimic în aceste versete nu indică faptul că viaţa eternă este o viaţă pe care un om o
posedă numai temporar, cîtă vreme duce o viaţă corectă. Nu există învăţătură despre
o viaţă eternă „temporară"; această expresie ar fi o contradicţie în sine.
Versetele care descriu salvarea credincioşilor ca pe o continuitate neîntreruptă
sunt impresionante. Noi ne-am născut din nou „la o moştenire nestricăcioasă şi ne-
întinată şi care nu se poate veşteji, păstrată în ceruri pentru voi. Voi sunteţi păziţi de
puterea lui Dumnezeu, prin credinţă, pentru mîntuirea gata să fie descoperită în
vremurile de apoi" (1.Petru 1:4-5). Observă succesiunea neîntreruptă: „Şi pe aceia
pe care i-a hotărît mai dinainte i-a şi chemat; şi pe aceia pe care i-a chemat, i-a şi
socotit neprihăniţi; şi pe aceia pe care i-a socotit neprihăniţi, i-a şi proslăvit" (Ro-
mani 8:30). Nici prezentul, nici viitorul nu ne poate despărţi de iubirea lui Dumne-
zeu (Romani 8:38-39). Dacă am primi viaţa eternă prin Domnul Isus Cristos, nimic
nu ne mai poate smulge din mîna ocrotitoare a lui Dumnezeu (loan 10:28-29). Nu
este ataşată la aceasta nici o condiţie, ca de exemplu „dacă oile sunt ascultătoare"
sau „dacă se ţin strîns de mîna Lui". Şi nici un om nu are dreptul să ataşeze aseme-
nea condiţii la această declaraţie din Cuvîntul lui Dumnezeu. Puterea de ocrotire
este în Dumnezeu şi nu în om. El e în stare să ne păstreze (Iuda 24). Numai El este
în stare să ne întărească pînă la sfîrşit (l.Corinteni 1:8). El e în stare să ne păzească
(2.Timotei 1:12; l.Pt. 1:5). El este în stare să ne salveze deplin şi pentru totdeauna
(Evrei 7:25). Salvarea e valabilă pentru totdeauna, deoarece înfăptuitorul şi Desă-
vîrşitorul ei este Dumnezeul nostru atotputernic.
Desăvîrşirea salvării eterne
Să privim la lucrarea de salvare a Aceluia care este „Căpetenia şi desăvîrşirea
credinţei noastre" (Evrei 12:2).
1. NAŞTEREA DESĂVÎRŞITĂ. Dacă ne-am născut în familia lui Dumnezeu,
salvarea noastră trebuie să fie eternă. Domnul Isus i-a spus lui Nicodim că cineva
trebuie să fie „născut din nou" pentru a putea intra în împărăţia lui Dumnezeu (loan
3:3-7). Noi suntem născuţi din nou dacă credem cu adevărat în Numele Fiului lui
Dumnezeu (loan 1:12-13). Sfînta Scriptură nu afirmă nicăieri că trebuie tot mereu
30

să ne naştem din nou ca să rămînem mădulare ale familiei lui Dumnezeu. Exact aşa
cum naşterea fizică are loc numai o dată, şi naşterea spirituală are loc doar o dată.
2.	SACRIFICIU PERFECT. Epistola către evrei ne arată limpede că, spre deose-
bire de multe sacrificii din Vechiul Testament, lucrarea lui Isus Cristos la crucea
Golgotei a rezolvat problema vinovăţiei păcătoşilor o dată pentru totdeauna. Aceas-
tă lucrare e perfectă, eternă şi „o dată pentru totdeauna". Noi nu putem şi nu trebuie
să mai adăugăm nimic. „Prin această voie am fost sfinţiţi noi, şi anume prin jertfirea
trupului lui Isus Cristos, o dată pentru totdeauna" (Evrei 10:10). „El, dimpotrivă,
după ce a adus o singură jertfa pentru păcate, S-a aşezat pentru totdeauna la dreap-
ta lui Dumnezeu" (Evrei 10:12). „Căci, printr-o singură jertfa, El a făcut desăvîrşiţi
pentru totdeauna pe cei ce sunt sfinţiţi" (Evrei 10:14). Nimic din aceste versete nu
vorbeşte de faptul că aplicarea acestui sacrificiu perfect sufletelor noastre depinde
de neîncetata noastră comportare bună. Credinciosul se bazează, pe lucrarea perfec-
tă a lui Cristos, plus nimic, minus nimic.
3.	UNIRE PERFECTĂ. Salvarea nu ne face numai mădulare ale unei biserici
locale. în sens spiritual vorbind, ea ne aduce în Trupul lui Cristos, suntem uniţi cu
Fiul lui Dumnezeu. Duhul Sfînt ne botează în Trupul lui Cristos (l.Corinteni 12:13)
şi ne face mădulare ale Trupului Său (l.Corinteni 12:27; Efeseni 5:30). Această
unire este aşa de adîncă şi de intimă, încît persecutarea credincioşilor se identifică
cu persecutarea lui Cristos (Fapte 9:4-5). Identificarea noastră cu El în ochii lui
Dumnezeu este atît de deplină, încît am fost făcuţi vii cu Cristos, înviaţi cu El şi aşe-
zaţi cu El în locurile cereşti (Efeseni 2:4-6). Legătura noastră cu Cristos este mode-
lul spiritual pentru legămîntul căsătoriei (Romani 7:4; Efeseni 5:31-32). Nimic nu
ne poate despărţi de iubirea şi grija Sa (Romani 8:35-39). El a spus: „Nicidecum
n-am să te las, cu nici un chip nu te voi părăsi" (Evrei 13:5).
4.	LUCRAREA PERFECTĂ A DUHULUI SFÎNT. Lucrarea Duhului Sfînt în
Vechiul Testament şi pe vremea Evangheliilor se deosebeşte de lucrarea Lui actuală
din Trupul lui Cristos. Duhul Sfînt venea peste oameni şi îi părăsea din nou (1.Sa-
muel 16:14). David s-a temut să nu-i fie luat Duhul (Psalm 51:11). Domnul Isus
S-a referit la faptul că Duhul Sfînt poate fi cerut în rugăciune (Luca 11:13). Totuşi,
Domnul a spus foarte clar că după înălţarea Lui va începe o lucrare nouă şi deosebită
a Duhului.
înainte ca Domnul Isus să fie glorificat, s-a spus: „Căci Duhul Sfînt încă nu fuse-
se dat" (loan 7:39). Duhul Sfînt urma să fie dat mai tîrziu prin Domnul Isus Cristos,
ca să rămînă pentru totdeauna în cel credincios (loan 14:16-17). Aceasta s-a reali-
zat la Cincizecime şi a fost începutul unei noi ere (Fapte 1:4-5; 2:1-18,33). Nici un
credincios adevărat nu poate fi acum fără Duhul lui Cristos (Romani 8:9b). Dacă
credem cu adevărat mesajul Evangheliei, atunci suntem sigilaţi cu Duhul Sfînt, care
este arvuna sau garanţia salvării noastre (Efeseni 1:13-14; 4:30; 2.Corinteni 1:22).
Această ungere a Duhului Sfînt rămîne în toţi credincioşii adevăraţi (l.Ioan 2:27).
Fiecare credincios este sigilat de Dumnezeu şi are garanţia salvării eterne şi a unei
moşteniri eterne.
5.	AVOCAT (APĂRĂTOR) PERFECT. în întreaga Biblie nu se relatează despre
nimeni, în afară de Domnul Isus Cristos, care să nu fi păcătuit niciodată. Ce se în-
tîmplă cînd un adevărat credincios păcătuieşte? El trebuie sa-şi recunoască păcatul
31

şi să-1 lase (Proverbe 28:13; l.Ioan 1:9). Există însă şi necesitatea unui reprezentant
pentru noi înaintea lui Dumnezeu cel sfînt. Rolul Domnului Isus Cristos <;a Marele
nostru Preot este să fie înaintea Tatălui ca Avocat sau Apărător al nostru (literal:
„Unul chemat în ajutor"). în această funcţie, El intervine la Tatăl pentru noi (l.Ioan
2:1). El stă la dreapta lui Dumnezeu şi mijloceşte neîncetat pentru noi (Romani 8:
34; Evrei 9:24). El este în stare să salveze pentru totdeauna sau deplin pe aceia pen-
tru care mijloceşte El (Evrei 7:25-28). Nu se aminteşte nicăieri că mijlocirea Lui
depinde de bunul nostru caracter sau comportare. Cum am putea vreodată să pier-
dem salvarea cu un asemenea Avocat în sala de judecată a cerului?
6. PĂZIRE PERFECTĂ. Orice formă de salvare care ar depinde de fidelitatea
omului ar trebui dinainte sortită eşecului. Slăbiciunea naturii păcătoase este binecu-
noscută (Romani 6:19). Ceea ce s-a început în Duh nu poate fi desăvîrşit prin carnea
noastră (firea pămîntească) (Galateni 3:3). De aceea, este foarte liniştitor să ascul-
tăm de cuvintele Salvatorului nostru: „Şi voia Celui ce M-a trimis este să nu pierd
nimic din tot ce Mi-a dat El, ci să-i înviez în ziua de apoi. Voia Tatălui Meu este ca
oricine vede pe Fiul şi crede în El să aibă viaţă eternă; şi Eu îl voi învia în ziua de
apoi" (loan 6:39-40). Domnul este Păzitorul sufletelor noastre, fapt accentuat tot
mereu în Noul Testament (loan 10:27-30; l.Corinteni 1:8; Filipeni 1:6; Iuda 24-25;
1.Petru 1:5). Din nici unul dintre aceste versete nu reiese că această asigurare e de-
pendentă de fidelitatea sau sinceritatea omenească.
Probleme referitoare la salvarea eternă
E de înţeles că mulţi credincioşi sinceri au greutăţi în acceptarea învăţăturii
despre salvarea eternă. Obiecţiile lor se împart în trei categorii:
1. EŞECUL „CONVERTITULUI".
Unii oameni afirmă că salvarea poate fi anulată, deoarece mulţi care s-au declarat
creştini (inclusiv predicatori) au eşuat moral, s-au abătut de la Dumnezeu şi în final
L-au tăgăduit chiar pe Domnul. Cînd oamenii se întorc la vechea lor viaţă sau se re-
voltă, cum pot ei să mai spere în salvare? Ca să răspundem la această întrebare, tre-
buie mai întîi să cercetăm dacă oricine se declară creştin este şi salvat cu adevărat.
Posibilitatea unei mărturisiri neadevărate despre Cristos e amintită clar în Noul Tes-
tament. Domnul Isus a spus parabola despre grîu şi neghină (corect: zizanie!), care
cresc împreună (Matei 13:24-30,36-42). Neghina nu este niciodată copiii lui Dum-
nezeu. Reîntoarcerea la viaţa păcătoasă, după ce cineva a cunoscut „calea nepri-
hănirii [dreptitudinii]", este asemănătoare cu un cîine care se întoarce la ce a vărsat,
sau cu o scroafa care se tăvăleşte iarăşi în noroi (2.Petru 2:20-22). Cîinele şi scroafa
se întorc din nou la obiceiurile lor fireşti, deoarece n-au devenit niciodată prin
Duhul Sfînt oi ale lui Cristos. Domnul Isus îi va condamna într-o zi pe aceia care
vin la El şi se fălesc cu faptele lor bune ca dovadă a unei relaţii vii cu El. El le va
spune: „Niciodată nu v-am cunoscut; depărtaţi-vă de la Mine, voi toţi care lucraţi
fărădelege" (Matei 7:23). E semnificativ că El nu spune: „Odinioară M-aţi cunos-
cut, dar acum v-aţi abătut din nou de la Mine".
Credinţa salvatoare se deosebeşte de pseudo-credinţă. O rugăciune în copilărie, o
mînă ridicată, o ieşire în faţă la o predicare a Evangheliei, un botez sau o lucrare ac-
tivă într-o biserică nu pot asigura pe nimeni că e salvat. Nu mărturisirea exterioară
32

e cea care dă siguranţă eternă, ci o salvare autentică, reală, adevărată. Păcatele in-
trate în obicei, ca: imoralitatea, cearta, mînia, beţia şi gelozia sunt semne avertiza-
toare: „Cei ce fac astfel de lucruri nu vor moşteni împărăţia lui Dumnezeu" (Gala-
teni 5:19-21). Teste sigure ale realităţii credinţei salvatoare se află în versete ca:
l.Ioan 2:3-6,15; 3:6-10,14; 5:2-4. Dacă nu ascultăm de Domnul Isus şi de Cuvîntul
Său, dacă trăim în păcat, dacă iubim lumea şi nu-i iubim pe copiii lui Dumnezeu,
atunci ne lăudăm degeaba că îl cunoaştem. Dumnezeu spune că atunci suntem min-
cinoşi (l.Ioan 1:6; 2:4). în acest caz n-a avut niciodată loc o naştere din nou.
2.	„PERMIS PENTRU PĂCAT".
Unii trag concluzia că dacă oamenii ar putea avea siguranţa salvării eterne, a-
tunci ei ar fi complet indiferenţi pe plan spiritual. Atunci ar fi liberi „să dea frîu liber
păcatului". Aceasta este o neînţelegere periculoasă şi o interpretare sucită a acestei
învăţături. O adevărată oaie a lui Cristos are dorinţa să-şi urmeze Păstorul şi nu
să-I exploateze iubirea şi graţia. Sfînta Scriptură învaţă că Dumnezeu are căi de a
umbla cu copiii Săi care se rătăcesc. Una este pedeapsa sau „mustrarea" prin Dom-
nul (Evrei 12:5-11). Mustrarea se deosebeşte însă de izgonirea din familia lui Dum-
nezeu. Dumnezeu îngăduie ca acei copii ai Săi care se abat de pe cale să-şi piardă în
această viaţă bucuria, pacea, mărturia, puterea în rugăciune şi rodnicia, iar dincolo
în viaţa viitoare să-şi piardă răsplata înaintea Scaunului de Judecată al lui Cristos.
Nici o oaie a lui Cristos n-ar trebui să persiste indiferentă pe o cale rătăcită.
3.	PASAJE DIN SCRIPTURĂ CARE STAU ÎN „CONTRADICŢIE" CU SAL-
VAREA ETERNĂ
Unii încearcă să combată doctrina despre salvarea eternă prin faptul că citează pa-
saje care par să contrazică această învăţătură. Totuşi, doctrina se bazează pe întrea-
ga Scriptură şi nu numai pe părţi din ea. Cuvîntul lui Dumnezeu nu se va contrazice
niciodată pe sine, dacă toate versetele sunt armonizate corect. Multe versete trebuie
cercetate serios, din cele care par să spună că nişte oameni, care s-au identificat
cîndva cu creştinii, mai tîrziu au căzut şi şi-au pierdut salvarea. Vom examina mai
îndeaproape cele mai importante locuri din Sfînta Scriptură care, aparent, stau în
contradicţie cu învăţătura despre salvarea eternă.
a) „Cădere". Cîteva pasaje din Sfînta Scriptură care vorbesc despre oameni care
„cad" sunt interpretate uneori ca spunînd că există credincioşi adevăraţi care îşi pot
pierde salvarea. Căderea (apostasia) înseamnă totuşi în primul rînd o abatere de la
credinţă a acelora care au mărturisit odată că sunt creştini. Ea cuprinde în special
tăgăduirea lui Cristos şi a salvării lucrate exclusiv prin sîngele Său vărsat pe cruce.
Din păcate, asemenea oameni nu părăsesc biserica. Mulţi rămîn şi devin chiar învă-
ţători (2.Timotei 4:3). Alţii pleacă pur şi simplu. „Ei au ieşit din mijlocul nostru, dar
nu erau dintre ai noştri" (l.Ioan 2:19). Epistola lui Iuda descrie aşa de potrivit ase-
menea persoane, încît a fost considerată „Faptele apostaţilor (celor căzuţi de la cre-
dinţă)", imitînd „Faptele apostolilor". Asemenea oameni se furişează neobservaţi. Ei
sunt „neevlavioşi" (v.4), „nori fără apă" (v.12), „cei care nu au Duhul" (v.19). Este
evident că aceşti oameni nu sunt adevăraţi copii ai lui Dumnezeu, deşi pot să aibă
„o formă de evlavie" (2.Timotei 3:5). Alte descrieri ale unor asemenea oameni le
găsim în l.Timotei 4:1-3; 2.Petru 2:1,15-22; l.Ioan 2:18-22 şi 2.1oan 7:9. Un alt cu-
vînt decît apostazia este întrebuinţat pentru acele persoane care au căzut din graţie
33

(har) (Galateni 5:4), au părăsit iubirea dintîi pentru Cristos (Apocalipsa 2:4-5) şi
şi-au pierdut tăria (2.Petru 3:17). Aceste expresii arată un eşec al credincioşilor, dar
nu înseamnă o „cădere de la salvare".
b)	Propoziţii condiţionate. Mai multe pasaje din Scriptură vorbesc despre salvare
în legătură cu condiţia „dacă". Acest „dacă" este în aşa fel înţeles de unii, încît cine-
va primeşte salvarea numai atunci cînd trăieşte neîncetat într-un anumit mod. Un
studiu mai aprofundat ne va arăta însă că ele mai degrabă declară că e vorba de oa-
meni a căror salvare nu era dinainte autentică, ceea ce ei şi dovedesc printr-o viaţă
care nu corespunde standardelor scripturale. Epistola către evrei conţine multe ver-
sete cu „condiţii", care pun la încercare autenticitatea unei salvări. Epistola este
adresată unui grup de evrei alcătuit din credincioşi născuţi din nou, precum şi din
cei nenăscuţi din nou, nestatornici. Aceştia din urmă riscau să se întoarcă din nou la
sacrificiile aduse idolilor şi să nu se mai încreadă numai în sîngele lui Isus Cristos.
Fiecare din aceste avertismente era îndreptat spre cei nestatornici, care erau gata să
renunţe iarăşi la speranţa confuză pe care şi-o puseseră în Cristos, dar care nu pro-
dusese o nouă naştere (Evrei 2:1-3; 3:6,12,14; 4:1; 12:25). Alte pasaje, care vorbesc
despre o încredere neîncetată în Cristos, sunt l.Corinteni 15:1-2 şi Coloseni 1:22-
23.
Pasajul din Evrei 6:4-6 a neliniştit deja pe mulţi. Descrierea ar putea să se refere
la creştini, cu excepţia a două lucruri. Nu se aminteşte nimic despre o sigilare sau
de o locuire lăuntrică a Duhului Sfînt, ci numai de o participare la lucrarea Duhului
Sfînt (v.4). Aceasta se referă la cel ce pare să meargă pe cale cu Cristos, dar care nu
este salvat. Apoi însă, în versetul 9, scriitorul zice: „Măcar că vorbim astfel, preaiu-
biţilor, totuşi de la voi aşteptăm lucruri mai bune şi care însoţesc mîntuirea", spu-
nînd prin aceasta că descrierea de mai sus nu este aplicabilă unor credincioşi ade-
văraţi. Dacă acest paragrafe o dovadă că o oaie poate fi pierdută, atunci o dovedeşte
prea mult, căci atunci ar fi cu neputinţă pentru un om care a căzut să se mai pocăias-
că. Vina de care e vorba aici este o lepădare conştientă de dependenţa de sîngele lui
Cristos, şi nu greşeli obişnuite.
O altă avertizare serioasă o găsim în Evrei 10:26-39, unde se vorbeşte de unii
„care păcătuiesc cu voia". Dacă comparăm versetul 26 cu versetul 39, vom consta-
ta că cei doi „noi" se deosebesc unul de altul. Păcătosul premeditat din versetul 26
s-a abătut de la singurul sacrificiu valabil şi „L-a călcat în picioare pe Fiul lui Dum-
nezeu" (v.29). Cealaltă grupă o găsim în versetul 39. yyNoi însă nu suntem din aceia
care dau înapoi ca să se piardă, ci din aceia care au credinţă pentru mîntuirea sufle- '
tului". Adevăraţii credincioşi nu părăsesc crucea lui Cristos, singura lor speranţă.
Credinţa salvatoare este de durată.
c)	Diferite parabole. Părţi din unele parabole sunt folosite uneori pentru a spriji-
ni învăţătura despre o „salvare prin dovedirea unei comportări bune". Interpretarea
biblică corectă cere totuşi ca amănuntele unei parabole să fie interpretate în lumina
şi în contextul învăţăturii de bază a parabolei. Vom cerceta aici trei parabole, care
sunt adesea folosite pentru a afirma „salvarea prin dovedirea unei comportări bune".
1) Semănătorul (Luca 8:4-15). Problemă: Aici sunt unii „care cred o vreme".
Explicaţie: Se aminteşte că ei nu aveau rădăcini. în ce credeau ei? Şi demonii cred,
dar pentru aceasta nu sunt salvaţi (Iacov 2:19). Parabola se ocupă cu starea inimii
34

acelora care aud Cuvîntul lui Dumnezeu. Cei care aud cu o.inimă sinceră şi cinstită,
şi cred, sunt salvaţi, şi ca urmare vor aduce rod.
2)	Ad irinistratoml (ispravnicul) (Luca 12:41-48). Problemă: Ispravnicul nedrept
nu luase în seamă venirea Domnului; „soarta lui va fi soarta celor necredincioşi". ,
Explicaţie: Fiecare om este un administrator peste toate lucrurile pe care i le-a dat
Dumnezeu. Nu există nici o indicaţie că ispravnicul nedrept ar fi fost credincios şi
şi-ar fi pierdut salvarea.
3)	Principiul iertării (Matei 18:23-35). Problemă: Se spune că dacă nu iertăm pe
alţii, nici Dumnezeu nu ne va ierta pe noi. Robul rău a fost dat pe mîna „chinuito-
rilor". Explicaţie: Nimic nu indică faptul că sclavul care nu iertase era şi salvat.
Ceea ce ar trebui mai cu seamă să învăţăm de aici este să fim drepţi faţă de alţii în
lumina graţiei divine.
4)	Adevărata viţă (loan 15:1-7). Problemă: „Dacă nu rămîne cineva în Mine, este
aruncat afară ca mlădiţa neroditoare şi se usucă; apoi mlădiţele uscate sunt strînse,
aruncate în foc şi ard". Explicaţie: Subiectul din acest pasaj este aducerea de rod,
care are nevoie de rămînerea în comuniune cu Cristos. Arderea mlădiţelor nerodi-
toare de către oameni, cum se face adesea pe cîmp, nu este focul judecăţii eterne
pentru cei pierduţi.
5)	Alte pasaje din Scriptură. Pasaje care vorbesc despre o credinţă naufragiată
(l.Timotei 1:19-20), despre o credinţă rătăcită (l.Timotei 6:10,21) şi despre o cre-
dinţă abătută, răsturnată (2.Timotei 2:18) sunt adesea întrebuinţate ca să combată
salvarea eternă. Aceste versete pot totuşi să fie aplicate credincioşilor rătăciţi sau
învăţătorilor falşi. „Domnul cunoaşte pe cei ce sunt ai Lui" (2.Timotei 2:19). Ade-
sea, cînd privim o viaţă confuză, tulbure, nu putem spune cu siguranţă dacă persoa-
na aceea e salvată. Din descrierea din Geneza nu putem şti sigur că Lot a fost sal-
vat, dar ni se spune lucrul acesta în 2.Petru 2:7-9.
Credincioşii pot să-şi piardă răsplata la scaunul de judecată al lui Cristos şi totuşi
să fie salvaţi, chiar dacă lucrarea lor este „arsă" (l.Corinteni 3:15). Acesta era fără
îndoială gîndul apostolului cînd a vorbit despre pericolul de a deveni lepădat (1 .Co-
rinteni 9:27). Dar aceasta nu înseamnă că Pavel se temea că-şi pierde salvarea. El
era sigur de salvarea lui (2.Timotei 1:12; 4:7-8).
Concluzie
Reiese clar din Sfînta Scriptură că credinţa salvatoare durează pînă la sfîrşitul
vieţii, şi nu numai o vreme. Credinţa salvatoare se deosebeşte de credinţa superfi-
cială, de consimţămîntuî pur mintal la o învăţătură, de rugăciuni rituale şi forme de
salvare. Adevărata credinţă nu-L va tăgădui niciodată pe Cristos şi lucrarea Sa sal-
vatoare ca fiind singura speranţă a omului. Această credinţă va avea ca urmare o
viaţă bună şi nu una păcătoasă. Nu omul care spune numai că are credinţă e salvat,
ci acela care arată în viaţa lui realitatea credinţei (Iacov 2:14-24). Cine declară că e
credincios, fără să arate această realitate în viaţa lui, acela nu poate fi deloc sigur că
are „bilet de călătorie" pentru cer. în loc de aceasta, s-ar putea în ziua judecăţii să
stea înaintea feţei Domnului şi să audă îngrozitoarele cuvinte: „Niciodată nu v-am
cunoscut; depărtaţi-vă de la Mine!" „Dimpotrivă mă va izbăvi de orice lucru rău şi
mă va mîntui, ca să intru în împărăţia Lui cerească" (2.Timotei 4:18a).
35

întrebări la lecţia 5
Salvare eternă
1.	Ca şi credincioşi, care sunt cîteva din lucrurile de care ne-a salvat Cristos?
(Matei 1:21; Romani 5:8-9; 6:14,17-18; Galateni 3:13; Efeseni 2:1-6).
2.	Ce a făcut Dumnezeu cu păcatele noastre? (Isaia 1:18; Psalm 103:12)
Pe ce se bazează iertarea păcatelor? (Efeseni 1:7)
3.	Cînd şi unde au fost înlăturate păcatele noastre? (1.Petru 2:24).
Aceasta include toate păcatele noastre, sau numai acelea pe care le-am făcut îna-
inte de convertire? (Evrei 9:24-28; 10:10-14)
4.	Ce primim cînd credem în Fiul? (loan 5:24)
O primim imediat, sau doar după ce murim? Explică.
Defineşte cuvîntul „etern" şi descrie-i graniţele.
5.	Dacă suntem o dată salvaţi, cum rămînem păstraţi în această salvare?
(loan 6:39-40; 1.Petru 1:4-5; Iuda 24)
6.	Care este relaţia noastră ca creştini cu Dumnezeu? (l.Ioan 3:1-2)
Cum am intrat în această relaţie? (loan 1:12-13)
Ce ne poate despărţi de această relaţie cu Dumnezeu?
(loan 10:28-29; Romani 8:35-39)
7.	Cum indică lucrarea Duhului Sfînt în viaţa unui credincios faptul că salvarea
credinciosului este eternă?
(loan 14:16-17; Romani 8:9b; Efeseni 1:13-14; 4:30)
8.	Redă cu propriile tale cuvinte 2 .Timotei 1:12b.
Ce-i dădea lui Pavel încredere în legătură cu salvarea lui eternă?
(2.Timotei 1:12b; 4:7-8,18)
9.	Ce declară l.Ioan 5:11-13 despre posibilitatea de a avea siguranţa salvării?
10.	Cum ai reacţiona la următoarele afirmaţii şi care sunt locurile din Scriptură
pe care le-ai cita?
„Nu se poate şti dacă cineva e salvat decît numai după moarte".
„Ştiu că viaţa mea nu prea demonstrează lucrul acesta, dar ştiu că sunt salvat, căci
L-am rugat pe Cristos să intre în viaţa mea cînd aveam opt ani".
„Dacă nu-mi pot pierde salvarea, atunci pot să păcătuiesc cît vreau".
„Această învăţătură despre salvarea eternă nu poate să fie exactă, căci cunosc un
predicator care a fugit cu organista".
36

Lecţia 6
Viaţa în biserică
Ne mişcă adînc cînd descoperim în Sfînta Scriptură că atotputernicul Dumnezeu
Se îngrijeşte de fiecare persoana în parte şi iubeşte orice om din creaţia Sa nemăr-
ginită. Psalmistul îşi exprimă în Psalmul 139:13-17 bucuria că încă înainte de naşte-
rea lui era cunoscut personal şi lăuntric de Dumnezeu. Această grijă iubitoare L-a
făcut pe Dumnezeu să-L dea pe singurul Său Fiu, ca oricine să poată fi salvat de la
pierzare (loan 3:16). Fiecare în parte trebuie să-L primească pe Domnul Isus Cristos
(loan 1:12). Naşterea din nou este un eveniment unic ca şi naşterea fizică (loan 3:5).
Iar creşterea şi dezvoltarea depind de relaţia personală cu Dumnezeu. Aceste gîn-
duri ne-ar putea duce la presupunerea că fiecare credincios are de dus în ochii lui
Dumnezeu, doar pentru sine, o viaţă cu totul individuală. Dar această presupunere
este foarte departe de chipul pe care-1 găsim în Sfînta Scriptură.
A fi un copil al lui Dumnezeu înseamnă a fi un mădular în familia Lui (l.Ioan
3:1; Efeseni 3:15). Noi suntem împreună „poporul lui Dumnezeu" (1.Petru 2:9-10;
Apocalipsa 21:3). în ochii lui Dumnezeu suntem o colonie a cerului pe pămînt, în
timp ce suntem cetăţeni ai altei împărăţii (Filipeni 3:20). în Sfînta Scriptură, cei
ce-L urmează pe Cristos sunt priviţi predominant la plural, ca de exemplu în urmă-
toarele expresii: „credincioşi" (Fapte 5:14), „discipoli" (Fapte 9:1); „sfinţi" (Efeseni
1:1); „fraţi" (Iacov 1:1). (Este de notat că în Sfînta Scriptură nu suntem niciodată
consideraţi ca „laici" în sensul poporului simplu, obişnuit, în opoziţie cu „clerul",
„preoţimea").	*
Cele mai multe epistole din Noul Testament sunt adresate unor grupuri de credin-
cioşi. Suntem văzuţi în ele ca trăind în comuniune unii cu alţii şi cu Cristos (Efeseni
2:5-6,21-22). Noi trebuie să funcţionăm împreună, nu ca părţi separate (l.Corinteni
12:12-27). Pe vremea apostolilor, Domnul adăuga în fiecare zi la comunitatea cre-
dincioşilor pe cei ce erau salvaţi (Fapte 2:47). Această comunitate era numită ekkle-
sia, biserică sau adunare. Era o unitate funcţională practică de credincioşi dintr-o
localitate. Planul şi scopul lui Dumnezeu pentru fiecare credincios individual este
de a fi o parte dintr-o asemenea comunitate.
Definiţia bisericii sau adunării
Cuvîntul „biserică" ascunde multe gînduri în sine, care sunt foarte departe de
adevăratul înţeles al ekklesiei. Unii se gîndesc numai la clădire: ,3iserica este acolo
pe colţ". Este întrebuinţat şi pentru serviciul religios sau o totalitate de întruniri:
,,Mergem duminica la biserică". Uneori, expresia se referă la un loc cu diferite acti-
vităţi: „Am fost totdeauna foarte activi în biserică". Adesea, cineva îşi închipuie că
e şi o instituţie sau o organizaţie: „Noi aparţinem Bisericii romano-catolice". Toate
aceste păreri s-au format în jurul cuvîntului „biserică", fără o bază biblică.
Prima parte a cuvîntului ekklesia înseamnă „afară din", a doua e înrudită cu ver-
bul „a chema". Deci, literal, este o comunitate sau adunare chemată afară. Acelaşi
cuvînt e folosit în Fapte 19:32,39,41 pentru o mulţime de oameni care s-au adunat
ca să protesteze la predicarea apostolilor. Era cuvîntul folosit pentru o adunare sau
37

o întrunire de mai multe persoane. Cuvîntul a fost preluat de Domnul şi aplicat la
convocare, adunare sau chemare afară a oamenilor, prin Dumnezeu, la Sine însuşi.
El ne cheamă din întuneric la lumina Sa minunată (1.Petru 2:9). Noi am fost stră-
mutaţi în împărăţia Fiului iubirii Lui (Colpseni 1:13). Ekklesia, aşa cum este între-
buinţată pentru credincioşii în Cristos în Sfînta Scriptură, se referă la poporul lui
Dumnezeu, şi nu la clădire, ceremonii, funcţii sau organizaţii.
în cele ce urmează vom folosi cuvîntul Biserică cu majusculă, pentru a desemna Trupul universal al
Domnului Isus, şi biserică cu minusculă, ca apelativ pentru biserica locală, sensul ei fiind acela de
adunare, cuvînt folosit de altfel în mod curent de către unele confesiuni - nota trad.
Două aspecte ale bisericii
în Sfînta Scriptură găsim două aspecte ale ekklesiei, Biserica universală şi cea
locală. Biserica universală cuprinde pe toţi oamenii care, de la Cincizecime încoace,
au venit la Cristos, vii şi morţi, din orice trib şi popor. Biblia spune: „Cristos a iubit
Biserica şi S-a dat pe Sine pentru ea" (Efeseni 5:25); prin ea se înţelege Biserica ca
Trup al Lui (Efeseni 1:22-23; 4:4), al cărei Cap este numai El (Efeseni 5:23; Colo-
seni 1:18). E clar că toţi aceşti creştini nu au fost niciodată împreună într-un loc, sau
parte a unei organizaţii pămînteşti. Ca unitate divină continuă în prezent în gîndurile
lui Dumnezeu, şi de aceea e considerată uneori ca „mistică". Aceasta este singura
Biserică adevărată, întemeiată pe apostolii şi profeţii noutestamentali, iar Isus Cris-
tos fiind piatra din capul unghiului (Efeseni 2:20). Numai Duhul Sfint ne face mădu-
lare prin faptul că ne împreună cu Cristos într-o unitate (l.Corinteni 6:17; Efeseni
5:30). Acest gînd a fost o taină (mister) pe vremea Vechiului Testament şi a celor
patru Evanghelii (Efeseni 3:4-5). Evreii şi neevreii nu erau pe vremea aceea reuniţi
pe aceeaşi temelie (Efeseni 2:11-16; 3:6). Biserica lui Cristos a trebuit mai întîi să
fie construită (Matei 16:18). Ea a fost clădită prin botezul Duhului Sfînt, care în ziua
Cincizecimii (Fapte 1:5; 2:4; 5:11) i-a unit pe credincioşi cu Cristos (l.Corinteni
12:13). Biserica lui Cristos se deosebeşte de Israel ca biserică în pustie (Fapte 7:38).
în zilele noastre, Scriptura face deosebire între evrei, neevrei şi Biserica lui Dum-
nezeu (l.Corinteni 10:32). Poporul Israel e considerat acum de Dumnezeu ca „nu
poporul Meu" (Romani 9:25; Osea 2:23). Toţi credincioşii în Cristos, în sensul bib-
lic, şi nimeni altcineva, sunt acum poporul lui Dumnezeu.
Apartenenţa la Biserica universală nu e o scuză pentru cineva în a nu fi activ în
biserica locală. Cei care au crezut în Cristos au fost botezaţi şi au fost adăugaţi co-
munităţii locale din Ierusalim (Fapte 2:41). Ei erau împreună cu ceilalţi credincioşi
şi aveau toate în comun (Fapte 2:42-44). Curînd au luat fiinţă biserici în ţinuturile
dimprejur (Fapte 9:31; 15:41; 16:5). Ele s-au răspîndit şi în alte regiuni, ca Asia
(l.Corinteni 16:19), Macedonia (2.Corinteni 8:1) şi Galaţia (Galateni 1:2). Ele au
fost numite „bisericile lui Cristos" (Romani 16:16), „bisericile lui Dumnezeu"
(l.Corinteni 11:16) şi „bisericile sfinţilor" (l.Corinteni 14:33). Uneori au fost nu-
mite după oraşul în care erau, ca de exemplu biserica din Corint (l.Corinteni 1:2),
sau după cetăţenii unui oraş, ca „biserica tesalonicenilor" (1 .Tesaloniceni 1:1). Cam
vreme de două secole n-au avut o clădire publică pentru ţinerea serviciilor divine, ci
se întîlneau în mod obişnuit în case particulare (Romani 16:5; Coloseni 4:15). Aces-
te servicii aveau o structură simplă de conducere, din rîndurile lor proprii, oameni
38

numiţi „prezbiteri", „episcopi (supraveghetori)" şi „diaconi" (Filipeni 1:1; l.Timotei
3; Tit 1), ambele nume la plural. Principiul unui singur om în conducerea unei bi-
serici nu se obişnuia pe atunci. Credincioşilor li se cerea să-şi respecte conducătorii
şi să-i asculte (Evrei 13:17; l.Tesaloniceni 5:12). Noi nu trebuie să fim supuşi numai
lui Cristos, ci şi conducătorilor bisericii.
Toate mădularele din Biserica universală sunt credincioşi adevăraţi, şi acelaşi lu-
cru ar trebui să fie şi în bisericile locale. Totuşi, aceasta este foarte greu, căci mărtu-
risirea exterioară despre credinţa în Cristos nu e totdeauna sinonimă cu adevărata
convertire. Domnul Isus ne-a învăţat că neghina (zizania) creşte împreună cu grîul
(Matei 13:24-30,36-43). O mărturisire fără bază va fi respinsă în ziua aceea de El,
fie că respectivul aparţine acum unei biserici locale, fie că nu (Matei 7:21-23).
Caracteristici ale bisericii
Ne gîndim adesea în legătură cu cuvîntul „biserică" la o sală mare cu un vorbitor,
sau la o organizaţie cu o centrală şi cu o ierarhie de slujitori oficiali. Biblia, dimpo-
trivă, ne învaţă cu totul alte noţiuni despre biserică.
1.	UNITATE (Efeseni 4:3-6). Biserica e una şi n-ar trebui să existe nici un fel de
despărţire sau de dezbinare. Ar trebui făcute orice eforturi pentru a păstra unitatea
Duhului (Efeseni 4:3). Ar trebui evitat orice ar putea dezbina comunitatea credincio-
şilor (l.Corinteni 1:10; 11:18; 12:25; 2.Corinteni 12:20). Aceasta se referă mai ales
la învăţători falşi (2.Petru 2:1). Oamenii care produc dezbinări trebuie mai întîi mus-
traţi, apoi evitaţi (Tit 3:10).
2.	DIVERSITATE (Efeseni 4:17; l.Corinteni 12:11). Fiecare mădular trebuie să
colaboreze la „întreg", chiar dacă în mod diferit Diversele sarcini ale mădularelor bi-
sericii subliniază asemănarea bisericii cu corpul omenesc (l.Corinteni 12:11): Cînd
Sfînta Scriptură vorbeşte despre dorinţa sau năzuinţa după anumite daruri, atunci
aceasta se referă la biserica locală ca întreg, prin faptul că ea pune o valoare deose-
bită pe anumite daruri în mijlocul ei (1 .Corinteni 12:31; 14:1), şi nu pe ambiţiile per-
sonale ale unuia singur. E important că fiecare mădular are un dar şi o funcţie care i
s-a dat în Trupul lui Cristos (l.Corinteni 12:27). Fiecare mădular este important.
Fiecare ar trebui să aibă posibilitatea de a-şi folosi darurile. Fiecare ar trebui să fie
respectat. Nu toţi au aceleaşi daruri.
3.	INTERDEPENDENŢĂ (Efeseni 4:11-12; l.Corinteni 12:21-24). Noi toţi avem
nevoie unul de altul şi n-ar trebui să lucrăm singuri, fără ceilalţi. Scopul darurilor
celor mai importante stă în a-i edifica pe ceilalţi credincioşi ca să se alăture lucrării.
Ei n-ar trebui să rămînă doar spectatori, individualişti sau mădulare paralizate. Toţi
credincioşii sunt chemaţi să lucreze împreună în bisericile locale.
4.	ÎNCHINARE (1.Petru 2:4-5). Sarcina cea mai importantă pe care o avem este
aceea de a-L lăuda pe Dumnezeul nostru şi a ne închina Lui (loan 4:23). Această
sarcină reiese mai ales din faptul că biserica e numită şi Templu sau Locuinţa lui
Dumnezeu (l.Corinteni 3:9,16-17; l.Timotei 3:15; Efeseni 2:22). în Vechiul Testa-
ment, poporul lui Dumnezeu s-a închinat într-un cort special făcut pentru aceasta,
„cortul întîlnirii" (tabernacol), iar apoi mai tîrziu în templul din Ierusalim. După
această perioadă, Dumnezeu a încetat să locuiască într-un templu făcut de mîini
(Fapte 7:48), o importantă deosebire între poporul Israel şi Biserica lui Cristos. Casa
39

lui Dumnezeu este acum o casă spirituală, clădită din pietre vii, adică din credincioşi
locuiţi de Duhul. Sacrificiile noastre nu mai sunt sacrificii de animale. Ele constau
din oameni predaţi, daruri materiale şi glorificare personală. Toţi credincioşii în Cris-
tos sunt preoţi, nu numai „clerul", derivat din cuvîntul latinesc pentru „preot" (1.Pe-
tru 2:5,9). Sarcina de bază a Bisericii lui Dumnezeu este închinarea, constînd în glo-
rificarea lui Dumnezeu, şi nu numai din auzirea unei predici sau din repetatul împre-
ună de propoziţii dintr-o carte.
5.	LEGĂTURA DE IUBIRE (Efeseni 5:23-27; 2.Corinteni 11:2). Aceasta este
subliniată mai ales prin asemănarea Bisericii cu mireasa. întreg poporul lui Dumne-
zeu de la Cincizecime încoace este asemănat cu o femeie frumoasă care e logodită
cu un Mire glorios, Domnul Isus Cristos. El îşi iubeşte mireasa cu o iubire nemărgi-
nită şi ar vrea ca ea să-I fie adusă în puritate. Spre deosebire de aceasta, poporul
Israel e văzut ca o femeie izgonită (Isaia 50:1). Biserica trebuie să vadă că ea are cu
Domnul Isus o comuniune apropiată şi plină de iubire, şi că joacă un rol central în
hotărîrile Lui prezente şi viitoare. El are în gînd numai lucruri bune pentru Mireasa
Lui. Biserica trebuie să-şi aibă totdeauna ochii îndreptaţi asupra Mirelui.
6.	ALTE CARACTERISTICI mai pot fi amintite. De exemplu creştere, nu stag-
nare şi decadenţă (Fapte 6:1-7; 12:24; 19:20). Aici este viaţă, nu moarte. Aici e sfin-
ţenie, nu corupţie şi depravare (l.Corinteni 3:17; 1.Petru 1:15-16). Aici e claritate şi
puritate în învăţătură, nu apostazie (lepădare de credinţă). Predicarea iubirii, vieţii şi
luminii, prin care îl arătăm pe Cristos, trebuie să fie făcută corect de o biserică locală
cu adevărat biblică.
Funcţia bisericii
Ce funcţie are biserica dintr-o localitate? în orice caz, trebuie să ia în serios
aşa-numita „mare trimitere" (Matei 28:19-20). Aceasta înseamnă a predica pretutin-
deni Evanghelia (a evangheliza) şi a face discipoli. Modelul pentru aceasta îl vedem
în Fapte 2:40-42. Oamenii au auzit Evanghelia predicată, au crezut, au fost botezaţi
şi au intrat în viaţa activă de biserică. Această viaţă avea patru caracteristici: învăţă-
tura apostolilor, comuniunea frăţească, frîngerea pîinii şi rugăciunea. Noi le-am
exprimat astfel: învăţătură biblică bine întemeiată, întrunire cu ceilalţi credincioşi la
serviciul divin, comemorarea Domnului prin luarea Cinei şi rugăciunea comună cu
ceilalţi credincioşi. De ce este cuprinsă în acest text frîngerea pîinii sau Cina? E vădit
că ea stătea în punctul central al Bisericii primare (Fapte 20:7; 1 .Corinteni 11:23-33).
Acest model însă nu arată că Dumnezeu e interesat de vreo anumită formă exterioară
fără viaţă spirituală. Obiceiurile şi tradiţiile religioase ale evreilor în Sfînta Scriptură
tocmai de aceea au fost lepădate de Dumnezeu, deoarece ei pierduseră viaţa adevăra-
tă şi înţelesul lăuntric.
Biserica primară a cîştigat oameni din religiile moarte de pe vremea aceea prin iu-
bire activă (Fapte 2:45) şi predicare curajoasă a Cuvîntului lui Dumnezeu (Fapte 4:
13,29,31). Cînd credincioşii au fost risipiţi din cauza persecuţiei puternice, credinţa
s-a răspîndit mai departe prin caracterul dinamic al vieţii şi mărturiei lor. Aceasta nu
înseamnă că ei nu mai aveau slăbiciuni. Uneori au fost mustraţi că erau lumeşti sau
că acţionau din dorinţe omeneşti (l.Corinteni 3:1-4). Unora li s-a cerut să-şi cerce-
teze viaţa, ca să vadă dacă sunt cu adevărat creştini (2.Corinteni 13:5). Unii au fost
40

mustraţi din cauza învăţăturilor false (Galateni 1:6-9; 3:1-3). Cînd Cristos Şi-a adre-
sat Cuvîntul spre cele şapte biserici, a poruncit şi a criticat (Apocalipsa 2:3). Totuşi,
bisericile s-au răsp'indit în întreaga lume civilizată şi credinţa creştină a devenit do-
minantă. Oricare ar fi putut fi lipsurile, totuşi în biserici era viaţa. Mai mult încă,
Dumnezeu îşi aducea planul bucată cu bucată la îndeplinire.
Viitorul bisericii
Viitorul slăvit al Bisericii lui Isus Cristos este răpirea pentru întîlnirea cu Domnul
pe nori la revenirea Sa (l.Tesaloniceni 4:16-17). Atunci corpurile noastre vor fi pre-
schimbate (l.Corinteni 15:51-54). Noi vom fi la fel şi vom fi cu El (l.Ioan 3:23).
Vom fi fără pată sau riduri sau altceva de felul acesta (Efeseni 5:27). Biserica va ser-
vi în vremurile viitoare totdeauna ca învăţămînt intuitiv pentru graţia divină faţă de
bietele creaturi, pe care El le-a ridicat la o aşa înălţime a gloriei (Efeseni 2:7).
întrebări la lecţia 6
Viaţa în biserică
1.	în Noul Testament, expresia „biserică" este folosită atît în sens universal,
cuprinzîndu-i pe toţi creştinii din istorie, cît şi în sens local, privitor la creştinii din-
tr-un anumit loc geografic. Care din următoarele texte se referă la Biserica univer-
sală şi care la biserica locală? l.Corinteni 10:32; Galateni 1:1-2; Efeseni 5:25; Colo-
seni 1:18; l.Tesaloniceni 1:1
2.	Descrie Biserica universală şi mădularele ei (Efeseni 1:22-23; 4:15-16).
3.	Reda cu cuvintele tale Fapte 2:42. Din acest verset şi Matei 28:19-20, care sunt
principalele activităţi din biserica locală?
4.	Care este sensul şi scopul comuniunii creştine (Proverbe 27:17; Eclesiast 4:9-
10; Evrei 10:24-25)?
5.	Ce ai răspunde cuiva care-ţi spune: „Eu nu am nevoie să merg la biserică, pot
să mă închin lui Dumnezeu tot aşa de bine şi acasă, sau cu familia în excursia de la
sfîrşitul săptămînii"?
6.	Ce lideri spirituali a prevăzut Dumnezeu în biserica locală (Filipeni 1:1) şi ce
trăsături de caracter trebuie să posede ei (l.Timotei 3:1-13)? Care sunt responsabili-
tăţile conducătorilor spirituali dintr-o biserică locală (Evrei 13:17; 1.Petru 5:1-5)?
7.	Ce răspundere are credinciosul individual faţă de conducătorii din biserica lui
locală (Evrei 13:7,17; l.Petru 5:5)? în ce fel îndeplineşti tu aceste porunci biblice?
8.	Ce funcţie personală trebuie să aibă fiecare credincios individual în biserică
(l.Corinteni 12:12-17)? De ce a dat Dumnezeu fiecărui credincios daruri spirituale
(Efeseni 4:11-16)? Ce atitudine ar trebui să manifeşti în biserica ta locală (Efeseni
4:2-3; loan 13:34-35)?
9.	După părerea ta, cînd încetează un om să fie doar vizitator şi consumator şi
începe să devină un membru în funcţiune al adunării? în ce grup aparţii tu? Explică
de ce.
10.	Dacă ai vrea să te muţi în alt oraş, după ce linii directoare ai căuta o biserică
locală? Ce pasaje te-ar ajuta să te poţi hotărî?
41

Lecţia 7
Să învingi ispitele
O experienţă de zi cu zi a omului în domeniul moral este constatarea unei puterni-
ce porniri sau atracţii de a face ceva ce ştie că nu e bine. Uneori putem să ne împo-
trivim cu succes, alteori cedăm. Acest imbold de a face ceva rău se numeşte „ispită".
Capacitatea noastră de a cunoaşte ispita şi de a ne împotrivi ei cu succes prin pute-
rea lui Dumnezeu are o influenţă profundă asupra progresului nostru în viaţa de
credinţă. Ea înseamnă o viaţă fie de victorie, fie de înfrîngere.
înţelesul cuvîntului „ispită"
în Biblie, cuvîntului „ispită" are mai multe înţelesuri.
1.	PUNEREA LA ÎNCERCARE sau testarea omului Üe către Dumnezeu în do-
meniul credinţei este unul din înţelesuri (Geneza 22:1; Exod 15:25; 16:4). încercarea
credinţei poate să fie directă, ca de exemplu porunca lui Dumnezeu către Avraam de
a-1 sacrifica pe fiul său Isaac. Dar ea poate fi şi indirectă, de exemplu greutăţi şi per-
secuţie în viaţă (Iacov 1:2-3; 1.Petru 1:6; 4:12). Aceste încercări nu ajută să-I dea lui
Dumnezeu informaţii despre viaţa noastră personală, ci mai degrabă să dovedească
autenticitatea credinţei noastre.
2.	PROVOCAREA lui Dumnezeu prin om e un înţeles negativ al acestui cuvînt
(Exod 17:7; Fapte 15:10; l.Corinteni 10:9; Evrei 3:8). Cineva îl ispiteşte pe Dum-
nezeu prin faptul că se îndoieşte de iubirea sau atotputerea Sa, prin faptul că vrea
să-L oblige să procedeze prin acţiuni nebiblice, sau prin îndrăzneala de a-I provoca
graţia printr-o revoltă continuă. Asemenea acţiuni pot stîrni mînia lui Dumnezeu
(Psalm 106:29; Isaia 5:25).
3.	TENTAŢIA sau atracţia de a face ceea ce este rău în ochii lui Dumnezeu e cel
mai răspîndit înţeles al cuvîntului „ispită" (Iacov 1:14; Galateni 6:1; l.Timotej 6:9;
1 .Tesaloniceni 3:5). Acesta este şi conţinutul acestei lecţii. Dumnezeu nu ispiteşte
niciodată pe om direct în acest mod (Iacov 1:13), deşi îi permite lui Satan s-o facă.
El îi îngăduie de asemenea diavolului să pună din cînd în cînd la încercare pe cre-
dincioşi sau chiar să-i chinuie (Iov 1:12; 2:3-6).
Cînd psalmistul strigă: „încearcă-mă şi cunoaşte-mi gîndurile", atunci aceasta in-
dică primul înţeles (Psalm 139:23). Provocarea adresată lui Isus de a Se arunca de
pe aripa templului şi a Se lăsa salvat de îngeri însemna să-L ispitească pe Dumnezeu,
încadrîndu-se la punctul al doilea. Aşa-zisul „Tatăl nostru" conţine propoziţia „nu
ne duce în ispită" (Matei 6:13) şi apoi cuvintele „ci ne izbăveşte de cel rău". De aici
vedem clar că se referă la punctul al treilea. înţelesurile individuale ale cuvîntului
„ispită" trebuie deosebite cu grijă. E încurajator să citeşti în Cuvîntul lui Dumnezeu:
„Nu v-a ajuns nici o ispită care să nu fi fost potrivită cu puterea omenească. Şi Dum-
nezeu, care este credincios, nu va îngădui să fiţi ispitiţi peste puterile voastre; ci, îm-
preună cu ispita, a pregătit şi mijlocul să ieşiţi din ea, ca s-o puteţi răbda" (l.Corin-
teni 10:13). Dumnezeu foloseşte ispita pentru propriile Sale intenţii şi spre binele oa-
menilor. Prin ea face El vădite credinţa şi cinstea, dezvoltă anumite trăsături de ca-
racter, ca răbdarea, şi adesea prin ea duşmanii lui Dumnezeu sunt aduşi la tăcere.
42

Trei surse de ispitire
Din trei direcţii diferite vine atacul asupra oamenilor. Este important să :iu le con-
fundăm, sau să ne scape din vedere un domeniu în cart putem fi vulnerabili.
1.	DIAVOLUL este un agent personal şi activ al răului, căutînd neîncetat să abată
pe cineva de la umblarea pe urmele lui Dumnezeu şi să-1 ispitească. El e numit Ispi-
titorul (Matei 4:2; l.Tesaloniceni 3:5). Cuvîntul „diavol" înseamnă „calomniator",
„defăimător" sau „acuzator". El îl defăima pe Dumnezeu în faţa oamenilor (Geneza
3:5) şi pe oameni înaintea lui Dumnezeu (Apocalipsa 12:10). Cuvîntul „Satan" în-
seamnă „duşman", „adversar" sau „potrivnic", deoarece el e duşmanul lui Dum-
nezeu şi al oamenilor (1.Petru 5:8). Originea acestui rău o găsim în Ezechiel 28:12-
19 şi Isaia 14:12-14. Tactica diavolului este să pună la îndoială Cuvîntul lui Dum-
nezeu (Geneza 3:1), să-i subjuge pe oameni fizic şi spiritual, să tiranizeze (Fapte 10:
38), şi peste tot lasă o urmă de distrugere şi de ruină, de unde şi numele justificat de
„Apolion" sau „Abaddon", adică „nimicitor" (Apocalipsa 9:11). Această activitate
aducătoare de moarte poate să-1 influenţeze pe om atît de mult, încît prin aceasta
poate să-şi piardă sufletul pe vecie. Diavolul este ucigaşul sufletelor (loan 8:44).
2.	LUMEA este sistemul ademenitor de prezentare a valorilor, a noţiunilor de
morală şi a influenţei nelegiuite care atrage de la Dumnezeu sub vraja lui pe cei ce
nu veghează. Acest cuvînt n-ar trebui să fie confundat cu acelaşi cuvînt „lume" care
e întrebuinţat uneori pentru planeta „Pămînt" sau pentru locuitorii ei. Satan este stă-
pînitorul acestui sistem mondial rău (loan 12:31; Efeseni 2:2). Acest sistem e pur-
tat de el ca un copilaş în braţele mamei lui (loan 5:19). Prietenia cu lumea înseam-
nă de aceea duşmănie cu Dumnezeu (Iacov 4:4). Credincioşii trăiesc de fapt în ea
(loan 13:1; Tit 2:12), dar nu sunt din ea, în sensul unei complicităţi sau a unei ase-
mănări (loan 15:19; loan 17:14; Galateni 1:4). Despre aceia care sunt născuţi din
nou se spune că au învins lumea (l.Ioan 5:4).
3.	CARNEA (natura păcătoasă). Această noţiune are în Biblie trei înţelesuri dife-
rite. Ea se referă la oameni în general (Fapte 2:17), la corpul omenesc (loan 1:14; 3:
6; 6:51) şi la poftele şi dorinţele păcătoase, care trec peste hotarele aşezate de Dum-
nezeu (Galateni 5:16,24; Romani 13:14; Iacov 1:14; Efeseni 2:3). Aici e vorba mai
ales de al treilea punct. Pofta sau dorinţa firească, naturală trece peste hotarul sănă-
tos, legal, cînd carnea preia controlul. De exemplu legătura sexuală, în cadrul căsă-
toriei, este deplin legitimă, dar în afara acestui domeniu e desfrîu. Mîncarea, pentru
acoperirea necesităţilor naturale ale corpului, devine exces şi îmbuibare dacă trăim
ca să mîncăm, pînă cînd suntem graşi. Faptele cărnii sunt descrise după cum urmea-
ză: „Preacurvia [adulter], curvia [imoralitate sexuală], necurăţia, desfnnarea, mîni-
ile, neînţelegerile, dezbinările, vrăjbile, certurile de partide, pizmele, uciderile, beţi-
ile, îmbuibările şi alte lucruri asemănătoare cu acestea" (Galateni 5:19-21). O impli-
care continuă în aceste lucruri este un semn tipic al acelora care nu vor moşteni
împărăţia lui Dumnezeu (Galateni 5:21).
Cele două naturi - carnea împotriva Duhului
Credinciosul în Cristos este deplin conştient de lupta personală, adesea foarte pu-
ternică, între dorinţa de a face bine şi ispita de a face rău. „Căci firea pămîntească
pofteşte împotriva Duhului, şi Duhul împotriva firii pămînteşti: sunt luaruri potriv-
43

nice unele altora, aşa că nu puteţi face tot ce voiţi" (Galateni 5:17).
Credinciosul e salvat, dar din nefericire nu şi natura lui carnală, firească. Ea nu
s-a schimbat prin naşterea din nou. Prin „natură" se înţelege înclinaţia, predispozi-
ţia sau capacitatea de a face anumite lucruri. Vechea natură, care tinde spre păcat, ca
şi cîinele spre lătrat, este predispoziţia omului din naştere. Noi am moştenit-o de la
Adam (Romani 5:12). Omul face de la natură dorinţele şi poftele cărnii şi ale gîndu-
rilor lui (Efeseni 2:3). Uneori, această natură e numită şi „omul vechi" (Efeseni 4:22;
Coloseni 3:9) sau „umblarea după lucrurile firii pămînteşti" (Romani 8:7). Această
natură este o sursă de rău (Psalm 51:5). Ea e duşmănoasă faţă de Dumnezeu şi nu-I
poate plăcea (Romani 8:7-8). Din ea nu vine nimic bun (Romani 7:18).
Prin naşterea noastră din nou primim o nouă natură, nu o îmbunătăţire a vechii
noastre naturi (2.Petru 1:4). Noi suntem „o făptură nouă" (2.Corinteni 5:17) şi un
„om nou" (Efeseni 4:24). Este o sămînţă dumnezeiască implantată în noi, care nu
poate păcătui, căci e de la Dumnezeu (l.Ioan 3:9). întrucît vechea natură n-a fost
nici înlăturată, nici înnoită, e de la sine înţeles că cele două naturi se luptă una îm-
potriva alteia, cum e zugrăvit în Romani 7:15-23. Este important ca natura cea nouă
să cîştige supremaţia asupra celei vechi. Ca să ajungem aici, trebuie să primim pute-
re de la Dumnezeu, ca să hrănim şi să întărim natura cea nouă în orice fel, iar pe cea-
laltă să o lăsăm să piară (Romani 13:13-14). Apostolul Pavel vorbeşte de faptul că
se poartă aspru cu corpul lui, ca să nu fie descalificat (l.Corinteni 9:27).
Altfel spus, este autodisciplină.
Două ilustraţii pentru ispitire
Ispitirea primului om e un caz în care se văd cele trei moduri de atac ale duşma-
nului (loan 2:16). Cînd ispititorul i-a arătat Evei fructul oprit (Geneza 3:6), ea a vă-
zut că era „bun de mîncat" (pofta cărnii), „plăcut la privit" (pofta ochilor sau a lu-
mii) şi „de dorit ca să deschidă cuiva mintea" (mîndria vieţii sau păcatul diavolului).
Ispitirile Domului Isüs au avut un curs asemănător. Mai întîi a fost ispitit cînd i
S-a făcut foame ca să facă pîine din pietre, o provocare a cărnii (Matei 4:3). Apoi I
s-a cerut să Se arunce de pe aripa templului, ca să fie salvat de îngerii Lui, o provo-
care a mîndriei vieţii (Matei 4:5-6). Iar în cele din urmă I s-au oferit toate splendo-
rile acestei lumi ca răsplată, dacă S-ar fi închinat diavolului, sau atracţia lumii (Ma-
tei 4:8).
Victorie asupra ispitirii - ce a făcut Dumnezeu
Nici o ispită nu se poate apropia de om care să nu fi fost deja învinsă de Isus Cris-
tos, ajutîndu-ne astfel la dobîndirea victoriei.
1.VICTORIA ASUPRA DIAVOLULUI a fost cîştigată de Domnul Isus la cruce
(loan 12:31; 16:11). Puterea lui Satan asupra celor credincioşi a fost zdrobită (Colo-
seni 2:15; Evrei 2:14). Nu se spune nicăieri că trebuie să ne temem de diavol. Mai
degrabă ni se spune să ne împotrivim lui, căci atunci fuge de la noi (Iacov 4:7). El
desigur n-ar face lucrul acesta dacă ar mai avea putere asupra credinciosului. De
fapt, suntem avertizaţi să nu-i dăm nici cea mai mică şansă, căci altfel ar şti ime-
diat cum s-o folosească (Efeseni 4:27). Deşi el poate ispiti, ataca şi înşela pe credin-
cios, aceasta i se poate împotrivi prin puterea lui Dumnezeu şi din cauza sîngelui
44

Domnului Isus Cristos (Apocalipsa 12:10-11).
2.	VICTORIA ASUPRA LUMII a fost de asemenea cîştigată de Domnul Isus. El
a spus: „îndrăzniţi, Eu am biruit lumea" (loan 16:33). El a condamnat-o deplin
(loan 12:31; l.Corinteni 11:32). De aceea, şi noi trebuie să păstrăm o separare mo-
rală de ea (2.Corinteni 6:14-17). Aceasta nu înseamnă că trebuie să ne izolăm de cei
necredincioşi (Matei 11:19), ci mai degrabă să ne ţinem departe de murdărie, com-
promis şi legături nepotrivite. Noi n-ar trebui să iubim lumea (l.Ioan 2:15). Credin-
ţa noastră a învins lumea (l.Ioan 5:4).
3.	VICTORIA ASUPRA CĂRNII a fost asigurată cînd Domnul Isus a zdrobit
puterea ei la cruce (Romani 6:6). Acolo, El a condamnat păcatul în carne (Romani
8:3). Odinioară eram robi ai păcatului, dar acum suntem liberi (Romani 6:20-22).
Referitor la păcat, Cristos lucrează în viaţa credincioşilor „dublă salvare". El ne
salvează atît de vinovăţia, cît şi de puterea păcatului. Noi nu suntem nişte victime
neajutorate ale poftelor şi dorinţelor nestăpînite. Prin Dumnezeu avem puterea să ne
împotrivim poftelor naturii păcătoase, care ne duc la păcat.
Victorie asupra ispitirii — ce trebuie să facem noi
Temelia dată prin Domnul Isus Cristos pentru victorie cere totdeauna şi o folosire
personală. Potrivnicul nu va înceta să ne atace. Din fiecare ispită există o ieşire
(l.Corinteni 10:13). întrucît carnea este slabă, e totdeauna bine să ne rugăm în vre-
muri de ispită (Matei 26:41). Trebuie să revendicăm puterea Duhului Sfînt, ca să
învingem ispita. Trebuie să luăm hotărîri înţelepte, ca să ieşim din calea anumitor
ispite (l.Corinteni 7:5; Romani 13:14). încrederea prea mare în propria carne este
o poziţie periculoasă şi ar trebui evitată (Filipeni 1:3). Sfînta Scriptură ne arată calea
victoriei.
1.	„SOCOTIŢI-VĂ morţi faţă de păcat, şi vii pentru Dumnezeu, în Isus Cristos"
(Romani 6:11). Trebuie să avem atitudinea conştientă că am murit pe cruce cu Cris-
tos, marele nostru Locţiitor, şi că tot ce era în legătură cu viaţa cea veche a murit
acolo cu El (Coloseni 3:3). Un mort nu mai e atras de păcat.
2.	„DAŢI-VĂ PE VOI ÎNŞIVĂ (sau puneţi-vă la dispoziţia lui Dumnezeu) ca
vii, din morţi cum eraţi, şi daţi lui Dumnezeu mădularele voastre, ca pe nişte unelte
ale neprihănirii [dreptitudinii - conformării cu standardul divin]" (Romani 6:13). Ni
se cere să ne aducem corpul ca un sacrificiu viu lui Dumnezeu (Romani 12:1). Rîul
Duhului Sfînt poate atunci să curgă printr-o viaţă ordonată (loan 7:38-39). „Umblaţi
cîrmuiţi de Duhul şi nu veţi împlini poftele firii pămînteşti" (Galateni 5:16).
3.	„IMPOTRIVIŢI-VĂ DIAVOLULUI", la aceasta suntem chemaţi (Iacov 4:7).
Noi trebuie să ne rugăm şi să folosim Cuvîntul lui Dumnezeu (Matei 4:1-11). Lupta
activă spirituală, care cere întreaga angajare a forţelor noastre, este o parte a vieţii
victorioase în Cristos la fel ca şi odihna în victoria Domnului Isus asupra duşmani-
lor noştri şi folosirea puterii Lui. Ar trebui întrebuinţate în acelaşi mod atît măsurile
active, cît şi cele pasive.
Iar cînd am dat greş
1. CERE AJUTORUL DOMNULUI ISUS. Un creştin va păcătui probabil mai
puţin, dar nu va fi fără păcat. De aceea ne spune Biblia: „Dar dacă cineva a păcă-
45

tuit, avem la Tatăl un Mijlocitor, pe Isus Cristos, Cel neprihănit" (1 .loan 2:1). Urmă-
torul verset declară că Isus, cînd a murit pe cruce, a rezolvat o dată pentru totdeau-
na probkma vinovăţiei tuturor păcatelor noastre, cele trecute, prezente şi viitoare.
Acum Domnul Isus este Mediator, Avocat şi Apărător înaintea Tatălui ca să intervi-
nă în favoarea noastră cînd păcătuim.
2.	MĂRTURISEŞTE LUI DUMNEZEU. Comuniunea noastră cu Dumnezeu es-
te refăcută cînd ne mărturisim păcatele (l.Ioan 1:9). Cuvîntul „a mărturisi" înseam-
nă „a spune acelaşi lucru" sau „a se acorda cu cineva". Dacă ne mărturisim un păcat,
atunci ne punem de acord cu Dumnezeu că era greşit ceea ce am făcut. Nu ajunge
numai să fim de acord că am păcătuit, ci trebuie şi să spunem pe nume păcatului pe
care l-am comis.
3.	REVENDICĂ IERTAREA LUI DUMNEZEU. Acceptă iertarea şi curăţirea
deplina a lui Dumnezeu. Cînd cineva mărturiseşte şi părăseşte un păcat, dar nu pri-
meşte iertarea lui Dumnezeu, înseamnă a-L face mincinos, căci El ne-a promis ier-
tarea în aceste condiţii. A continua să ne preocupăm cu păcatele trecute poate fi pri-
lej de păcătuire viitoare în viaţa noastră creştină.
Concluzie
Ispita e ceva cotidian în viaţa fiecărui creştin. El este confruntat cu renumitul trio,
diavolul, lumea şi carnea. Cu toate acestea, Domnul Isus ne-a chemat să ieşim din
întuneric ca să umblăm în lumină, să trăim învingători, să aducem mult rod şi să do-
vedim lumii viaţa noastră schimbată. Cristos a făcut cu putinţă aceasta prin victoria
asupra duşmanilor noştri la crucea de pe Golgota şi a devenit Căpetenia salvării
noastre (Evrei 2:10). Ca şi Căpetenie a noastră I-ar plăcea să ne conducă învingători
şi să facă cunoscut prin noi „în orice loc mireasma cunoştinţei Lui" (2.Corinteni
2:14). Pe lîngă aceasta, Cristos ne-a pus la dispoziţie patru ajutoare de nepreţuit ca
să fim înarmaţi pentru enorma provocare a acestei lupte spirituale: Duhul Sfînt, care
locuieşte în noi (Romani 8:9,11), Cristos însuşi care mijloceşte în cer pentru noi
(Evrei 7:25), Cuvîntul lui Dumnezeu care ne hrăneşte şi luptă pentru noi (Efeseni
6:17), rugăciunea, care ne deschide calea către Dumnezeu (Evrei 4:6).
Chiar dacă avem o aşa mare Căpetenie şi aşa puternice ajutoare la dispoziţie, pen-
tru a fi învingători în viaţa spirituală trebuie să urmăm şi să ascultăm de adevăr.
Victoria nu vine din pură cunoştinţă intelectuală despre afirmaţiile Bibliei. Ea nu-şi
are rădăcinile nici în experienţele spirituale subiective care sunt făcute despărţit de
Cuvîntul lui Dumnezeu călăuzitor şi normativ. A-L numi pe Isus „Domn" şi a nu te
simţi îndatorat să faci ce spune El este o mărturisire falsă de credinţă şi o făţărnicie
(Luca 6:46). Ascultarea e testul autenticităţii spirituale (l.Ioan 2:3-4), dovada iubirii
noastre pentru El (loan 14:15-21) şi calea spre creştere spirituală.
46

întrebări la lecţia 7
Să învingi ispitele
1.	Fă deosebire între originea, caracterul şi scopul încercărilor (Iacov 1:2-12) şi
originea, caracterul şi scopul ispitirilor (Iacov 1:13-15).
2.	Cercetează originea ispitirii în următoarele versete şi descrie caracteristicile
lor. Efeseni 6:11-12; l.Petru 5:8; Romani 12:2; 2.Timotei 4:10; l.Ioan 2:15-16;
Marcu 7:21-23.
3.	Care este în definitiv temeiul pentru victoria noastră asupra ispitei (loan 12:31-
33; Romani 6:6)?
4.	Două pasaje binecunoscute din Sfînta Scriptură despre ispitire sunt Geneza 3:
1-6 şi Iosua 7:20-2. După părerea ta, unde încetează ispita şi unde începe păcatul în
fiecare pasaj? Constată cum are loc desfăşurarea faptelor în ambele cazuri.
5.	Compară Geneza 3:1-6 cu Matei 4:1-11. Ce paralele şi ce deosebiri poţi con-
stata referitor la ispitire şi la sfîrşitul ei?
6.	Spune cu cuvintele tale proprii l.Corinteni 10:10. Ce înveţi din acest verset
despre limite şi ajutoare? Cum stai faţă de ispite care îţi par de nesuportat?
7.	Citeşte Romani 6. Trebuie un creştin săpăcătuiască? Ce responsabilitate ai tu?
8.	Ce măsuri trebuie să iei ca să învingi ispita?
Psalmul 119:9-11; Matei 26:41; 2.Timotei 2:22; Iacov 4:7
9.	Ce mare exemplu ai cita pentru „a nu purta grijă de firea pămîntească" (Ro-
mani 13:13-14)? Ce principiu găseşti în Fapte 19:19? Cum ai folosit acest princi-
piu în propria ta viaţă? Care a fost rezultatul acţiunii preluate odinioară de credin-
cioşi (Fapte 19:20)?
10.	Ce ar trebui să facem cînd păcătuim (l.Ioan 1:9)? Ce este inclus în această
acţiune (Psalm 32:1-5). Este această măsură un ;,paşaport", un „permis" pentru
păcătuire (Romani 6:12)?
47

Lecţia 8
Să ne dăm întîlnire cu Dumnezeu
„CUM DOREŞTE UN CERB IZVOARELE DE APĂ, aşa Te doreşte sufletul
meu pe Tine, Dumnezeule! Sufletul meu însetează după Dumnezeul cel viu" (Psalm
42:1-2). „Dumnezeule, Tu eşti Dumnezeul meu, pe Tine Te cant. îmi însetează su-
fletul după Tine" (Psalm 63:1). Foamea după Dumnezeu şi aspiraţia după comuni-
unea cu El a fost strigătul mişcător al psalmistului în devotarea lui pentru Cel Sfînt.
Ce comuniune ar putea fi aşa de minunată ca cea cu Domnul vieţii şi gloriei? Ce pri-
vilegiu mai mare am putea avea ca acela al unei întîlniri divine - un timp cu Dum-
nezeu? Se ştie că cineva care iubeşte vrea să petreacă cît mai mult timp cu persoana
iubită. Iar noi, care afirmăm că-L iubim pe Domnul, nu ne putem permite să trăim
fără să petrecem un timp liniştit cu El. Graba zilelor noastre obişnuite, cu toate înda-
toririle ei, ne apasă fără milă. Suntem mistuiţi de activitatea noastră şi scăpăm din
vedere să ne revendicăm bogăţia în Cristos. Viaţa noastră de creştin tînjeşte după o
întîlnire cu Dumnezeu care să fie luată cu adevărat în serios şi să nu fie neglijată.
Dacă am fixat un timp, El ne va aştepta.
Timp şi loc
1.	CIND SĂ AVEM COMUNIUNE CU EL? El este aproape de noi în ziua ne-
cazului (Psalm 20:2; 46:1). Nu există timp în care n-am putea striga la Tatăl nostru
ceresc. Totuşi, discipolii serioşi s-au ţinut de întîlniri stabilite şi regulate. Acestea
pot fi dimineaţa, la prînz şi seara (Psalm 55:17; Daniel 6:11), uneori chiar la miezul
nopţii (Psalm 119:62). Totuşi, în timpul zilei suntem adesea prea ocupaţi, iar seara
cădem de oboseală. Cea mai bună pregătire pentru o zi este să fi văzut faţa lui Dum-
nezeu înainte de a întîlni feţele oamenilor. Mulţi oameni L-au căutat în zorii zilei:
„Doamne, auzi-mi glasul dimineaţa! Dimineaţa, eu îmi îndrept rugăciunea spre. Tine
şi aştept" (Psalm 5:3). „El mă trezeşte în fiecare dimineaţă, El îmi trezeşte urechea,
ca să ascult cum ascultă nişte ucenici" (Isaia 50:4b). „O iau înaintea zorilor şi strig:
nădăjduiesc în făgăduinţele Tale" (Psalm 119:147). Domnul a cerut copiilor lui Isra-
el să adune dimineaţa mana, pîinea cerească, care trebuia să-i întărească pentru acea
zi (Exod 16:21). Cel mai bun început care poate fi făcut e începutul cu Dumnezeu.
2.	UNDE SĂ-L ÎNTÎLNIM PE DUMNEZEU? Pe Dumnezeu îl putem întîlni
pretutindeni. Sarcina noastră e să găsim un loc unde ne putem întîlni cu El fără să
fim întrerupţi şi abătuţi spre alte probleme. Aşa a făcut şi Domnul Isus cînd a trăit
pe pămînt: „A doua zi dimineaţa, pe cînd era încă întuneric de tot, Isus S-a sculat, a
ieşit şi S-a dus într-un loc pustiu, şi Se ruga acolo" (Marcu 1:35). Pentru noi, un colţ
în bucătărie său într-o altă cameră poate îndeplini scopul la fel de bine ca un vîrf de
munte. Cel mai important este să fii singur cu Dumnezeu, ca să-L poţi asculta.
Scopul întîlnirii
Ce trebuie să căutăm? Mai întîi de orice să-L căutăm pe El. Comuniunea cu
Dumnezeu serveşte în primul rînd adîncirii rădăcinilor noastre în El şi nu realizării
proiectelor de studiu. Ar trebui să fie în cazul ideal pe de o parte un timp de recu-
48

noştinţă, comuniune şi bucurie, iar pe de alta unul de învăţătură. El ne poate întări
prin faptul că ne mijloceşte gînduri înalte despre Dumnezeu. El ne poate da călău-
zire şi arita voia lui Dumnezeu pentru viaţa noastră. E bine să stăruim în rugăciune
şi să nu ne lăsăm înainte de a fi avut o adevărată întîlnire cu Domnul şi de a-I fi
experimentat binecuvîntarea (Geneza 32:26). Orice am putea face pentru Dumnezeu
şi pentru ceilalţi, nimic nu poate înlocui această binecuvîntare. De aceea, să nu fim
niciodată grăbiţi şi să nu căutăm superficial prezenţa lui Dumnezeu. Duşmanul su-
fletelor noastre va face totul ca să împiedice ţinerea unui timp regulat de linişte îna-
intea Domnului. El ştie ce avantaje aduce acesta pentru discipolii serioşi şi cît de pă-
gubitor lucrează neglijarea acestui lucru asupra creştinilor adormiţi. Comuniunea cu
Dumnezeu se întemeiază pe reciprocitate. Cînd medităm la Cuvîntul lui Dumnezeu,
El ne vorbeşte nouă. Cînd ne ridicăm mîinile la rugăciune, noi îi vorbim Lui. Am-
bele acţiuni aparţin timpului petrecut cu Dumnezeu. Chiar aşteptarea în tăcere a
Domnului poate să ne ajute să-I auzim vocea.
1.	SĂ-L AUZIM PE DUMNEZEU. Domnul Isus a spus că omul trebuie să trăias-
că cu fiecare cuvînt care iese din gura lui Dumnezeu (Matei 4:4). Dacă lucrul aces-
ta este adevărat, atunci trebuie să-I dăm ocazie lui Dumnezeu să vorbească sufle-
telor noastre, ca întreaga noastră fiinţă să fie cuprinsă de El, de voia Lui şi de căile
Lui. Ar trebui să citim neîncetat capitole şi cărţi întregi ale Bibliei, ca să evităm sal-
tul dezordonat de la un pasaj biblic la altul. Ar trebui să privim încet, cu meditaţie
şi cu mare atenţie, amănuntele şi contextele. Este recomandabil de asemenea în chip
deosebit să ne luăm timp şi să medităm temeinic la un gînd sau la un verset prin care
ne vorbeşte Dumnezeu (Psalm 119:5,23,48,78,97). Dacă citim rar un pasaj biblic o
dată sau de două ori, aceasta ne ajută să căpătăm o impresie mai profundă despre
acel pasaj, să ne clarificăm gîndurile despre Dumnezeu şi să le sistematizăm. Atunci
suntem gata şi să punem diferite întrebări despre pasajele respective din Biblie:
-	Cu ce se ocupă acest pasaj? (Observare).
-	Ce înseamnă acest text? (Interpretare). Caută în dicţionar cuvintele mai grele,
pe care nu le înţelegi.
-	Cum se pot înfăptui cele citite în viaţa mea (Aplicare).
Nu uita niciodată că scopul lui Dumnezeu cu viaţa noastră este să devenim ase-
menea Domnului Isus (Romani 8:29).
Stephen Olford oferă patru obiective importante pentru timpul de linişte zilnică:
sănătate spirituală (1.Petru 2:2), puritate spirituală în lumea necurată (loan 15:3; 17:
17; Psalm 119:9), sfat spiritual (Psalm 73:24; 2.Timotei 3:16) şi luptă spirituală
(Efeseni 6:17). înţelegerea eficientă a Cuvîntului lui Dumnezeu şi aplicarea perso-
nală vor fi intensificate cînd alcătuim un caiet cu notiţe în care notăm data, versetul
cheie, prin care Dumnezeu ne-a vorbit în mod special şi aplicaţia sau verificarea spi-
rituală. O aplicaţie este atunci mai capabilă să ajute cînd nu e numai generală, ci e
şi foarte concretă. Dumnezeu deschide totdeauna ochii acelora care sunt gata să as-
culte ce le arată El (Psalm 119:18).
2.	SĂ VORBIM CU DUMNEZEU. Să venim cu credinţă înaintea lui Dumnezeu,
să vorbim simplu şi sincer cu El, aceasta este rugăciunea. Rugăciunea n-ar trebui să
fie rigidă sau o simplă repetare de anumite formule (Matei 6:7). Dacă cuvintele
noastre sunt curate şi din inimă, rămînem cinstiţi şi corecţi înaintea lui Dumnezeu.
49

Un început excelent este să-L lăudăm pe Dumnezeu din cauza însuşirilor Sale
personale extraordinare (închinare, adorare). Aceasta ne va aminti cît de necesar ne
e să învăţăm mai mult despre însuşirile lui Dumnezeu. Apoi pu.em să ne i «primăm
recunoştinţa pentru multele Lui binecuvîntări materiale şi spirituale mulţumire).
Suntem invitaţi să aducem nevoile altora înaintea Lui (= mijlocire). Aici e de mare
ajutor să avem o listă de rugăciune, care să corespundă totdeauna celei mai noi stări
de lucruri. Putem să o împărţim, astfel ca să nu trebuiască să încercăm să-I aducem
în fiecare zi toate cererile, ci am putea face după următorul model:
-	luni - pentru misionari
-	marţi - mulţumire pentru binecuvîntări şi ascultări de rugăciuni
-	miercuri - pentru lucrătorii din biserica locală, ca şi din întreaga ţară
-joi - pentru lucrări, misiuni şi însărcinări în biserică
-	vineri - pentru familie
-	sîmbătă - pentru fraţi şi surori în Domnul cu problemele lor deosebite
-	duminică - pentru păcătoşi care trebuie să fie salvaţi.
Unii credincioşi îşi notează separat răspunsurile la rugăciune. Adesea este nece-
sară şi mărturisirea păcatelor. în cele din urmă, nu uita să aduci înaintea lui Dumne-
zeu şi problemele tale personale, mari sau mici (Filipeni 4:6-7).
Indicaţii de întipărit în memorie
1.	Ia-ţi regulat timp pentru Dumnezeu şi caută un loc liniştit! Fixează-ţi un timp
de care apoi să te ţii. Roagă-te tare, dacă se poate, fără să-i deranjezi totuşi pe cei-
lalţi, începe cu o perioadă mai scurtă, de vreo 20 de minute, şi măreşte-o treptat.
2.	Pregăteşte-ţi Biblia, caietul cu notiţe şi unelte de scris, înainte de a începe.
Cărţi religioase pot fi într-adevăr de ajutor, dar nu pot înlocui studiul continuu, inde-
pendent al Scripturii. Procedează la studiul biblic după un plan. Nu citi mai mult din
Biblie decît poţi digera spiritual. O duzină de versete sau un capitol ajunge de cele
mai multe ori.
3.	Culcă-te devreme! Dacă stăm seara prea mult, dimineaţa ne sculăm obosiţi.
Scoală-te punctual şi nu-ţi mai permite nici un minut de somn.
4.	Roagă-L pe Dumnezeu să-ţi vorbească şi să ţi Se reveleze.
5.	Fii plin de aşteptare în timp ce-L asculţi pe Dumnezeu în credinţă. Evită
visările şi rătăcirile gîndurilor printr-un act de voinţă conştient. Meditează mai mult
la Domnul decît la tine însuţi.
6.	Nu-L zori pe Dumnezeu! Reflectează asupra celor citite. Fă pauze în rugăciu-
ne şi ascultă-L pe Dumnezeu.
7.	Scrie gînduri în caietul tău de notiţe! Fă notiţe pentru studiul următor sau pen-
tru lista ta de rugăciune. Meditează la gîndurile pe care ai vrea să le discuţi cu un
prieten sau cu un partener de rugăciune.
Olford spune că timpul liniştit cu Dumnezeu „e absolut vital pentru o viaţă de
spiritualitate, eficacitate şi iubire continuă. Este barometrul vieţii creştine". Am vrea
să întrebăm: Ai o întîlnire cu Dumnezeu?
O respecţi cu fidelitate?
Poţi să ai victorie în viaţa spirituală fără să petreci timp cu Dumnezeu?
50

întrebări la lecţia 8
Să ne dăm înfîlnire cu Dumnezeu
1.	Ce prioritate în viaţa creştină se indică în Psalmul 42:2-3? De ce este necesar
ca relaţia noastră cu Domnul să crească?
2.	De ce avem nevoie regulat de un timp cu Dumnezeu?
loan 15:3; l.Samuel 1:19a; l.Petru2:2; Psalmul 143:8; Romani 12:2
3.	Descrie activitatea Măriei în Luca 10:38-42. Cum a judecat Domnul Isus com-
portarea ei? Descrie atitudinea şi acţiunile Manei în timp ce-L ospătează pe Domnul
Isus în casa ei? Cum a prejudiciat lipsa Martei în sensibilitate spirituală valoarea
muncii ei? Ce trebuie să fie o prioritate înaintea muncii (Luca 5:15-16)?
4.	Cum se arată în viaţa noastră faptul că adesea preţuim mai mult lucrarea
creştină şi activitatea decît comuniunea cu Domnul? Ce ar trebui să faci dacă ai ob-
serva că acesta e cazul în viaţa ta?
5.	Ce perioade ale zilei sunt mai favorabile pentru a „sta la picioarele lui Isus" în
mod regulat? Daniel 6:11; Psalmul 119:147-148
Ce avantaje au diferitele perioade ale zilei (compară cu Psalm 1:2)?
6.	Cînd israeliţii au rătăcit prin pustie, Dumnezeu i-a aprovizionat cu mană, cu
„pîine din cer" ca hrană. De cîte ori trebuiau ei să adune mana? Ce s-a întîmplat cînd
au aşteptat pînă mai tîrziu în zi (Exod 16:21)? Ce poţi să înveţi din acest pasaj bi-
blic, pentru viaţa ta, referitor la timpul tău liniştit cu Dumnezeu? încotro Se ducea
Isus, ca să fie singur cu Tatăl (Marcu 1:33-35)? De ce crezi că a ales El zorile ca să
fie singur cu Tatăl?
7.	Ce putem face în timpul cînd suntem singuri cu Dumnezeu?
Psalmul 5:3; Isaia 50:46
8.	Ce ne împiedică să avem timp bogat în binecuvîntări, singuri cu Dumnezeu?
Proverbe 6:9; Luca 10:41; Psalmul 66:18
Cum ai acţiona împotriva unor asemenea obstacole din viaţa ta?
9.	Redă cu propriile tale cuvinte Psalmul 63:1-2.
Exprimă aceasta şi dorinţa ta de a cunoaşte mai intensiv pe Dumnezeu?
10.	Ai un timp regulat în care să ai zilnic comuniune cu Dumnezeu?
Cam cît timp petreci zilnic şi săptămînal singur cu Dumnezeu?
Ce moment(e) al(e) zilei este (sunt) pentru tine cel(e) mai favorabil(e) pentru
întîlnirea cu Dumnezeu?
„Cu ajutorul lui Dumnezeu aş vrea să petrec zilnic cel puţin	minute singur cu
Dumnezeu, de la	pînă la	" (completează cu timpul zilei).
Semnătura	
51

Lecţia 9
Cuvîntul lui Dumnezeu ca hrană
„OMUL NU TRĂIEŞTE NUMAI CU PÎINE, ci cu orice cuvînt care iese din gura
lui Dumnezeu" (Matei 4:4). Aceasta e o afirmaţie uimitoare a Domnului Isus, citind
Deuteronom 8:3 care arată aici grija lui Dumnezeu pentru poporul Său. Dumnezeu
are pregătit mai mult ca o hrană fizică pentru poporul Său. El ne-a dat Sfînta
Scriptură. în Vechiul Testament,, din care Domnul Isus a citat de atîtea ori, şi în Noul
Testament care împlineşte pe cel Vechi, avem Biblia ca şi Cuvînt complet al lui
Dumnezeu (2.Timotei 3:16; 2.Petru 1:19-21). Biblia este o carte în care apar tot me-
reu expresii ca „aşa vorbeşte Domnul". Dumnezeu vorbeşte la persoana întîi sau prin
reprezentanţii Săi. Cuvîntul lui Dumnezeu este viu şi lucrător (Evrei 4:12). E viu şi
rămîne etern (1.Petru 1:23-25). Psalmul 119 este o cîntare de laudă despre splendo-
rile Cuvîntului lui Dumnezeu. întrucît Biblia este înştiinţarea lui Dumnezeu către
oameni, manualul Proprietarului şi Creatorului omului pentru toate întrebările şi
problemele lui, ar trebui să o cercetăm cu silinţă în fiecare zi din viaţa noastră.
Această atenţie continuă, această ascultare neîncetată este exact ceea ce ni se porun-
ceşte şi în Scriptură (Deuteronom 6:6-9).
La ce foloseşte Biblia?
Noi putem observa puterea transformatoare a Cuvîntului lui Dumnezeu în vieţile
celor care o studiază cu respect, pietate şi ascultare. Să examinăm multiplul mod în
care lucrează această carte remarcabilă în viaţa acelora care extrag din plinătatea ei:
1.	SALVARE. Naşterea din nou se realizează cu ajutorul Cuvîntului lui Dumne-
zeu (1.Petru 1:23). Dacă am primit odată Cuvîntul lui Dumnezeu, el ne conduce la
salvare, prin credinţa în Cristos Isus (2.Timotei 3:15). El trebuie crezut şi dat mai
departe şi altora.
2.	HRANĂ SPIRITUALĂ. Profetul a vorbit despre mîncarea Cuvîntului lui
Dumnezeu, prin faptul că a primit-o lăuntric în sufletul lui (Ieremia 15:16). El este
asemănat cu laptele (l.Petru 2:2), cu mierea (Psalm 19:11; Psalm 119:103) sau cu
hrană ori carne tare (Evrei 5:12,14). Viaţa spirituală e păstrată prin hrănirea din Cu-
vînt.
3.	CREŞTERE. Prin faptul că Cuvîntul hrăneşte sufletele noastre, needifică în
credinţa noastră preasfîntă (Fapte 20:32). Condiţia pentru creşterea spirituală este
hrănirea din Cuvîntul lui Dumnezeu (l.Petru 2:2).
4.	ÎNŢELEPCIUNE. Valoarea culturii e încă şi azi pretutindeni mult preţuită şi
omul speră să devină prin ea înţelept. Totuşi Scriptura poate să ne facă mai înţelepţi
ca duşmanii noştri şi să ne dea mai multă pricepere ca învăţătorii lumii (Psalm 119:
99-100).
5.	CURĂŢIRE. Lumea plină de murdărie morală. Marele curăţitor al inimilor şi
minţilor e Cuvîntul (Psalm 119:9; loan 15:3). El ne păzeşte de păcat (Psalm 119:11).
6.	CĂLĂUZIRE. Tot mereu este o problemă pentru noi luarea de hotărîri, alege-
rea căii bune. Cuvîntul lui Dumnezeu e lumină pe cărarea noastră (Psalm 119:105).
7.	MÎNGÎIERE sau îmbărbătare în greutăţi şi grijuri vine dintr-un izvor care nu
52

seacă niciodată (Psalm 119:28,50,76; Romani 15:4).
8.	BUCURIE. într-o lume plină de necazuri şi îngrijorări putem avea parte, prin
Cuvînt, de o bucurie adîncă (loan 15:11).
9.	BINECUVÎNTARE. Faptul că aceia care iau în seamă Cuvîntul şi-L urmează
află binecuvîntare vedem foarte clar în Scriptură (Deuteronom 28:1-8). Succesul,
aşa cum îl înţelege Dumnezeu, va fi partea aceluia care rămîne în Cuvînt şi ia seama
la instrucţiunile şi învăţăturile lui (Iosua 1:8).
Cum înţeleg şi asimilez eu Cuvîntul?
Se poate alcătui un plan variat de hrănire din Cuvîntul lui Dumnezeu. Dacă îl
rugăm pe Dumnezeu să ne deschidă ochii (Psalm 119:18), iar Duhul Sfînt e învăţă-
torul nostru spiritual (loan 14:26), putem să mîncăm pîinea lui Dumnezeu şi s-o asi-
milăm în fiinţa noastră lăuntrică. Creştinul care se maturizează practică următoarele
feluri de primire de hrană:
1.	AUZIREA Cuvîntului (Proverbe 28:9; Luca 19:48). înainte de a se inventa ti-
parul şi de a fi simplu să-ţi faci rost de Biblie, cei mai mulţi oameni nu puteau să
audă Sfînta Scriptură decît la serviciul religios. Trebuie să învăţăm să ascultăm atent
cînd este predicat Cuvîntul lui Dumnezeu. De asemenea, e important să medităm la
ceea ce s-a zis. Din cele auzite putem să păstrăm mai mult în memorie dacă ne luăm
notiţe şi vorbim cu alţii despre conţinut.
2.	CITIREA Cuvîntului (Deuteronom 17:19; Apocalipsa 1:3). Procedează după
un plan sistematic şi nu citi numai la întîmplare. Citeşte în fiecare zi un anumit nu-
măr de capitole! Este în acelaşi timp o binecuvîntare, un privilegiu şi o datorie să
cunoşti complet conţinutul acestei cărţi şi nu doar părţi de ici şi colo. Atît Vechiul,
cît şi Noul Testament trebuie bine stăpînite.
3.	STUDIEREA Cuvîntului (Fapte 17:11; Proverbe 2:1-5). Aceasta înseamnă
mai mult ca citirea doar a unui capitol, ci adîncirea în Cuvînt. Notează gînduri ho-
tărîtoare! Pune întrebări sau împărtăşeşte-ţi gîndurile cu alţii! Caută în dicţionar sau
în cărţi, dacă nu înţelegi ceva! Şi, înainte de toate: aplică Cuvîntul în viaţa ta! Stu-
diul biblic eficient este orientat spre aplicare!
4.	ÎNVĂŢAREA pe de rost a Cuvîntului (Deuteronom 6:6-7; Psalm 37:31; Pro-
verbe 7:1-3). învăţarea pe de rost e cea mai sigură cale de a păstra în inima noastră
Cuvîntul lui Dumnezeu. Noi uităm aproape tot ce auzim, şi cel mai mult din Ceea ce
citim, dar reţinem 100% din ceea ce învăţăm pe de rost, dacă facem regulat aceas-
ta. Dacă avem nevoie de un verset cheie într-o situaţie de nevoie spirituală sau pen-
tru ajutorul altora, atunci Cuvîntul învăţat pe de rost e o valoare de nepreţuit. Dom-
nul Isus a citat din memorie cînd S-a împotrivit ispitirii (Matei 4:1-11). Cartonaşe
cu versete din Biblie sunt uşor de făcut şi sunt un ajutor pentru învăţarea pe de rost.
5.	MEDITAŢIA asupra Cuvîntului (Psalm 119:15,23,48,78,148; Filipeni 4:8).
Aceasta înseamnă meditaţie intensă, mişcare lăuntrică încolo şi încoace, vorbire cu
mine însumi despre Cuvîntul lui Dumnezeu, încet sau tare. Este un timp de meditare
asupra unui anumit aspect al adevărului sau al Persoanei lui Dumnezeu. Meditaţia
poate fi asemănată cu modul liniştit în care o vacă îşi rumegă nutreţul. Dacă un ver-
set a vorbit în chip deosebit inimii noastre, dimineaţa, după citirea noastră din Bi-
blie, putem să medităm în linişte la aceasta. Notează aceste gînduri! împărtăşeşte cu
53

cineva aceste gînduri!
Efectul Cuvîntului lui Dumnezeu asupra noastră depinde foarte mult de atitudi-
nea pe care o avem faţă de Cuvînt. Cine studiază cu seriozitate Cuvîntul s-a predat
şi pe sine complet Domnului Isus. El studiază Cuvîntul Său în mod regulai, şi-1 apli-
că vieţii lui zilnice. El se încrede puternic în învăţătura treptată de fiecare zi şi creş-
terea progresivă, şi nu pe efecte magice, prin apelare la Biblie în situaţii urgente de
criză. El înţelege că asimilarea Cuvîntului lui Dumnezeu este o împărtăşire cu Dum-
nezeu şi nu un exerciţiu mecanic sau o disecare academică printr-un observator, care
stă să judece Cuvîntul lui Dumnezeu.
Metode de studiu biblic
în Cuvînt nu e propus vreun mod deosebit de studiu biblic. Totuşi, credinciosul
care se află într-o relaţie dinamică cu Cuvîntul trebuie să ia seama la următoarele:
-	să-şi ia zilnic TIMP pentru Cuvînt,
-	într-un LOC cu cît mai multă linişte,
-	să studieze în continuare întreaga Scriptură după un PLAN,
-	un OBIECTIV: să devină asemenea lui Cristos.
Dacă ne supunem lui Isus Cristos, dacă vrem să învăţăm cu zel şi să studiem re-
gulat Cuvîntul lui Dumnezeu, vom experimenta, chiar şi fără un studiu deosebit, un
efect profund. Este de ajutor să-ţi pui următoarele trei întrebări, cînd te îndrepţi spre
Cuvînt. Răspunde la ele în ordine, cînd citeşti textul.
1.	CE SPUNE ACEST PASAJ? Observă exact amănuntele pasajului biblic res-
pectiv: oamenii, întîmplările, acţiunile şi învăţătura care este în ele. Subliniază cu-
vinte importante şi fă-ţi notiţe pe o foaie de hîrtie. Consacră mult timp pentru aceas-
ta şi concentrează-te.
2.	CE VREA EL SĂ SPUNĂ? Ca să interpretezi corect, trebuie să înţelegi sen-
sul celor citite. Fii clar asupra înţelesului cuvintelor şi notiţelor individuale, şi caută
în dicţionar dacă eşti în dubiu. întreabă-te de asemenea de ce a fost consemnată
această întîmplare în Scriptură. Fii atent la efectul anumitor acţiuni şi cuvinte. Cum
stă Dumnezeu faţă de aceasta? Ce învăţătură este expusă aici? Ce însemnătate are
această învăţătură pentru viaţa credinciosului? Ce precede şi urmează după acest pa-
saj? Acesta e contextul. Să nu încercăm să interpretăm vreun gînd scos din contex-
tul lui. Nu petrece prea mult timp cu versete pe care nu le înţelegi. Notează, dacă e
nevoie, întrebări pentru un studiu viitor! Apoi lasă-le la o parte şi concentrează-te
asupra a ceea ce înţelegi deja!
3.	CUM POT SĂ APLIC ACEST PASAJ? Prin această întrebare se înţelege cum
ai putea aplica Cuvîntul lui Dumnezeu la viaţa ta personală. Aplicarea este rodul
studiului tău. Eşti confruntat cu întrebarea, cum vrei să integrezi ceea ce cunoşti în
viaţa ta. Studiul biblic are scopul de a ne schimba - de a ne face asemenea lui Isus
Cristos şi de a ne învăţa să-L înţelegem tot mai bine pe Dumnezeu. A dobîndi cu-
noştinţe din Scriptură fără a le aplica nu este de nici un folos. Caută promisiuni,
avertismente, porunci, parabole, îmbărbătări sau adevăruri despre caracterul lui
Dumnezeu. Roagă-L pe Dumnezeu cu toată seriozitatea ca să-ţi vorbească în timpul
studiului din Cuvîntul Său. Aşteaptă liniştit dacă nu-ţi vorbeşte imediat; renunţă la
agitaţie cînd te afli în prezenţa iui Dumnezeu. Notează în fiecare zi într-un caiet de
54

notiţe sau într-o agendă ceea ce ai învăţat, ca mai tîrziu să poţi căuta prin notiţe, sau
să studiezi mai departe. întrebuinţează pronumele personal „eu" cînd formulezi o
aplicaţie. Foloseşte un verb care exprimă o activitate cînd eşti în clar asupra aplicării
corecte. Evită în studiu observaţii confuze şi impersonale. Nu da răspunsuri evazive,
care ocolesc întrebarea. Dumnezeu însuşi ar vrea să fie învăţătorul tău, dacă vrei să
înveţi sincer la picioarele Sale.
Ajutoare pentru studiul biblic
Există astăzi mai multe mijloace ajutătoare pentru studiul biblic ca niciodată îna-
inte. Biblia singură este de-ajuns, dacă suntem călăuziţi de Duhul Sfînt, dar şi unel-
tele de studiu pot contribui la o înţelegere mai bună a Cuvîntului.
Acestea sunt: mai multe traduceri ale Bibliei, precum şi parafrazări, concordanţă,
dicţionare, hărţi biblice şi diferite cărţi despre teme ca: arheologie, cultură, lumea
plantelor şi animalelor din Biblie, clima şi descrieri ale ţărilor biblice, etc. Pentru în-
ceput însă e suficientă o traducere bună a Bibliei, o concordanţă şi mijloace auxili-
are simple. Totuşi, pentru studiul biblic ar trebui să evităm neapărat cărţi care au o
atitudine liberală şi critică faţă de Biblie, sau materiale sectante.
Concluzie
Cît de departe ai vrea să ajungi în înţelegerea Bibliei într-un an, în cinci sau în
zece? Vei fi un tînăr, un prunc sau un om mare? Vei fi capabil să digeri hrană tare
din Cuvînt sau să bei numai lapte (l.Corinteni 3:1-3)?
„în adevăr, voi care demult trebuia să fiţi învăţători, aveţi iarăşi trebuinţă să vă
înveţe cineva cele dintîi adevăruri ale cuvintelor lui Dumnezeu, şi aţi ajuns să aveţi
nevoie de lapte, nu de hrană tare. Şi oricine nu se hrăneşte decît cu lapte nu este
obişnuit cu cuvîntul despre neprihănire, căci este un prunc. Dar hrana tare este pen-
tru oamenii mari, pentru aceia a căror judecată s-a deprins, prin întrebuinţare, să
deosebească binele şi răul" (Evrei 5:12-14).
Noi avem alegerea: Dacă suntem încă tineri sau necopţi în credinţă, să dorim
laptele spiritual şi curat, ca prin el să creştem în Domnul (1.Petru 2:2).
Dacă suntem deja maturi în Cuvînt, putem să primim „hrană tare" şi să ne desă-
vîrşim priceperea spirituală şi puterea de discernămînt.
55

întrebări la lecţia 9
Cuvîntul lui Dumnezeu ca hrană
în fiecare dimineaţă din această săptămînă să practicăm un exerciţiu spiritual,
adică să luăm pasaje biblice care prezintă un alt aspect al Cuvîntului lui Dumnezeu.
Aceasta ne va pregăti pentru discuţia despre „Cuvîntul Iui Dumnezeu ca hrană" şi
în acelaşi timp va aprofunda lecţia cu „întîlnirea cu Dumnezeu" din săptămînă pre-
cedentă.
Propunem următorul procedeu; el va fi un ajutor în pregătirile noastre.
1.	Roagă-te pentru iluminarea şi clarificarea prin Duhul Sfînt.
2.	Citeşte textul de mai multe ori.
3.	Alege pentru fiecare paragraf un titlu. Rezumă pe scurt punctul central în scris.
Aplică personal ce-ai citit!
Model pentru lucru
Pasaj biblic: Galateni 1:11-17 Data:....
Tema: Nu în mod omenesc, v. 11
Rezumat: Pavel arată cum a primit Evanghelia direct de la Dumnezeu şi nu de la
„carne şi sînge".
Aplicaţie: Doamne, ajută-mă să citesc Cuvîntul pentru mine însumi. Voi citi co-
mentariul oamenilor de abia după ce am cercetat eu însumi Cuvîntul.
4.	Răspunde zilnic, după timpul tău de linişte, la întrebările din ghidul de studiu
care referă la acest paragraf.
Prima zi: Psalm 19:8-12
Ce indică diferitele nume pentru Cuvîntul lui Dumnezeu? Ce însuşiri caracteris-
tice ale Cuvîntului lui Dumnezeu sunt amintite? Cum poate Cuvîntul să aibă efect
în viaţa ta?
A doua zi: Deuteronom 11:18-21
Ce domenii ale vieţii se indică prin cuvintele: „inimă", „mînă", „stîlpi", „uşă"?
Cum învăţăm Cuvîntul cel mai bine dacă ne lăsăm călăuziţi de acest pasaj biblic?
A treia zi: 2.Timotei 2:14-19
Ce problemă e arătată în versetele 14,16,17,18? Ce soluţie arată versetul 15? Nu-
meşte patru motive pentru care omul lui Dumnezeu ar trebui să studieze Cuvîntul.
A patra zi: Psalmul 119:9.16
Ce atitudine lăuntrică arată aici psalmistul? Cum acţionează el? Cum se „păs-
trează" Cuvîntul în inimă?
A cincea zi: Psalmul 1
Descrie omul „fericit" din acest psalm. De ce este plin de succes? Ce trebuie să
evite?
A şasea zi: Iacov 1:22-25
în ce mod poate lucra Cuvîntul ca oglindă? Ce atitudini şi moduri de acţiune sunt
necesare pentru aceasta? Ce relaţie este între ascultare şi autoînşelare spirituală?
A şaptea zi: Recapitulare
Ce ai învăţat despre însemnătatea Cuvîntului lui Dumnezeu pentru viaţa ta? Ce
atitudini şi moduri de acţiune vei schimba în viaţa ta ca rezultat al acestui studiu?
56

Lecţia 10
învaţă-ne să ne rugăm
Acelora care se îneacă, care mor, care sunt în pericol sau în nevoie nu le este greu
să strige la Dumnezeu. E ceva la fel de firesc ca respiraţia, şi atunci e puţină înclinare
spre repetiţie mecanică a unor rugăciuni învăţate pe de rost. în asemenea împreju-
rări, rugăciunea nu este o datorie împovărătoare care să fie isprăvită cît mai repede
pentru liniştea conştiinţei, ci este pur şi simplu un strigăt disperat ia Dumnezeu din-
tr-o nevoie profundă, acolo unde numai El poate ajuta. „Doamne, Te rog, ajută-mă!"
este strigătul acelora care acum nu mai sunt prea ocupaţi, prea mulţumiţi de ei înşişi,
prea nesinceri ca să se roage. Ei nici nu caută acum pe cineva care să-i înveţe să se
roage; ei se roagă pur şi simplu.
Creştinii recunosc în general că viaţa de rugăciune e cel mai slab punct al vieţii
lor spirituale regulate. Ei recunosc că succesul în lucrarea spirituală depinde de rugă-
ciune şi că lipsa de succes se datorează lipsei de rugăciune. Şi totuşi, deşi aproape
toţi se roagă, sunt puţini oameni rugativi adevăraţi.
Şcoala de rugăciune a Domnului
Apostolii au simţit şi ei această lipsă. „Doamne, învaţă-ne să ne rugăm!", au im-
plorat ei (Luca 11:1). Această cerere a venit cînd L-au observat pe Domnul Isus în
rugăciune, pe El, care era rugativ. Ei au simţit dependenţa Sa zilnică de rugăciune.
El Se scula înaintea zorilor, ca să caute faţa Tatălui Său (Marcu 1:35). De multe ori
S-a rugat toată noaptea (Luca 6:12). El S-a rugat pentru prosperitatea lor şi a altora
(loan 10:17).
Rugăciunea nu a fost pentru Domnul o măsură pentru un caz de necesitate, ci un
mod de viaţă. El voia ca discipolii Lui să se roage neîncetat, fără să se lase (Luca
18:1). învăţătura Lui despre rugăciune a fost dată în fiecare zi teoretic şi practic. El
a spus: „Cereţi şi vi se va da; căutaţi şi veţi găsi; bateţi şi vi se va deschide" (Matei
7:7). Tradus exact, se vede deosebit de clar intensitatea crescîndă a acestei chemări:
Rugaţi-vă şi continuaţi cu rugăciunea, căutaţi şi ţineţi-vă de căutare, bateţi şi conti-
nuaţi bătutul! Domnul a ilustrat această învăţătură cu istoria unui om care bate im-
plorator şi stăruitor la miezul nopţii la uşa prietenului lui (Luca 11:5-9).
Dumnezeu a cerut deja dintotdeauna credincioşilor să-L cheme sincer în ajutor
(Ieremia 33:3). Domnul Isus a dezvoltat această chemare, a întărit-o şi S-a referit şi
la Sine:, JDacă rămîneţi în Mine şi dacă rămîn în voi cuvintele Mele, cereţi orice veţi
vrea şi vi se va da" (loan 15:7). „Orice veţi cere de la Tatăl în Numele Meu, vă va
da... Cereţi şi veţi căpăta, pentru ca bucuria voastră să fie deplină" (loan 16:23-24).
Această invitaţie este aproape de necrezut, dar Dumnezeu nu poate minţi (Tit 1:2).
Cine nu-L crede pe Dumnezeu, îl face mincinos (l.Ioan 5:10). „Dumnezeu este ade-
vărat, chiar dacă toţi oamenii sunt mincinoşi" (Romani 3:4). R.A.,Torrey a scris:
„Rugăciunea înseamnă a ridica bani din banca... ce are cel mai mare capital din tot
universul, banca cerului".1
57

Conversaţie cu Dumnezeu
Ce este rugăciunea? Aici există păreri diferite, larg răspîndite, dar greşite. Unii
privesc r jgăciunea numai ca activitate psihologică. Unii medici au observat efectul
rugăciunii asupra sănătăţii psihice a unor bolnavi pe moarte, asupra dispariţiei bolii
şi asupra accelerării procesului de vindecare. Ei sunt de părere că rugăciunea are un
efect psihosomatic asupra corpului. Alţii se uită la rugăciune ca la un sprijin sufle-
tesc. Ei spun: „Dacă crezi că te ajută, e bine!" Alţii încadrează rugăciunea ca super-
stiţie. Toţi aceşti oameni ştiu prea puţin despre Dumnezeul Bibliei. Pentru ei, rugă-
ciunea e ca un farmec - ea are efect indiferent dacă medicul, preotul sau şarlatanul
religios o face. Alţii încearcă să-L convingă pe Dumnezeu, în loc să vorbească cu
El. Unii îşi „spun rugăciunile" ca exerciţiu religios. Nici una din aceste concepţii nu
poate fi asemănată cu gîndul comunicării cu adevăratul Dumnezeu într-un mod in-
teligent, prin care este eliberată puterea Lui. Aceste concepţii diferite nu-L recunosc
pe Dumnezeu ca pe Acela care aude şi drept urmare intervine şi acţionează.
Rugăciunea este conversaţia directă cu Dumnezeu, pe baza descoperirii fiinţei
Sale în Scriptură, unde principii şi legi spirituale hotărăsc accesul la Dumnezeu şi
răspunsul Lui. Este o ridicare a sufletului la Dumnezeu (Psalm 25:1), un strigăt din
lăuntru (Exod 2:23; Psalm 5:1; 18:6).
Cameron Thompson a scris: „Rugăciunea este mărturisirea neputinţei noastre şi
a altora în Numele Domnului Isus, înaintea ochilor iubitori ai unui Tată care ştie,
înţelege, mîngîie şi răspunde. Rugăciunea este respiraţia şi tînjirea spiritului după
Dumnezeu. Este mai degrabă o apucare a bunăvoinţei lui Dumnezeu decît o îndu-
plecare a şovăielii Lui".2 Cineva a considerat rugăciunea ca fiind „cheia care des-
chide visteria lui Dumnezeu".
Nu e treaba rugăciunii să facă cunoscute lui Dumnezeu nevoile noastre, căci El
le ştie deja înainte de a ne ruga (Matei 6:8; Luca 12:30). De asemenea, nu e treaba
ei să vrea schimbarea planurilor Sale eterne, ci să se roage în armonie cu ele. Dum-
nezeu ar vrea să lucreze prin rugăciunea noastră, aşa cum vrea să lucreze prin cre-
dinţa noastră. Rugăciunea ne este dată ca un mijloc prin care putem să ne alipim de
Dumnezeu (Isaia 64:7). Uneori suntem înclinaţi să vedem rugăciunea doar ca cere-
re. Totuşi, ea cuprinde mult mai mult. Ce conversaţie sau ce relaţie ar putea să con-
stea doar într-o cerere?
Aspectele principale ale rugăciunii sunt următoarele:
1.	ÎNCHINARE, adorare. în Psalmul 100:4 ni se cere: „Intraţi cu laude pe porţile
Lui". Cum se poate veni mai bine în prezenţa lui Dumnezeu? „Lăudaţi pe Domnul"
sau echivalentul ei ebraic „aleluia" e o expresie caracteristică pentru psalmi. Dom-
nul Isus a învăţat-o pe samariteancă faptul că Dumnezeu caută închinători (loan
4:23). închinarea se ocupă cu ceea ce este Dumnezeu în Sine însuşi şi nu cu ceea ce
face El pentru noi - o deosebire pe care cei mai mulţi credincioşi au uitat-o. închi-
narea înseamnă a da lui Dumnezeu, nu a lua (Psalm 96:8). Maria a cîntat: „Sufletul
meu îl preamăreşte pe Domnul" (Luca 1:46). A preamări înseamnă a glorifica, a
lăuda (Psalm 34:3). Ocupă-te cu însuşirile lui Dumnezeu ca să dai închinării tale
substanţă.
2.	MULŢUMIRE. Cînd păşim în prezenţa lui Dumnezeu, pe lîngă laudă trebuie
să aducem şi mulţumiri (Psalm 50:23). în ciuda multelor binecuvîntări ale Domnu-
58

lui, lumea pierdută trăieşte într-o stare de nerecunoştinţa (Romani .1:21). Isus a vin-
decat odată zece leproşi, dar numai unul a mulţumit. El a întrebat: „Oare n-au fost
curăţaţi toţi cei zece? Dar ceilalţi nouă, unde sunt?" (Luca 17:17). Ar trebui să ne
uităm înapoi la multele binecuvîntări cînd venim înaintea Domnului şi să le înşirăm
una după alta: sănătate, binecuvîntări materiale, binecuvîntări spirituale în Domnul
şi în comuniunea cu poporul Său. Iar greutăţile? Da, Dumnezeu lucrează şi prin ele,
spre binecuvîntarea noastră (Romani 8:28). In l.Tesaloniceni 5:18 şi Efeseni 5:20 ni
se cere să fim mulţumitori în toate lucrurile. Mulţumirea pregăteşte calea pentru alte
binecuvîntări.
3.	MĂRTURISIRE. Dumnezeul nostru este un Dumnezeu sfînt, şi ceea ce mur-
dăreşte totdeauna gîndurile sau acţiunile noastre împiedică comuniunea noastră cu
Dumnezeu, ca şi rugăciunile noastre (Psalm 66:18). Aceste păcate trebuie mărturi-
site şi lăsate (Proverbe 28:13). Trebuie să fim sinceri înaintea lui Dumnezeu şi refe-
ritor la omiterea faptelor bune, nu numai referitor la gîndurile şi faptele noastre pă-
cătoase. Psalmistul a implorat: „Cercetează-mă, Dumnezeule, şi cunoaşte-mi ini-
ma!" (Psalm 139:23). Trebuie să avem inimi curate, ca să trăim cu Dumnezeul cel
sfînt. Cu cît este mai aproape un om de Dumnezeu, cu atît e mai conştient de păca-
tele, căderile şi greşelile lui (Isaia 6:5). Dacă ţi-ai mărturisit sincer păcatele, atunci
trebuie să primeşti iertarea Sa (l.Ioan 1:9).
4.	MIJLOCIRE. Grija pentru oamenii ce ne înconjoară şi convingerea că rugăciu-
nea poate schimba lucrurile ne îndeamnă la rugăciune către Dumnezeu. Moise a fost
un mare mijlocitor sau mediator. Dacă citim Numeri 12:1-13 şi Exod 32:7-14, ve-
dem clar că rugăciunile lui au contribuit la păzirea surorii lui Miriam şi a poporului
Israel de judecata lui Dumnezeu. Domnul Isus însuşi continuă să mijlocească la
dreapta Tatălui (Evrei 7:25). în Epistolele noutestamentale citim tot mereu despre
mijlociri pentru biserici şi pentru indivizi. Mijlocitorii serioşi au o listă de rugăciu-
ne cu dorinţe pe care le aduc regulat înaintea lui Dumnezeu. Masele de oameni ne-
convertiţi din jurul nostru, bolnavii, suferinzii, toţi au nevoie de rugăciunile noastre.
Ar trebui să ne preocupe şi alte nevoi mari, ca de exemplu necesarul de lucrători
pentru misiunea mondială (Matei 9:37-38).
5.	RUGĂCIUNEA DE CERERE. Nevoile noastre zilnice trebuie aduse înaintea
lui Dumnezeu (Matei 6:11), dar nu e voie să ne îngrijorăm din cauza lor (Matei 6:
25-34). Dorinţele spirituale sunt importante, ca de exemplu rugămintea pentru înţe-
legerea Cuvîntului Său (Psalm 119:34) sau implorarea după eliberare de nedreptate
şi apăsare prin oameni (Psalm 119:133-134). Avem nevoie de călăuzire în ce priveş-
te datoriile noastre zilnice şi în hotărîri importante. Acela care ştie cînd cade o vra-
bie pe pămînt şi care numără firele de păr de pe capul nostru nu priveşte nici o
chestiune prea măruntă ca să nu ne rugăm pentru ea (Matei 10:29-31).
Condiţii pentru rugăciune
Rugăciunea trebuie să corespundă adevărului, după principiile, condiţiile sau le-
gile rugăciunii. Acestea sunt descrise în Scriptură şi se deosebesc mult de ideile
noastre despre rugăciune, respectiv de ceea ce am învăţat în copilărie. Dacă ne ru-
găm potrivit cu adevărul lui Dumnezeu, putem fi siguri că Dumnezeu ne ascultă ru-
găciunea. E bine să ne amintim că rugăciunea este un privilegiu pe care ni-1 dă
59

Dumnezeu şi nu un drept. Dumnezeu ascultă pe cel umil şi cu un spirit zdrobit şi nu
pe cei care doar cer şi se plîng (Isaia 66:2; Psalm 51:17). Mîndria sau trufia într-o
formă oarecare sunt o jignire peste măsură de mare a lui Dumnezeu (1.Samuel 2:3;
15:23). Din următoarele motive este rugăciunea un privilegiu aşa de binecuvîntat:
1.	PRIVILEGIUL COPILULUI LUI DUMNEZEU. Credincioşii sunt copiii lui
Dumnezeu numai prin credinţa în Isus Cristos (Galateni 3:26). Toţi copiii lui Dum-
nezeu sunt locuiţi de Duhul Sfînt. Toţi oamenii necredincioşi sunt copii ai mîniei şi
ai neascultării (Efeseni 2:1-3). Putem intra liber în prezenţa lui Dumnezeu, dar nu-
mai prin sîngele lui Isus (Evrei 10:19). Nu oricine are acest drept - Domnul Isus a
zis că nu e drept să iei pîinea de la copii şi s-o dai străinilor (Matei 15:26; Marcu
7:27).
Noi trebuie să ne rugăm în Numele Domnului Isus (loan 14:13-14; 15:16; 16:23-
26). Dumnezeu este glorificat în Fiul Său. Dumnezeu poate într-adevăr să asculte
rugăciunea oricărui om, dacă îi place, dar acest drept îl are numai Dumnezeu - nu
omul. „în Numele Domnului Isus" nu este o formulă magică la capătul rugăciunii.
Ea arată pe ce bază ne putem apropia de Dumnezeu ca să aducem înaintea Lui ce e
în acord cu caracterul şi dorinţa Lui, în măsura în care putem constata aceasta.
Rugăciunea în Numele Domnului Isus înseamnă de fapt să invităm Duhul lui Cristos
să preia controlul asupra a tot ceea ce-I cerem lui Dumnezeu. Să venim deci cu în-
credere la Dumnezeu (Efeseni 3:12)!
2.	PRIVILEGIUL CELUI CARE CREDE. Cineva care vine la Dumnezeu doar
după ce a încercat toate celelalte şi nu a reuşit nimic este un om cu credinţă mică.
Cine se roagă îndoindu-se de adevărul promisiunilor lui Dumnezeu despre rugăciu-
ne îl dezonorează şi este inconsecvent. „Un astfel de om să nu se aştepte să primeas-
că ceva de la Domnul" (Iacov 1:7). Domnul i-a mustrat pe discipolii necredincioşi
care nu I-au revendicat puterea (Luca 9:41; Matei 17:17). îndoiala împiedică lucra-
rea puternică a lui Dumnezeu (Matei 13:58). Credinţa, fie ea cît un grăunte de muş-
tar, poate să mute munţii, dacă este o credinţă în ceea ce trebuie, adică în Dunlnezeu
şi în Cuvîntul Său (Matei 17:20). Domnul a întrebat uneori oamenii dacă credeau că
poate să facă ceea ce cereau ei. Dacă aceştia răspundeau afirmativ, Domnul spunea:
„Facă-ţi-se după credinţa ta". Şi apoi credincioşii vedeau rezultatul (Matei 9:28-30).
„Toate lucrurile sunt cu putinţă celui ce crede", a spus Domnul Isus unui tată care
implora vindecarea copilului său. Tatăl a răspuns: „Cred, Doamne, ajută necredinţei
mele!" (Marcu 9:23-24). Domnul Isus 1-a vindecat pe copil şi a ascultat rugăciunea
tatălui. Centurionul roman ştia puţine despre rugăciune, dar şi-a pus încrederea în
Persoana care trebuia (Luca 7:2-10). Fără credinţă este nu numai greu, ci cu nepu-
tinţă să-I placi lui Dumnezeu (Evrei 11:6). Aştepţi un răspuns? O ascultare a rugă-
ciunii? Dacă nu, cruţă-ţi osteneala de a te ruga. Să venim cu credinţă înaintea Dom-
nului, cu rugăciunea credinţei (Iacov 5:15).
3.	PRIVILEGIUL CELUI CE VREA. Voia lui Dumnezeu cea bună, plăcută şi de-
sărvîrşită îi binecuvîntează pe aceia care I-au predat trupurile lor (Romani 12:1-2).
Dacă acceptăm dinainte voia Sa, atunci putem să ne şi rugăm potrivit voii Sale (1 Jo-
an 5:14-15). Cum putem cunoaşte voia lui Dumnezeu în chestiuni care nu sunt expli-
cate clar în Scriptură? Voia lui Dumnezeu este revelată în Scriptură, în promisiuni
clare, pe care le putem revendica, în principii, pe care le putem urma, în porunci pe
60

care trebuie să le împlinim şi în avertismente de care trebuie să ţinem seama. Dacă
ne rugăm potrivit voii lui Dumnezeu, nu vom fi egoişti şi nici nu vom cere rău (Ia-
cov 4:3). Cum este rugăciunea pentru cei care nu-L cunosc pe Domnul? Putem să-i
revendicăm pe cei pierduţi pentru Cristos, întrucît El vrea ca toţi să fie salvaţi (2.Pe-
tru 3:9; l.Timotei 2:4). între rugăciunea credincioşilor şi salvarea celor pierduţi este
o strînsă legătură. Să-L implorăm pe Dumnezeu din cauza lor. Cum stăm cu rugă-
ciunea pentru cei bolnavi? Avem voie să credem că Dumnezeu îi va vindeca pe toţi,
dacă ne rugăm pentru ei? Unii copii ai lui Dumnezeu sunt convinşi de aceasta. Tre-
buie însă să fim atenţi la experienţele apostolului Pavel (2-Corinteni 12:8-9), ale lui
Timotei (l.Timotei 5:23), ale lui Trofim (2.Timotei 4:20), ale lui Epafrodit (Filipeni
2:25-30) şi ale altora, care au avut toţi de purtat boli, deşi umblau cu Dumnezeu.
Dacă orice copil al lui Dumnezeu ar avea dreptul să vindece, n-ar mai muri nimeni
de vreo boală. Cristos a vindecat mulţi oameni, şi apostolii au vindecat şi ei. Mulţi
au fost de atunci vindecaţi în Numele Lui. Rugăciunea credinţei poate şi azi să vin-
dece bolnavi (Iacov 5:15). Dacă avem convingerea de la Domnul că voia Lui este
să vindece pe cineva, putem să ne rugăm conform acestui lucru.
Cum e rugăciunea privitoare la hotărîri ce ţin de locuinţă, serviciu, călătorii şi
lucrare pentru Dumnezeu (Iacov 4:13-15)? Suntem gata să facem voia Lui (Luca
22:42)? Vrem să primim sfatul divin (Proverbe 11:14)? Suntem gata să aşteptăm pî-
nă cînd avem pace în suflet în privinţa unei acţiuni? Suntem gata să hotărîm aşa cum
corespunde intereselor Sale (Matei 6:33)? Atunci El ne va călăuzi (Proverbe 3:5-6).
Să venim înaintea Lui şi să fim gata să facem voia Sa (loan 7:17).
4. PRIVILEGIUL CELUI CE ASCULTĂ. S-a arătat deja necesitatea de a sta
neapărat înaintea lui Dumnezeu. Păcatul face ca cerul să fie de aramă (Deuteronom
28:23). Dar ascultarea activă în fiecare domeniu aduce cu sine promisiunea binecu-
vîntării lui Dumnezeu (Isaia 1:19; Ieremia 7:23). Domnul Isus a fost ascultător în
fiecare domeniu al vieţii. „Totdeauna fac ce-I este plăcut", a spus El (loan 8:29). Şi
poate fi semnificativ faptul că Domnul Isus a fost ascultat totdeauna cînd S-a rugat
Să rămînem în El, ca să primim totdeauna ceea ce cerem (loan 15:7).
Răspunsuri la rugăciune
Ne va asculta Dumnezeu totdeauna rugăciunile, dacă împlinim aceste condiţii?
Răspunsul e „da". Să nu uităm, însă că răspunsurile lui Dumnezeu vin în diferite mo-
duri.
Lehmann Strauss vorbeşte de răspuns direct, răspuns întîrziat, răspuns neaştep-
tat, răspuns respins;3 la acestea se mai adaugă răspuns vătămător la asemenea cereri
care mai bine nu ar fi fost făcute.
1.	RĂSPUNSURI DIRECTE sunt de exemplu eliberarea lui Petru din închisoare
în timp ce biserica se ruga (Fapte 12:5-11) sau rugăciunea lui Ilie, care a închis mai
întîi cerul şi apoi 1-a deschis iarăşi (Iacov 5:17-18). Psalmistul era în culmea bucu-
riei, fiindcă Dumnezeu îi ascultase rugăciunile (Psalm 11:1-2).
2.	RĂSPUNSURI ÎNTÎRZIATE. Un exemplu este strigătul milioanelor de cre-
dincioşi după venirea Domnului Isus (Apocalipsa 22:20). Timpul încă nu s-a copt
Maria şi Marta L-au rugat pe Domnul Isus să vină degrabă şi să-l vindece pe fratele
lor, dar Domnul Isus a aşteptat pînă ce Lazăr a murit (loan 11:3-6,14-15). Aceasta a
61

dat Domnului ocazia să facă o minune mai mare, prin faptul că 1-a înviat dintre cei
morţi. A-L aştepta pe Domnul nu e totdeauna uşor- dar se merită (Psalm 69:3; 37:7;
9:34).
3.	RĂSPUNSURI NEAŞTEPTATE. Dumnezeu vrea să înlocuiască obiectul cere-
rilor noastre cu ceva mai bun. Domnul vrea ceva mai bun pentru Pavel decît să-i ia
spinul din carne: graţia Sa atotîndestulătoare (2.Corinteni 12:7-9). Rugăciunea Dom-
nului Isus în Ghetsemane a fost: „Tată, dacă este cu putinţă, depărtează de la Mine
paharul acesta! Totuşi, nu cum voiesc Eu, ci cum voieşti Tu" (Matei 26:39). Răspun-
sul Tatălui a avut ca urmare salvarea a milioane de oameni pierduţi prin sîngele văr-
sat al Fiului Său.
4.	RĂSPUNSURI REFUZATE. Un exemplu e cererea iui Ilie ca să moară (1 .Regi
19:4-5) pe care o rostise într-o vreme de slăbiciune şi disperare. în loc de aceasta a
fost întărit şi refăcut. Discipolii au vrut să cadă foc din cer ca să nimicească un sat
samaritean (Luca 9:54), dar Domnul a venit să-i salveze şi nu să-i nimicească.
5.	RĂSPUNSURI VĂTĂMĂTOARE vedem în plîngerea şi cererea lui Israel
după un rege (1. Samuel 8:5-18), ceea ce a însemnat o respingere a iui Dumnezeu, şi
dorinţa lui Ezechia de a trăi mai departe (2.Regi 20:1-6), care urma să ducă la eveni-
mentele tragice (2.Regi 20:12-19). Faptul că e posibil ca Dumnezeu să ne împlineas-
că cererile şi totuşi să producă gol sufletesc ar trebui să trezească în noi o dorinţă mai
adîncă de a ne ruga după voia Sa (Psalm 106:15).
Alte binecuvântări ale rugăciunii
1.	PUTEREA SPIRITUALĂ vine la noi în rugăciune, prin aceea că primim neîn-
cetat de la Izvor reînnoire pentru sufletele noastre (Isaia 40:31).
2.	SFINŢENIA SPIRITUALĂ este dată aceluia care ia seama la chemarea Dom-
nului: „Vegheaţi şi rugaţi-vă ca să nu cădeţi în ispită" (Matei 26:41; 6:13).
3.	INFLUENŢA SPIRITUALĂ în lucrarea noastră vine dacă cerem îndrăzneală
(Fapte 4:29-31) şi căutăm înţelepciune de sus, ca să răspundem împotriyitorilor noş-
tri (Fapte 6:10).	^	,
4.	COMUNIUNEA SPIRITUALĂ cu Dumnezeu în rugăciune ne face să vedem
lucrurile aşa cum le vede El şi să creştem în cunoaşterea Sa şi a căilor Sale (Fapte
10:9-35).	.
5.	ILUMINAREA SPIRITUALĂ ni se dă cînd îl rugăm pe Dumnezeu sa ne des-
chidă ochii ca să înţelegem Cuvînrul Său (Psalm 119:18) şi calea pe care trebuie să
meargă picioarele noastre (Psalm 119:105).
Gîndeşte-te la posibilităţile nemărginite ale lui Dumnezeu, la care venim. Ei poate
satisface orice nevoie, după „bogăţia Sa, în slavă, în Isus Cristos" (Filipeni 4:19).
„Ce este cu neputinţă la oameni, e cu putinţă la Dumnezeu" (Luca 18:27). El pune
pe inimile noastre întrebarea provocatoare: „Este oare ceva prea greu pentru Dom-
nul?" (Ieremia 32:27; Geneza 18:14). Dacă credem şi nu ne îndoim, vom afla răs-
punsul.
1.	R.A. Torrey, The Power of Prayer, New York, 1924, pag.69
2.	Cameron Thompson, Master Secrets of Prayer, Lincoln (Nebraska) 1959, pag. 10 -
(Trad. rom. Secrete mari ale rugăciunii)
3.	Lehmann Strauss, Sense and Nonsense about Prayer, Chicago 1974, pag.l 17
62

întrebări la lecţia 10
învaţă-ne să ne rugăm
1.	Care sunt cele două aspecte ale rugăciunii amintite în Psalmul 100:4? Cum ai
defini deosebirea dintre cele două? Care e mai greu pentru tine? De ce?
2.	Pentru ce binefaceri mulţumeşte Domnului psalmistul în Psalmul 103? Cum îl
laudă psalmistul pe Domnul pentru însuşirile şi pentru caracterul Lui?
3.	Fă o listă pe care să scrii ce a făcut Dumnezeu pentru tine şi mulţumeşte-I pen-
tru ceea ce ajacut. Scrie pe o altă listă însuşirile lui Dumnezeu şi laudă-L pentru
ceea ce este El!
Motive de mulţumire:	Motive de laudă
4.	Despre ce anume se roagă David în Psalmul 32:1-5? Ce spune el despre starea
unui om înainte şi după mărturisirea păcatelor?
5.	Cît de importantă a văzut Samuel rugăciunea pentru ceilalţi (1 .Samuel 12:23)?
Pentru cine ar trebui să ne rugăm?
Efeseni 6:18-20; l.Timotei 2:1-4; Luca 6:28; Iacov 5:16
Ce poţi să faci practic pentru ca să fii sigur că te rogi regulat şi eficient pentru
alţii?
Foloseşte lista de rugăciune (Lecţia 8) timp de o săptămînă. După aceea vei vrea
poate să-ţi formezi propria ta metodă.
6.	Pentru care dorinţe personale ar trebui să ne rugăm?
Psalmul 37:5; Iacov 1:5; Matei 26:41; l.Petru 5:7; Evrei 4:16
Cum poate fi meditarea asupra propriilor nevoi un ajutor în rugăciune pentru
alţii?
7.	Stabileşte condiţiile pentru o rugăciune plină de succes:
loan 15:7; l.Ioan 5:14-15; loan 14:13; Matei 21:22
Ce înseamnă după părerea ta „a te ruga în Numele Domnului Isus"?
8.	Stabileşte cauzele piedicilor pentru o rugăciune eficientă:
Proverbe 21:13; Proverbe 28:9; Maleahi 1:8-9; Matei 6:14-15; Iacov 4:2-3;
1.Petru 3:7; Ezechiel 14:3; Iacov 1:6-7
9.	Aranjează diferitele feluri de ascultare a rugăciunii în dreptul pasajului biblic
potrivit!
Directe	a) loan 11:3-6,14-15
întîrziate	b) Fapte 12:5-11
Respinse	c) Numeri 11:18-20; Psalm 106:15
Vătămătoare	d) l.Regi 9:4-5
10.	Redă cu propriile tale cuvinte Filipeni 4:6-7. Cum ai încadra propria ta viaţă
de rugăciune în legătură cu acest pasaj din Biblie? Ce schimbări intenţionezi să faci?
63

Lecţia 11
Noi suntem martorii Lui
Este omul obişnuit în pericol să-şi piardă sufletul pentru totdeauna? Domnul Isus
a spus: „Strimtă este poarta, îngustă este calea care duce la viaţă, şi puţini sunt cei
ce o află" (Matei 7:14). în ce stare se află un prieten sau un vecin la care nimic nu
lasă să se tragă concluzia că-L cunoaşte pe Domnul Isus? „Dar cine nu crede a şi
fost judecat, pentru că n-a crezut în Numele singurului Fiu al lui Dumnezeu" (loan
3:18). Acestea sunt cuvintele îngrozitoare care n-ar trebui să ne lase inactivi sau pa-
sivi. Cum putem să punem lucrul acesta în armonie cu observaţia generală că poate
95% dintre toţi creştinii nu văd ca o parte esenţială a chemării lor răspîndirea
Evangheliei? Domnul Isus a spus în urmă cu două mii de ani: „Mare este secerişul,
dar puţini sunt lucrătorii" (Matei 9:37). Să băgăm de seamă că nu ocazia sau posi-
bilitatea lipseşte, ci faptul că sunt prea puţini lucrători.
Grija Domnului Isus pentru sufletele oamenilor a fost aşa de mare, încît a plîns
pentru un oraş care îl respinsese (Luca 19:41-42). El a vrut „ca nici unul să nu piară,
ci toţi să vină la pocăinţă" (2.Petru 3:9). El a vru/,a*toţi oamenii să fie salvaţi şi să
vină la cunoştinţa adevărului (l.Timotei 2:4). Domnul Isus Şi-a predat viaţa, prin
aceea că a mers din loc şi a anunţat împărăţia lui Dumnezeu. El a fost Cel mai mare
Evanghelist personal care, potrivit relatării din Evanghelii, i-a cîştigat pe cei mai
mulţi indivizi. Domnul Isus a pus în faţa ascultătorilor Săi grozăvia unei despărţiri
eterne de Dumnezeu şi i-a îndemnat să se teamă de Dumnezeu, care are puterea să
piardă sufletele în iad (Matei 10:28).
Chemarea la mărturie
Chemarea Domnului: „Veniţi după Mine şi vă voi face pescari de oameni" (Matei
4:19) este clară. El a vrut ca ei să-şi lase mrejele, căci avea mai mult interes pentru
marea oamenilor vii decît pentru peşti (Luca 5:4,10). El i-a chemat să meargă ca
secerători în sens spiritual. „Ridicaţi-vă ochii şi priviţi holdele, care sunt albe acum,
gata pentru seceriş. Cine seceră, primeşte o plată şi strînge rod pentru viaţa veşnică"
(loan 4:35-36). Ei trebuiau să semene Cuvînrul lui Dumnezeu în inimile oamenilor
(Marcu 4:14), apoi să-1 ude cu rugăciunile lor şi să secere suflete pentru împărăţia
lui Dumnezeu. Ei trebuiau să fie martori în sala de judecată a unei lumi adesea ne-
prietenoase (Fapte 1:8). Duhul lui Dumnezeu le-a fost dat ca să-i împuternicească
să predice mesajul lui Dumnezeu celor pierduţi. Aşa au mers primii creştini pretu-
tindeni şi au predicat Cuvînrul (Fapte 8:4).
E uimitor că Dumnezeu a încredinţat o lucrare aşa de importantă unor oameni
slabi. LeRoy Eims scrie: „Dumnezeu ar fi putut scrie în fiecare zi loan 3:1(5 pe cer.
Sau ar fi putut face ca stelele să-1 rostească. în loc de aceasta ne-a încredinţat nouă
sarcina hotărîtoare a predicării Evangheliei".1
Este o seriozitate sfîntă că ne-a fost încredinţată Evanghelia (l.Tesaloniceni 2:4)
şi ar trebui ca lucrul acesta să fie pentru noi o dorinţă arzătoare, o chestiune de viaţă
şi de moarte (Romani 9:3). „Aşa să zică cei răscumpăraţi de Domnul" şi să nu tacă
(Psalm 107:2). Un om care avea nişte demoni numiţi Legiune a arătat că era pose-
64

dat de ei prin viaţa sălbatică trăită între morminte. După ce a fost scăpat de ei, Dom-
nul Isus I-a trimis imediat ca martor pentru ai lui (Marcu 5:19). O femeie imorală şi
neinstrui Ă din punct de vedere biblic a devenit prima Sa martoră a Evangheliei în-
tr-un ţinut străin (loan 4:28-29,39). Orbul pe care-1 vindecase Domnul Isus nu ştia
nici el prea multe, dar putea să spună: „Eu una ştiu: că eram orb şi acum văd" (loan
9:25). Nici un verset din Sfînta Scriptură nu declară că mărturisirea lui Cristos este
încredinţată numai cîtorva credincioşi sau numai unor credincioşi instruiţi profesio-
nal. Dacă nu putem vorbi ca Petru, atunci poate că-i putem aduce pe alţii la Domnul
Isus ca Andrei (loan 1:40-42). Nimeni nu poate ajunge mai bine ca noi la cercul nos-
tru de cunoştinţe. Nu este responsabilitatea altora, ci a noastră să-i avertizăm pe
aceia care trăiesc încă în păcatele lor.
Piedici în calea mărturiei
Se ştie că există multe motive care îi reţin pe mulţi credincioşi de la importanta
sarcină la care i-a chemat Dumnezeu.
1.	TEAMA. Ne este ruşine să nu-i jignim pe alţii, să nu-i contrazicem sau să fim
numiţi „fanatici". Uneori ne este pur şi simplu frică să nu facem ceva greşit. Dar
Scriptura spune: „Frica de oameni este o cursă" (Proverbe 29:25). Teama blochează
binecuvîntarea lui Dumnezeu şi stă în contrast cu îndemnul Lui neîncetat: „Nu te te-
me!" Ce putem face? Să cerem îndrăzneală! (Fapte 4:29). Chiar un om ca Pavel cu-
noştea teama în acest domeniu, şi Dumnezeu a binecuvîntat hotărîrea lui de a depu-
ne totuşi mărturie pentru Domnul Isus (1 .Corinteni 2:3). Alţi credincioşi sunt îmbăr-
bătaţi cînd văd îndrăzneala noastră (Filipeni 1:14). Cine are curaj, acţionează chiar
dacă se teme.
2.	LIPSA PUTERII. Cînd în viaţa noastră nu se vede Evanghelia lui Isus Cristos,
nu vom avea nici un succes (Filipeni 1:27). Domnul nu a vrut ca discipolii Lui să
încerce să fie martori fară-puterea Duhului Sfînt în viaţa lor (Luca 24:49). Mărturia
unui credincios temător de Dumnezeu stă într-o „dovadă dată de Duhul şi de pute-
re" (1.Corinteni 2:4).
3.	LIPSA DE INSTRUIRE, de antrenament. Domnul Isus a petrecut mult timp ca
să-i înveţe pe discipolii Săi. Dacă suntem neajutoraţi şi nu ştim nici un verset biblic
potrivit, putem renunţa uşor. De aceea, este de mare preţ să avem o mărturie bine
pregătită. Ar trebui de asemenea să învăţăm pe de rost şi cîteva versete biblice sim-
ple, care arată clar calea salvării.
Iată o simplă înşiruire de versete biblice care este folosita deseori:
a)	Dumnezeu ne oferă viaţa eternă (loan 5:24)
b)	Toţi au păcătuit (Romani 3:23)
c)	Pedeapsa păcatelor este moartea (Romani 6:23)
d)	Toţi oamenii sunt chemaţi să se întoarcă la Dumnezeu şi să se pocăiască (Fapte
3:19
e)	Cristos a purtat pe cruce păcatele noastre (1.Petru 2:24)
f)	Cristos este Dumnezeu arătat în trup (loan 1:1,14)
g)	Salvarea e prin graţie (har) şi nu prin fapte (Efeseni 2:8,9)
h) A-L accepta pe Cristos înseamnă viaţă eternă (l.Ioan 5:11-12)
i) Suntem invitaţi să-L primim (loan 1:12)
65

j) Trebuie să-L mărturisim pe Isus ca Domn (Romani 10:9-10)
k) Putem să ştim că avem viaţă eternă (l.Ioan 5:13).
4. LIPSA DE ACŢIUNE, inactivitatea. Ea poate să apară chiar dacă celelalte lip-
suri sunt rezolvate. Noii convertiţi sunt adesea în perioada de început o mărturie mai
arzătoare pentru Domnul decît mai tîrziu, cînd au cunoscut mai mult. Inactivitatea
neîntemeiată e înfăţişată în Eclesiast 11:4, după cum urmează:
„Cine se uită după vînt nu va semăna şi cine se uită după nori nu va secera".
Mărturia prin Cuvînt
A depune mărturie înseamnă a spune şi altora despre Cristos. Iată cum putem fa-
ce un început:
1.	SĂ FII CU ADEVĂRAT ENTUZIASMAT DE ISUS CRISTOS! Vorbeşte al-
tora cu multă bucurie despre El! Deşi este Omul cel mai contestat din toată istoria,
e şi cel mai fascinant! înainte de orice, este vorba de El şi nu de biserici sau de creş-
tini care eşuează!
2.	IA INIŢIATIVA! Domnul Isus a fost un căutător. El nu a aşteptat ca oamenii
sa vină la El (Luca 19:10). El a mers în multe case şi locuri ca să găsească suflete
pierdute. încearcă să clădeşti punţi de încredere cu alţii şi să te întreţii deschis şi
liber cu ei. Interesează-te de alţii!
3.	GĂSEŞTE INTERESE COMUNE! Trebuie să învăţăm să fim ascultători buni!
Pot fi găsite teme de discuţie şi preocupări comune, care să nu ne atragă spre lume
şi spre stricăciunea ei. Evenimentele actuale pot fi un pretext pentru o discuţie spiri-
tuală. Alte asemenea ocazii pot fi aspiraţii, pasiuni sau nevoi ale oamenilor.
4.	ROAGĂ-TE PENTRU ÎNTÎLNIRI CĂLĂUZITE DE DUMNEZEU! Dumne-
zeu să ne călăuzească spre inimi care caută (Fapte 8:26-39). Fiecare individ e impor-
tant pentru El, şi de asemenea El îi călăuzeşte pe servii Săi distanţe mari ca să vor-
bească cu un singur om (loan 4:3-7). Roagă-te ca să poţi cîştiga cel puţin un suflet
pentru Cristos!
5.	FOLOSEŞTE CUVÎNTUL LUI DUMNEZEU! Sămînţa e Cuvîntul. Este mij-
locul prin care oamenii se nasc din nou (1.Petru 1:23). Misiunea noastră este să îm-
părţim Cuvîntul (Filipeni 2:16). Dumnezeu va avea grijă ca să-i împlinească intenţia
(Isaia 55:10-11).
6.	POVESTEŞTE CUM AI DEVENIT CREŞTIN! Ar trebui să fii în clar cu pro-
pria ta salvare, ca să poţi arăta şi altora calea în mod limpede. Scrie-ţi mărturia,
repet-o şi apoi foloseşte-o. Lecţia următoare te va ajuta la aceasta.
7.	PUNE ÎNTREBĂRI BUNE! Aceasta a fost şi metoda Domnului Isus Cristos.
întreabă: „Sunteţi interesat de lucrurile spirituale"? Creştinii care încearcă să facă
primul contact cu chestionare pun adesea următoarea întrebare: „Am pornit la drum
ca să discutăm cu oamenii despre ceea ce are de a face Isus Cristos cu vremea de
acum. Aveţi liber cîteva minute?" încearcă să afli punctul de vedere al oamenilor
despre evenimentele din lume şi despre viitor. O temă iubită, despre care au apărut
multe cărţi, este întrebarea dacă există viaţă după moarte.
66

Mărturie prin viaţa noastră
Mărturia noastră nu se mărgineşte la cuvinte, ci cuprinde întreaga noastră viaţă.
„Tot aşa să lumineze şi lumina voastră înaintea oamenilor, ca ei să vadă faptele
voastre bune şi să-L slăvească pe Tatăl vostru care este în ceruri" (Matei 5:16). Una
dintre cele mai mari obiecţii împotriva creştinismului este plîngerea că „în biserică
sunt prea mulţi făţarnici". Deşi acesta este numai un pretext şi nu adevăratul motiv
pentru care oamenii nu vor să se pocăiască, trebuie să funde acord că deja un sin-
gur făţarnic sau ipocrit în biserică e prea mult. Şi Domnul nostru i-a respins pe ipo-
criţii religioşi (Matei 23:13-29). Trebuie să ducem o viaţă aşa de bună, ca oamenii
să fie nevoiţi să se ruşineze cînd vorbesc urît despre noi (Tit 2:8; 1.Petru 3:16).
Deşi toţi credincioşii sunt chemaţi ca martori ai lui Cristos, nu toţi s-au pus în aşa
fel la dispoziţia lui Dumnezeu, încît El să-i poată folosi. Ar trebui să devină vizibile
următoarele trăsături de caracter:
1.	O VIAŢĂ HRĂNITĂ DIN DUMNEZEU. Aducerea de rod depinde de rămî-
nerea noastră în Cristos, adevărata Viţă, de hrănirea noastră zilnică din plinătatea Sa.
„Căci despărţiţi de Mine nu puteţi face nimic", a spus El (loan 15:5). Un punct im-
portant în această hrănire este un timp zilnic de comuniune cu Domnul. „Cuvîntul
lui Cristos să locuiască din belşug în voi" (Coloseni 3:16).
2.	O VIAŢĂ CONDUSĂ DE DUMNEZEU. Predarea totală este cea mai bună
însuşire pe care o poate avea lutul în mîinile olarului (Ieremia 18:6). Cînd ne condu-
ce Duhul lui Cristos, vom putea vorbi despre Domnul în situaţii pregătite de Dum-
nezeu.
3.	O VIAŢĂ CARE SE REVARSĂ ASUPRA ALTORA. Cînd Duhul lui Dumne-
zeu ţîşneşte ca un rîu din viaţa noastră, oamenii vor fi mişcaţi şi învioraţi (loan 7:
38). Mărturia eficace este „revărsarea vieţii lui Cristos".2 Bunătatea şi prietenia pe
care le află oamenii prin noi îi impresionează mai mult ca versete biblice sau infor-
maţii despre programele din biserica noastră. Trebuie să le stăm la dispoziţie şi să
nu ne izolăm (Luca 15:1-2). Domnul Isus a ştiut despre problemele, suferinţele şi
grijurile oamenilor. El le-a dat hrană, i-a vindecat şi i-a mîngîiat, în timp ce arunca
sămînţa Cuvîntului lui Dumnezeu (Matei 13:37).
Mulţi oameni ştiu ceva despre Isus Cristos, dar sunt departe de salvare. A crede
în Isus cere o predare a vieţii, care ne aduce într-o relaţie vie cu o Persoană reală.
Oamenii necredincioşi nu înţeleg lucrul acesta. Şi despre aceasta să vorbim noi.
Să-L împărtăşim altora pe Cristos ca pe un mod de viaţă. Şi aceasta o putem face
cel mai bine cînd El a devenit prioritatea numărul unu a vieţii noastre. într-adevăr,
Cristos e viaţa noastră (Coloseni 3:4).
Concluzie
Cea mai puternică motivaţie de a transmite mai departe credinţa noastră ar trebui
să fie iubirea lui Cristos (2.Corinteni 5:14). El a murit pentru noi şi ne-a dat o po-
runcă ce trebuie să ne facă să acţionăm. A doua motivaţie ar fi o grijă plină de iubire
pentru alţii. Amîndouă sunt legate una de alta în Matei 22:37-39. Dacă mai avem
nevoie de încă o motivaţie, putem să privim la această provocare a unui necredin-
cios: „Dacă aş fi într-adevăr convins puternic, aşa cum milioane de oameni afirmă
despre ei înşişi, că cunoaşterea şi înfăptuirea religiei în această viaţă influenţează
67

destinul într-o viaţă viitoare, atunci religia ar fi pentru mine totul. Aş privi plăcerile
pămînteşti ca pe un balast nefolositor, grijile pămînteşti ca pe o nebunie şi gîndurile
şi sentimentele pămînteşti ca pe o pierdere de vreme. Religia a< fi primul meu gînd
la sculare, ultimul meu gînd seara înainte ca somnul să mă ducă în inconştienţă. Aş
face din ea scopul vieţii mele. N-aş lucra pentru carnea trecătoare sau pentru comori
lumeşti, ci numai pentru cununa gloriei din cer, unde comorile şi fericirea sunt în
afara timpului şi distrugerii. Un suflet cîştigat pentru cer ar merita o suferinţă de-o
viaţă... Mi-aş face drept ţel să privesc numai la eternitate şi la sufletele nemuritoare
din jurul meu, care în scurtă vreme vor fi fie etern nenorocite, fie etern fericite. I-aş
considera nebuni pe toţi cei care se gîndesc numai la această lume, la dobîndirea fe-
ricirii vremelnice şi a bogăţiilor trecătoare. M-aş duce în lume şi le-aş predica în
ocazii potrivite şi nepotrivite, iar textul predicii mele ar fi: ,Ce-i foloseşte unui om
să cîştige toată lumea, dacă îşi pierde sufletul?"'3
1.	LeRoy Eims, Winning Ways, Wheaton (Illinois) 1976, pag.26
2.	LeRoy Eims, What Every Christian Should Know About Growing, Wheaton (Illinois)
1976, pag. 103
3.	Citat de J. Oswald Sanders, The Divine Art of Soul Winning, Chicago, pag. 13
întrebări la lecţia 11
Noi suntem martorii Lui
1.	Citeşte Marcu 5:2-20. Ce a poruncit Isus omului pe care tocmai îl vindecase
(v.19)? Ce scop avea cererea lui Isus? Cum a reacţionat omul la această cerere şi
care a fost rezultatul (v.20)? Cum poţi să aplici la tine personal acest pasaj biblic?
2.	Redă cu propriile tale cuvinte 2.Corinteni 5:18,20a. Care este îndatorirea ta şi
cum vrei s-o îndeplineşti?
3.	Cum ai reacţiona la această constatare: „A spune despre Cristos e treaba evan-
gheliştilor!"?
4.	Ce declară următoarele versete despre soarta eternă a necredincioşilor (Matei
7:13; 13:41-42)? Cum ai aplica Ezechiel 33:1-9 la responsabilitatea ta de a depune
mărturie în faţa celor pierduţi?
5.	De teama unui refuz, uneori nu-L mărturisim pe Domnul Isus în faţa cunoscu-
ţilor şi prietenilor noştri. Suntem în vreun fel făcuţi răspunzători pentru ei (Ezechiel
33:1-9)?	.
6.	Un aspect foarte important al evanghelizării este mărturia zilnică prin viaţa
noastră. Prin ce vedem că tesalonicenii au depus mărturie cu vieţile lor (l.Tesalo-
niceni 1:5-9)? Cum poţi înfăptui Matei 5:16 cu vecinii, la şcoală sau la locul de
muncă? Fă propuneri concrete!
7.	Unii credincioşi găsesc că nu e necesar să vestească Evanghelia, întrucît viaţa
noastră este oricum o mărturie. Cum ai răspunde la aceasta cf. Romani 10:14-15?
8.	Putem să combinăm în mod eficace mărturia verbală cu cea a vieţii noastre
spunînd simplu altora cum ne-a schimbat Cristos propria noastră viaţă. Ce a spus
orbul din loan 9:25, cînd a fost întrebat despre Domnul Isus?
Cum a depus femeia de la fîntîna lui Iacov mărturie despre Domnul Isus (loan
68

4:28-29)? Care a fost rezultatul (v.39)?
9.	Mărturia personală nu e numai o posibilitate excelentă pentru un tînăr creştin,
ci poate fi folosită eficace şi de către creştini experimentaţi. Citeşte Fapte !6:l-29 şi
observă cum Pavel şi-a folosit mărturia personală. Ce a făcut Pavel la începutul măr-
turiei lui ca să cîştige atenţia ascultătorilor lui pentru Evanghelie (v.2-3)?
De ce aminteşte Pavel atît aspectele bune, cît şi cele rele din viaţa lui înainte de
convertire (v.4,5,9-11)?
Cum întrebuinţează Pavel amănunte ca să descrie în mod eficient cum a devenit
el creştin (v.12-15) şi cum s-a schimbat viaţa lui după ce a devenit creştin (v. 19-22)?
Cum montează sau include Pavel Evanghelia în mărturia lui (v.23)? De ce e
important aceasta?
10.	Numeşte o persoană pentru care vrei să te rogi şi căreia vrei să-i spui săp-
tămîna viitoare despre Domnul.
Fă o faptă bună pentru această persoană (un cuvînt de recunoştinţă pentru o ama-
bilitate, o politeţe, un ajutor într-o anumită problemă, o invitaţie la cafea, etc.). No-
tează ce-ai făcut şi cum a reacţionat persoana la aceasta.
Fapta bună din ultima săptămînă a fost:
Reacţia a fost
69

Lecţia 12
Mărturia personală
Expresiile „martori" şi „mărturie" se aud în mod obişnuit în sala de judecată la
tribunal. în sala de judecată a acestei lumi sunt folosite aceleaşi expresii de către cre-
dincioşi, cînd depun mărturie sau fac mărturisirea credinţei lor în Isus Cristos ca
Domnul şi Salvatorul lor. Pavel 1-a îndemnat pe tînărul său discipol Timotei: „Apucă
viaţa veşnică la care ai fost chemat, şi pentru care ai făcut acea frumoasă mărturisire
în faţa multor martori. Te îndemn înaintea lui Dumnezeu, care dă viaţă tuturor şi
înaintea lui Isus Cristos, care a făcut acea frumoasă mărturisire înaintea lui Pilat din
Pont" (1.Timotei 6:12-13).
Mărturisirea lui Isus Cristos în faţa altora este un mare privilegiu şi poate fi folo-
sită de Dumnezeu ca să-i aducă pe alţii la El. Ea poate însă să declanşeze şi perse-
cuţia sau să însemne chiar moartea. Termenii „a mărturisi" şi „martori" sunt tradu-
ceri ale unui cuvînt biblic înrudit cu cuvîntul nostru „martir". El este folosit în Scrip-
tură şi în acest sens (Fapte 2:13) cînd creştinii şi-au mărturisit credinţa chiar în peri-
col de moarte. Domnul i-a chemat pe cei ce-L urmează să nu ascundă legătura cu El:
„Pe oricine Mă va mărturisi înaintea oamenilor îl va mărturisi şi Fiul omului înain-
tea îngerilor lui Dumnezeu" (Luca 12:8; Matei 10:32). Recunoaşterea verbală a cre-
dinţei noastre înaintea altora e pusă în legătură chiar cu salvarea: „Dacă îl măr-
turiseşti deci cu gura ta pe Isus ca Domn, şi dacă crezi în inima ta că Dumnezeu
L-a înviat dintre cei morţi, vei fi mîntuit" (Romani 10:9). Faptul că stăm de partea
Domnului Isus nu ar trebui să fie ceva secret.
Conţinut
O bună mărturie implică doi factori:
1.	Mai întîi trebuie să fie o relatare a unui martor ocular. După convertirea lui Saul
din Tars, Anania i-a spus următoarele: „Căci îi vei fi martor, faţă de toţi oamenii,
pentru lucrurile pe, care le-ai văzut şi auzit" (Fapte 22:15). Un martor bun relatează
despre ceea ce ştie sau a văzut şi nu despre ceea ce presupune sau simte. într-o bună
mărturie despre Isus Cristos, credinciosul relatează cum L-a întîlnit pe Isus Cristos,
cum s-a schimbat prin aceasta viaţa lui şi din cauza căror realităţi are pretenţia că
este copil al lui Dumnezeu.
2.	Un martor dă sub jurămînt o declaraţie solemnă ca răspuns la o întrebare despre
adevărul unui lucru. Credinciosului i se cere: „Fiţi totdeauna gata să răspundeţi ori-
cui vă cere socoteală de nădejdea care este în voi" (l.Petru 3:15). Apostolul loan a
depus mărturie în Evanghelia lui despre lucruri pe care le cunoscuse ca adevărate
(loan 21:24). Pavel a scris ca adeverire pentru cei îndoielnici că învierea lui Cristos
dintre cei morţi putea să fie clar dovedită. Dacă nu ar fi fost aşa, ar fi fost în ochii
lui Dumnezeu ca un martor mincinos (l.Corinteni 15:15).
Mărturia unui credincios începe adesea cu nevoile, mai ales cu problema păcatu-
lui, care l-au adus la Cristos. „Mulţi din cei ce crezuseră veneau să mărturisească şi
să spună ce făcuseră" (Fapte 19:18). Căci aceste fapte erau rele în ochii lui Dumne-
zeu. Domnul Isus a adus salvare la milioane de oameni care fuseseră chinuiţi de sen-
70

timente de vinovăţie, de gol lăuntric, de lipsă de sens, de teamă de moarte, de singu-
rătate şi nu avuseseră pace. Acum, în viaţa lor a intrat pacea şi împlinirea. Mai îna-
inte de orice, Doiruul Isus a venit să-i salveze pe păcătoşi (l.Timotei 1:15) şi să-i
păzească de mînia viitoare (l.Tesaloniceni 1:10). Credincioşii mărturisesc de aceea
despre timpul din viaţa lor cînd au auzit Evanghelia salvării lor şi au crezut în ea
(Efeseni 1:13). Ei au aflat „răscumpărarea, prin sîngele Lui iertarea păcatelor" (Efe-
seni 1:7).
O bună mărturie este cristocentrică (Fapte 5:31-32). Ea e numită pe drept „măr-
turia lui Isus Cristos" (Apocalipsa 1:2,9). Creştinii din primul secol au pus în mod
deosebit accentul pe faptul că Isus Cristos a înviat dintre cei morţi (Fapte 2:32; 4:33;
13:30-31). Ei au citat profeţii împlinite, ca şi relatări ale martorilor oculari. E impor-
tant să relatăm cum ne-a schimbat viaţa Isus Cristos (l.Tesaloniceni 1:9; l.Corinteni
6:9-11). Pavel a fost odată un blasfemator şi un persecutor. O bună mărturie poate
adesea să-i provoace serios pe ascultători şi să-i facă să ştie că au nevoie de „pocă-
inţa faţă de Dumnezeu şi credinţa în Domnul nostru Isus Cristos" (Fapte 20:21).
Gîndeşte-te la faptul că credincioşii pot învinge împotrivirea spirituală „prin sîngele
Mielului şi prin cuvîntul mărturisirii lor" (Apocalipsa 12:11).
Cum se depune mărturia - Schiţă generală
1.	MODELUL SCRIPTURAL. Mărturia apostolului Pavel din Fapte 26:1-29 este
un model biblic de mărturie cu următoarele trei aspecte: înainte de convertire; modul
convertirii; după convertire. Observă această ordine în vorbirea lui de apărare dina-
intea împăratului Agripa:
a)	înainte ca Cristos să fi fost primit (Fapte 26:4-11): Pavel povesteşte despre fon-
dul lui religios şi împotrivirea lui faţă de Cristos.
b)	Cînd a fost primit Cristos (Fapte 26:12-18): Pavel povesteşte cum 1-a întîlnit
Isus Cristos pe drumul Damascului, cum 1-a mustrat din cauza păcatelor lui, dar 1-a
chemat totuşi în serviciul Aceluia pe care îl persecutase.
c)	După ce Cristos a fost primit (Fapte 26:19-23): Pavel povesteşte cum s-a
schimbat de atunci viaţa lui şi cum a devenit predicator tocmai printre compatrioţii
care atentaseră la viaţa lui.
2.	MĂRTURIA TA PERSONALĂ. Dacă îţi depui mărturia, observă următoarele:
a)	înainte ca Cristos să fie primit: Ce împrejurări ale fostei tale vieţi te-au făcut
să doreşti o schimbare? Pe care din aceste nevoi o ai în comun cu ascultătorii tăi?
b)	Cînd a fost primit Cristos: Fii concret, astfel ca ascultătorii să nu înţeleagă
aceasta doar ca o schimbare spirituală, ci ca o întîlnire cu Dumnezeul cel viu. Cum,
cînd şi unde a avut ea loc?
c)	După ce a fost primit Cristos: Ce schimbări vizibile au avut loc în viaţa ta? Ce
foloase ai avut devenind creştin? Ce mişcă inimile ascultătorilor?
Conţinutul unei mărturii
Ar trebui să te conduci după următoarele fire călăuzitoare cînd îţi pregăteşti măr-
turia:
1.	Domnul Isus trebuie să stea în punctul central. Spune ce a făcut El!
2.	Foloseşte Cuvîntul lui Dumnezeu (Evrei 4:12; Efeseni 6:17). Aminteşte ver-
71

setele pe care le-a folosit Dumnezeu ca să vorbească conştiinţei tale. Cuvîntul lui
Dumnezeu are putere de convingere a păcătosului (Marcu 1:22).
3.	Vorbeşte la modul personal („eu" şi „al meu") şi natural, nu predica.
4.	Fii atent cu expresiile religioase ca „născut din nou", „pocăinţă" şi chiar „mîn-
tuit", care pentru ascultători sunt de neînţeles. Dacă însă le foloseşti, explică ce vrei
să spui cu ele!
5.	Aminteşte în relatarea ta puncte cu care oamenii se pot identifica. Amănuntele
pot fi adesea interesante. întrebuinţează cuvinte care zugrăvesc un tablou viu.
6.	Vorbeşte mai mult despre realităţi decît despre sentimente. Aceasta dă o bună
mărturie!
7.	Fii plin de iubire în ceea ce spui (Luca 4:22), nu amar sau dur cu alte grupări.
Vorbeşte modest, nu arogant!
Succesiunea pregătirii
1.	Roagă-te pentru înţelepciune şi călăuzire, ca să poţi explica bine cum ai găsit
viaţa cea nouă în Cristos.
2.	Ia scurte notiţe pe trei foi intitulate astfel:
a) MAI ÎNAINTE     b) CÎND    c) DUPĂ ACEEA
3.	Scrie o ciornă lungă, amănunţită, folosind notiţele de pe cele trei foi (va dura
cam zece minute citirea acestei ciorne).
4.	Scurtează-ţi ciorna la patru minute. Verifică-ţi mărturia prin consultarea punc-
telor de la „împărţire" şi „conţinut".
5.	Scurtează-ţi mărturia la o durată a citirii de mai puţin de patru minute.
6.	Rezumă-ţi expunerea de 3-4 minute pe un mic cartonaş. învaţă acum să-ţi
depui mărturia cu ajutorul acestui cartonaş.
7.	învaţă de asemenea să-ţi depui mărturia în trei sau patru minute fără să ai acest
ajutor.
Exersarea în grupă
în această lecţie trebuie în cele din urmă să fie exersată comunicarea, împărtăşi-
rea mărturiei personale. Ne vom împărţi în grupe mici (de cîte şase persoane sau mai
puţin). Toţi îşi depun mărturia la rînd. Poate că ai vrea să-ţi foloseşti cartonaşul, ca
să-ţi ajuţi memoria. Unii vor vrea poate să-şi citească mărturia, dar se recomandă
să-şi folosească pentru aceasta numai cartonaşele. Grupa va face acum propuneri de
felul în care această mărturie poate fi îmbunătăţită, scurtată, făcută mai precisă sau
chiar mai dezvoltată, după caz.
72

întrebări la lecţia 12
Mărturia personală
Studiază temeinic lecţia şi pregăteşte-ţi mărturia personală corespunzător „schiţei
generale" şi „conţinutului"!
Redactarea definitivă a mărturiei tare ar trebui împărţită şi organizată pe cele trei
întrebări principale care să scoată clar în evidenţă situaţia dinainte, de modul cum
s-a făcut convertirea şi de după convertirea ta.
1.	Cum era viaţa ta înainte ca Isus Cristos să devină Domnul şi Salvatorul tău?
2.	Cum şi cînd a devenit Isus Domnul şi Salvatorul tău? Care au fost împrejurările
exacte? în ce cuvînt din Scriptură îţi pui încrederea? Explică celorlalţi simplu şi pe
înţeles calea către Dumnezeu! Fii atent ca în locul central să nu stea oamenii sau bi-
serica, ci numai Domnul Isus Cristos.
3.	Cum s-a schimbat practic viaţa ta, după ce Isus Cristos a devenit Domnul şi
Salvatorul tău? Numai o predare a vieţii, care avut ca urmare o viaţă schimbată,
poate să fie autentică. Nu are nici un sens să vorbeşti despre o „decizie" sau o rugă-
ciune care nu a avut ca urmare acest lucru.
73

Lecţia 13
Cina Domnului
Era noaptea trădării Sale şi ajunul morţii Sale; trebuie să fi fost o scenă profund
mişcătoare cînd Domnul Isus şi discipolii s-au strîns laolaltă pentru ultima cină. Mi-
lioane de oameni recunosc imediat scena cînd e reprezentată în arta creştină. Cre-
dincioşii din Biserica primară au gravat-o pe zidurile catacombelor, aşa de adînc era
întipărită în inimile lor. în noaptea sărbătoririi Paştelui evreiesc, Domnul Isus a in-
trodus ceva cu totul nou. El a luat o pîine, a mulţumit, a frînt-o şi a dat-o discipoli-
lor, zicînd: „Luaţi, mîncaţi, acesta este trupul Meu. Apoi a luat un pahar, şi, după ce
a mulţumit lui Dumnezeu, li 1-a dat zicînd: Beţi toţi din el; căci acesta este sîngele
legămîntului cel nou, care se varsă pentru mulţi, spre iertarea păcatelor" (Matei 26:
26-28). Alţi doi evanghelişti relatează acelaşi lucru cu cuvinte asemănătoare (Mar-
cu 14:22-25; Luca 22:14-20).
Denumiri pentru Cină
Se numeşte „Cina Domnului" (l.Corinteni 11:20), deoarece El i-a invitat la
aceasta. „Misa Domnului" (l.Corinteni 10:21) are un înţeles mai cuprinzător care
nu se referă numai la Cină, ci la tot ceea ce dăruieşte Dumnezeu copiilor Săi. Săr-
bătoarea înseamnă „comuniune" (l.Corinteni 10:16), fiindcă este o împărtăşire
comună cu Cristos şi cu fraţii care iau parte. Se numeşte ,/rîngerea pîinii" (Fapte
2:42; 20:7; 1 .Corinteni 10:16), fiindcă este o masă simplă şi decurge ca una obişnu-
ită. Mulţi vorbesc de „amintirea", „comemorarea" sau „pomenirea Domnului",
fiindcă aşa S-a exprimat El cînd a instituit-o. Alţii folosesc expresia „euharistie ",
ceea ce înseamnă mulţumire, recunoştinţă, fiindcă El a mulţumit pentru elementele
ei (Matei 26:26); această denumire însă nu apare în Scriptură.
Multe confesiuni socotesc Cina ca „sacrament" (taină). Cuvîntul provine de la ju-
rămîntul depus pe steag de către soldaţii romani (sacramentum). De atunci, înţele-
sul cuvîntului s-a; schimbat mult. Există confesiuni care prin sacrament înţeleg un
ritual prin care Dumnezeu mijloceşte dînd har, şi care are însuşiri supranaturale,
exercitînd un efect deosebit asupra participanţilor. Mulţi văd în aceasta o legătură cu
iertarea păcatelor. Dar în Biblie nu există o asemenea învăţătură. Cei ce accentuează
ideea sacramentală sunt în opoziţie clară cu aceia care văd în Cină o serbare de
amintire sau de comemorare, în care simbolurile reprezintă adevăruri spirituale (dar
nu mijlocesc). E bine să ne reamintim că sacrificiile evreieşti de animale nu au şters
niciodată păcatele, ci au servit de anticipare, de îndrumare spre viitorul sacrificiu de
sînge al Domnului Isus Cristos pe cruce. Numai sîngele Lui poate să ne cureţe de
păcat (Evrei 9:12-14).
Cadrul istoric al Cinei
Cina Domnului a fost instituită în seara sărbătorii Paştelui evreiesc. Dumnezeu
scosese cu o mie cinci sute de ani mai înainte Israelul din sclavia egipteană. La po-
runca Lui a fost tăiat un miel fără cusur şi uşorii uşii au fost unşi cu sînge, ca să-i
ocrotească pe israeliţi de judecata lui Dumnezeu asupra întregii ţări (Exod 12). Fie-
74

care amănunt al acestei sărbători, care era destinată să fie sărbătorită anual, are un
înţeles adînc. Ele indică marele sacrificiu care urma să ridice păcatul lumii. Dumne-
zeu pregătise deja cu mult timp înainte propriul Său Miel (Geneza 22:8; Isaia 53:7).
loan Botezătorul L-a numit pe Domnul Isus „Mielul lui Dumnezeu care ridică păca-
tul lumii" (loan 1:29). El era împlinirea sărbătorii Paştelui. „Căci Cristos, Pastele
nostru, a fost jertfit [sacrificat]" (l.Corinteni 5:7). Sărbătoarea iniţială a Paştelui era
numai o umbră a marii împliniri în Cristos (Coloseni 2:17; Evrei 10:1).
Fiecare evreu temător de Dumnezeu ţinea cu fidelitate această sărbătoare (Matei
26:17). Era o comemorare a salvării lui. în noaptea acestei sărbători sfinte, Domnul
Isus a instituit praznicul de comemorare cu pîine şi vin. Ele trebuiau să amintească
credincioşilor de corpul Său care s-a frînt pentru ei şi de sîngele Său care s-a vărsat
pentru ei. Această sărbătoare urma să devină pentru creştini ceea ce fusese Pastele
pentru evrei, nu mai puţin serioasă şi sfîntă. în ochii lui Dumnezeu, ea înlocuia Pas-
tele. Israel avea multe ceremonii, însă Bisericii creştine i s-a dat numai o sărbătoare
comună.
Domnul Isus a împărtăşit direct apostolului Pavel importanţa sărbătorii care fuse-
se dată credincioşilor. Domnul Isus a spus: „Faceţi aceasta spre pomenirea Mea"
(1 .Corinteni 11:23-25). Cina Domnului a devenit o parte componentă regulată şi de-
finitivă a serviciului religios (Fapte 2:42,46). Biserica primară a ţinut această sărbă-
toare o dată pe săptămînă ca punct central al adunărilor lor (Fapte 20:7). Ea era săr-
bătorită în ziua învierii Domnului. Aşa-numiţii „părinţi ai Bisericii" transmit că ea
era sărbătorită în fiecare zi a Domnului sau duminica (Iustin martirul şi Didache sau
„învăţătura celor doisprezece").
Celebrarea cinei Domnului
1.	CINE POATE SĂ IA PARTE? Dacă Pastele era numai pentru evrei (Exod 12:
43), atunci Cina este destinată în orice caz numai creştinilor. Domnul a instituit săr-
bătoarea pentru „ai Săi". Discipolii Lui au fost aceia care au făcut frîngerea pîinii
spre pomenirea Sa după învierea Sa. Pe lîngă aceasta, Cina este doar pentru creştinii
pregătiţi. Unii creştini nu s-au interesat prea mult de starea lor spirituală cînd au luat
parte la Cină şi au fost avertizaţi de judecata lui Dumnezeu (1 .Corinteni 11:18-31).
Credincioşii au fost învăţaţi să excludă pe cei ce nu voiau s-o rupă cu păcatul din
viaţa lor (l.Corinteni 5:12-13); la fel şi pe aceia care susţineau învăţături care vătă-
mau atît Evanghelia, cît şi Persoana lui Isus Cristos (2.1oan 9-10; Galateni 5:12-13).
Altfel spus, toţi cei care-L mărturisesc pe Cristos ca Domn şi Salvator şi care tră-
iesc corespunzător sfinţeniei Lui trebuie să fie bineveniţi la Cină.
2.	CUM DECURGE CINA? înainte de toate, avem aici* modelul instituirii aces-
tei Cine de aducere aminte de către însuşi Domnul nostru. Caracteristica principală
pare să fi fost simplitatea şi modestia, nu o solemnitate pompoasă. El nu a stabilit
reguli sau procedee. Camera de sus de odinioară nu era un locaş de închinare bogat
ornamentat cu masă de comuniune separată. Numai El a condus Cina. El a întrebu-
inţat numai pîine şi un pahar, lucruri foarte obişnuite la o masă. Nu este prescrisă o
pîine deosebită, deşi probabil că pe atunci se folosea pîinea nedospită. Accentul stă
mai degrabă pe puritatea noastră personală („a fi nedospit"), cînd luăm Cina, decît
pe felul de pîine care trebuie folosit (l.Corinteni 5:6-8). In pahar se afla „rodul viţei"
75

(Marcu 14:25; Matei 26:29). La întrebarea, dacă era vin sau must nefermentat, există
dezbateri nesfirşite. Scriptura nu dă amănunte. Este important numai să vedem în
pîine şi în pahar un semn pentru trup şi pentru sînge. El trebuie să ne preocupe şi nu
amănunte ale simbolurilor materiale. Fiecare discipol a luat ceva din pîine şi a băut
ceva din pahar. Paragraful din l.Corinteni 14:26-34 pare să fie extinderea discuţiei
din 1 .Corinteni 11 privind tipul de adunare la care luau parte credincioşii cînd frîn-
geau pîinea. Se accentuează că sărbătoarea trebuie să decurgă ordonat (l.Corinteni
11:33-34). împreună cu Cina. adesea avea loc pe atunci şi o masă comună.
3.	CUM DEOSEBIM NOI TRUPUL DOMNULUI (l.Corinteni 11:29)? Desigur
că ar trebui să cunoaştem semnificaţia elementelor ca mărturii ale lucrării Domnului
Isus, cînd a ridicat păcatele noastre prin sacrificiul Său pe cruce (Evrei 9:26). Tre-
buie să ne fi cercetat în mod critic propria viaţă (1 .Corinteni 11:28-32). Unii au apli-
cat în mod greşit cuvintele Domnului Isus cînd vorbeşte despre a mînca trupul Său
şi a bea sîngele Său (loan 6:53) la evenimentul Cinei. Totuşi, declaraţiile din loan
nu se referă la Cină, ci la însuşirea spirituală a lucrării de salvare deplin îndestulătoa-
re a lui Isus Cristos de odinioară de către cel credincios. Afirmaţia „acesta este tru-
pul Meu" e asemănătoare cuvintelor „Eu sunt uşa". Amîndouă sunt expresii figurate,
metaforice şi numai două exemple din multe altele. învăţături religioase false vor-
besc de transformări supranaturale în legătură cu aceste simboluri; ele vor fi exami-
nate în cele ce urmează.
a)	Transsubstanţierea. Această părere susţine că pîinea şi sîngele sunt transforma-
te cu adevărat în „corpul, sufletul şi Dumnezeirea lui Isus Cristos". Această „prezen-
ţă reală" a lui Cristos înseamnă că participanţii mănîncă trupul real al lui Cristos şi
că sacrificiul lui Isus de la Golgota e repetat la fiecare sărbătoare şi că este adus pen-
tru păcate, şi nu unul repetat. Sacrificiul este încheiat şi desăvîrşit.
b)	Consubstanţierea. Aceasta înseamnă că pîinea şi vinul rămîn într-adevăr
neschimbate, dar este prezentă substanţa materială a trupului lui Cristos şi transmisă
acelora care se împărtăşesc într-un fel care nu se poate explica exact. Nici un pasaj
din Scriptură nu afirmă lucrul acesta.
c)	Impanaţia. Această concepţie susţine că participantul îl primeşte prin Cină pe
Cristos, deoarece „Cristos îşi transfuzează viaţa Sa în noi, ca şi cum ar pătrunde în
oasele şi măduva noastră" (Calvin). Şi acestei învăţături îi lipseşte baza biblică.
4.	CE REALIZĂM NOI PRIN FRÎNGEREA PIINIÎ? Chiar dacă nu ar avea un
alt efect, prin sărbătorirea Cinei am îndeplinit ultima rugăminte a Domnului, şi prin
aceasta I-am dovedi iubirea noastră. Am urma şi exemplul apostolilor. Ca şi credin-
cioşi, nu ne amintim laolaltă de El în felul nostru, ci aşa cum a hotărît El. Ne bucu-
răm că prin Evanghelie El a adus la lumină viaţa şi neputrezirea, şi că putem şi noi
să luăm parte la aceasta. Noi avem comuniune personală şi individuală cu Biserica
credincioşilor prin aceea că luăm parte la Cină. Unitatea noastră se exprimă prin-
tr-o pîine (l.Corinteni 10:17). Paharul vorbeşte despre comuniune (l.Corinteni 10:
16). Noi suntem una cu El, ca şi El cu noi, în tot ce a săvîrşit El. Noi împărtăşim
poziţia Lui faţă de păcat şi dreptitudine [conformare cu standardul divin]. De cîte ori
mîncăm pîinea şi bem vinul, vestim moartea Domnului (l.Corinteni 11:26). Sărbă-
toarea este un mesaj al salvării. Cina trebuie ţinută atîta timp, „pînă va veni El".
Fiecare Cină de amintire ar putea fi ultima înaintea revenirii Sale.
76

Pregătirea pentru Cină
Pregătirea pentru sărbătoarea Paştelui din Vechiul Testament era foarte cuprinză-
toare. Noi nu ar trebui să fim mai puţin pregătiţi.
1.	CERCETARE. Adevărata pregătire pentru Cina Domnului începe cu cerceta-
rea de sine (l.Corinteni 11:28-32). Aceasta trebuie să pregătească pe participant, şi
nu să-1 excludă. Mai întîi cineva ar trebui să-şi cerceteze propria relaţie cu Domnul
şi să-şi mărturisească orice păcat cunoscut. Apoi ar trebui să-şi examineze legătura
cu alţii (mai ales cu alţi creştini). Ar trebui întreprinsă încercarea de a aplana pro-
blemele cu ceilalţi credincioşi înainte de luarea Cinei (Matei 5:23-24)^ Scriptura
avertizează că lipsa cercetării de sine va atrage judecata lui Dumnezeu. în biserica
din Corint, delăsarea din acest domeniu a avut ca urmare boala fizică şi moartea.
2.	MEDITARE. Dacă pînă înainte de participare la Cină ne-am gîndit la propria
noastră distracţie şi amuzament şi ne-am ocupat cu lucruri care nu au avut de a face
nemijlocit cu Domnul, am eşuat în pregătirea noastră. Cineva se pregăteşte corect
pentru Cină prin aceea că citeşte Cuvîntul lui Dumnezeu, cîntă cîntări spirituale şi
vorbeşte cu alţi credincioşi sau cu membrii familiei despre Domnul Isus. în orice
caz putem să aducem înaintea Lui doar ceea ce a fost pregătit mai înainte. David a
spus: „Nu voi aduce Domnului Dumnezeului meu arderi de tot care să nu mă coste
nimic" (2.Samuel 24:24). Sărbătorirea Cinei nu va deveni niciodată o rutină dacă
ne-am pregăti corect pentru aceasta.
Concluzie
închinarea este cea mai înaltă responsabilitate şi privilegiu pentru credincios (lo-
an 4:23; Luca 10:41-42). Noi, ca preoţi, oferim sacrificii spirituale (1.Petru 2:5).
Comemorarea regulată a Domnului are întîietate faţă de organizarea timpului liber,
întruniri familiale şi alte îndatoriri. Ca parte vitală a preoţiei credincioşilor, avem
posibilitatea ca în timpul Cinei să-I aducem sacrificiul laudelor noastre, adică rodul
buzelor pentru Dumnezeu (Evrei 13:15). Noi venim cu daruri materiale ca parte a
închinării noastre înaintea Domnului (Filipeni 4:17-18). în cele din urmă ar trebui
să-I aducem în mod repetat corpul nostru ca sacrificiu viu (Romani 12:1).
Domnul Isus a spus: „Amintiţi-vă de Mine!"
întrebări la lecţia 7
Cina Domnului
1.	Studiază relatarea despre ţinerea primului Paşte (Geneza 12:1-4). Care a fost
scopul sărbătorii (v.1-14)? Ce rol a jucat mielul aici?
2.	Cum a folosit Domnul Isus ultimul Paşte (Luca 27:7-18) ca să instituie prima
Cină (Luca 22:19-20)? Ce înţeles a dat Domnul Isus pîinii şi paharului?
3.	Referitor la cele de mai sus şi Isaia 53:7, loan 1:29 şi Apocalipsa 5:8-9, ce
înseamnă expresia „Cristos, Pastele nostru" (l.Corinteni 5:7)?
4.	Apostolul Pavel dă în l.Corinteni 11:23-26 şi alte explicaţii referitoare la sco-
pul şi felul Cinei. De unde avea apostolul această învăţătură?
Ce anunţăm noi prin participarea la Cina Sa? Explică!
77

Cît timp trebuie să continuăm să ne amintim de El în acest fel?
5.	Ce aspecte ulterioare despre pîine şi pahar subliniază Pavel în 1 Corinteni
10:16-17?
6.	Cum a răspuns Biserica primară la porunca Domnului de a-L aminti sau co-
memora (Fapte 2:42; 20:7,)?
7.	în ce moduri diferite putem aduce „sacrificii" în închinarea noastră lui Dum-
nezeu? (Evrei 13:15; Filipeni 4:17-18; Romani 12:1-2)?
8.	Care este responsabilitatea creştinului înainte de a lua parte la Cina Domnului
(l.Corinteni 11:27-32)? Ce indică acest pasaj şi 1 .Corinteni 5 referitor la seriozitatea
participării la Cină în starea de păcat nejudecat?
9.	Ce pregătire spirituală faci în mod normal înainte de a lua Cina? Ce vei face,
ca să te închini în viitor mai eficace?
10.	Cît de importantă vezi „frîngerea pîinii" în legătură cu întreaga ta experienţă
în viaţa de biserică (Fapte 2:42)?
78

Cuprins
Cuvînt înainte	5
Lecţia 1	O panoramă a Evangheliei	7
Lecţia 2	Privire generală asupra învăţăturii despre Cristos   12
Lecţia 3	Cristos ca Domn	18
Lecţia 4	înmormîntat în botez	23
Lecţia 5	Salvare eternă	30
Lecţia 6	Viaţa în biserică	37
Lecţia 7	Să învingi ispitele	42
Lecţia 8	Să ne dăm întîlnire cu Dumnezeu	48
Lecţia 9	Cuvîntul lui Dumnezeu ca hrană	52
Lecţia 10	învaţă-ne să ne rugăm	57
Lecţia 11	Noi suntem martorii Lui	64
Lecţia 12	Mărturia personală	70
Lecţia 13	Cina Domnului	74
79