Wilhelm  Busch
Mladinski pastor,
blagovestnik, pridigar,
pisec in avtor številnih knjig.
NASA USODA

Jezus - naša usoda. Tema, ki jo     Olužbo mladinskega pastorja
je pastor Busch izbral za osnovo    v Essnu je opravljal z velikim
svojega raznolikega poslanstva.      navdušenjem. Kot pridigar

Evangelija je neutrudno potoval
in govoril tisočim ljudem.
Jrrepričan je bil, da je Evangelij
Jezusa Kristusa najpomembnejše
sporočilo vseh časov.
Ali želimo slišati to sporočilo?
Prepustimo se njegovemu vodstvu
in kmalu bomo spoznali: "Jezus -
nasa usoda" je najvažnejša tema
sveta in našega življenja.

Wilhelm Busch
Jezus naša usoda
cLv
Christliche
Literatur-Verbreitung e.V.
Postfach 11 01 35 • 33661 Bielefeld

Naslov izvirnika: JESUS UNSER SCHICKSAL
© by CLV • Chnstliche Literatur-Verbreitung e. V.
Postfach 110135, D-33661 Bielefeld
Prevod iz nemščine: Mojca Dariš
Tiskarna: Ebner Ulm
ISBN 3-89397-748-1

Kazalo
Bog - da, toda zakaj Jezus?	7
Kaj je smlsel mojega življenja?	20
Nimam časa!	31
Pozorl  Življenjsko nevarno!	44
Kaj storiti?	58
Zakaj Bog vse to dopušča?	71
Naša pravica do ljubeznl	84
Ali lahko človek govori z Bogom?	 96
Preprosto ne morem verovati!	 107
Kako naj bomo v življenju zadovoljni,
ko nas neprestano tiščijo naši grehi in krivda?	120
Kako uživati življenje,
ko pa nam gredo ljudje na živce?	133
Popolnoma se moramo spremeniti, toda kako?	 144
Brez mene!	 156
Ali v veri obstaja gotovost?	166
Je krščanstvo privatna zadeva?	180
Kdaj bo "konec sveta"?	193
Ali je življenje z Bogom koristno?	208

Kdo je bil Wilhelm Busch?
V času pred in po drugi svetovnl vojnl je bll Wilhelm Busch
(čeprav v deželah angleškega govornega področja skoraj
nepoznan) med najbolj znanimi in popularnimi nemškimi
evangellzatorji. Njegov neposreden in iskren način razlaganja
Biblijske resnice je privlačil na tisoče ljudl, kl so ga hodili
poslušat.
Wilhelm Busch je bil prepričan, da je sporočilo Evangelija
najpomembnejše sporočilo vseh časov. Njegove pridige in
spisi, v katerih silovito, vendar enostavno podaja biblijski
odgovor na temeljna človeška vprašanja, šo sprejemljivi tako
za mlade kakor tudi za starejše, za bogate in revne, za šolane
in za neizobražene ljudi z ulice. Rojen je bil leta 1897 v
Wuppertal-Elberfeldu v Nemčiji, svojo mladost pa je preživel
v Frankfurtu na Maini, kjer je tudi obiskoval in končal
srednjo šolo. Za časa prve svetovne vojne je služil v nemški
vojski in čeprav mlad, dosegel čin poročnika. Tarn, na
bojnem polju, je srečal Odrešenika in predal svoje življenje
Bogu. Ta dogodek je korenito spremenil smer njegovega
življenja in v naslednjih letih vplival tudi na usode tisočerih
ljudi.
Po koncu vojne je študiral teologijo v Tünbingenu ter nato
kot pastor služboval v Bielefeldu, zatem v rurskem področju
in naposled v Essnu. Tu je kot pastor in voditelj mladine
ostal do svoje smrti. Med svojim službovanjem je često
potoval po Nemčiji in drugih evropskih državah ter povsod
razlagal Božjo besedo.
Ker je podpiral strogo in brezkompromisno stališče uradne
nemške cerkve proti vmešavanju Tretjega Reicha v cerkvene
zadeve in se ni bal svoje vere odkrito izkazovaü, so ga nacisti
večkrat zaprli.
Po koncu druge svetovne vojne je Wilhelm Busch nadaljeval
svoje poslanstvo kot potujočl evangelizator. Po več desetletjih
neutrudnega dela ga je leta 1966 Gospod poklical k sebi.

Predgovor
"Jezus - naŠa usoda" je naslov teme, kl jo je pastor Busch
izbral za veliko evangellzacijo v Essnu leta 1938. V tern mestu
je z velikim zadovoljstvom služboval kot mladlnski pastor,
prav tako pa je na svojih mnogoštevilnlh popotovanjih širil
Evangelij med ljudi. Tako je ničkollkokrat, po mestlh in
vaseh, na vzhodu in zahodu, po Evropi in svetu, vabil ljudi
k Jezusu.
Kako se je veselil, ko so ljudje prihajali poslušat njegova
sporočila! Bil je prepričan, da je Jezusova radostna vest
najpomembnejše sporočilo vseh časov. Na tisoče ljudi ga je
prihajalo poslušat. Kljub temu je ostal pravi dušni pastir in
mu za posameznika ni nikoli zmanjkalo časa. To je bila
njegova posebna služba. Preko svoje zapuščine na
magnetofonskih trakovih se še dandanes obrača na nas, tudi
s to knjigo - kot služabnik križanega Jezusa Kristusa, ki je
od mrtvih vstal. "Jezus - naša usoda" - je bilo temeljno
sporočilo njegovega raznovrstnega poslanstva. Želite to sporočilo
slišati? Prav lahko! Prepustite se vodstvu Svetega Duha in
pridite k njegovi prižnici. Kmalu boste sprevideli: "Jezus -
naša usoda" - je temeljno sporočilo sveta in našega življenja.
Karl-Heinz Ehring

Bog - da, toda zakaj Jezus?
Starejši pastor, ki je kakor jaz, vse življenje deloval v
veliklh mestlh, leta neprestano posluša ene in iste "bisere".
Eden od njih se glasi: "Kako lahko Bog dopušča vse to?" Drugi
zopet pravi: "Kajn in Abel sta bila brata. Kajn je ubü Abela.
Odkod torej Kajnu žena?" Eden od najljubših pa mi je
naslednji: "Gospod pastor, neprestano govorite o Jezusu. To
je zelo lepo. Vendar pa v resnici sploh ni pomembno, kateri
veri pripadaš. Poglavitno je imeti strah in spoštovanje do
Vsemogočnega,  Nevidnega."
Kar logično se sliši, mar ne? Moj veliki rojak Goethe (ki
je prav tako doma v Frankfurtu) pravi: "Občutek je vse, ime
je samo zvok in dim." Ni pomembno, all govorimo o Alahu,
Budi, Usodi, all o "Vrhovnem bitju". Pomembno je v nekaj
verovati. Precizirati svojo vero je fanatizem. Vsaj 50 odstotkov
ljudi tako misli, mar ne?
Še vedno se spominjam stare gospe, ki mi je nekoč dejala:
"Oh, gospod pastor, vi in vaše zgodbe o Jezusu! Ali ni Jezus
sam dejal: 'V hiši mojega Očeta je veliko bivališčT Tarn je za
vse dovolj prostora!" Dragi prijatelji, to je strašna zmota!
Ob neki priliki sem se znašel na berlinskem letaušču
"Tempelhofer Feld". Pred vkrcanjem na letalo je bilo potrebno
opraviti kontrolo voznih kart. Pred menoj je v vrsti stal visok
in atletski mož (kot da ga še vedno vidim pred seboj), pravi
dvometraš, z ogromnim potovalnim plaščem pod roko. Svojo
vozovnico je pomolil uslužbencu, ki mu je dejal: "Samo
trenutek! Vaša karta ni več veljavna!" Gospod mu je odvrnil:
"Ne bodite tako dlakocepski. Bistveno je, da karto imam!" -
"Ne," mu je odločno pojasnil uslužbenec, "bistveno je, da
imate veljavno karto!"
Prav tako je tudi z vero. Ni bistvo v tem, da vero imamo
- kakršno koli pač že. Vsak po svoje veruje v nekaj. Nedavno
mi je nekdo rekel: "Verjamem, da bi se iz kilograma govedine
dalo napraviti dobro juho." Tudi to je vera - svoje vrste! Ni
bistvo v tem, da imate nekakšno vero, temveč da imate pravo
vero. Vero, s katero lahko živite tudi, ko gre vse narobe, vero,
ki vam pomaga pri velikih preizkušnjah, vero, ki vam pomaga
soočiti se celo s smrtjo. Smrt je za pravilnost naše vere

največja preizkušnja!
Obstaja samo ena prava vera, s katero lahko pravilno
živimo in pravilno umremo: to je vera v Jezusa Kristusa, Sina
božjega. Jezus sam je dejal: "V hiši mojega Očeta je veliko
bivališč." Vendar, samo ena vrata vodijo do njih: "Jaz sem
vrata. Kdor bo vstopil skozi mene, ta bo odrešen."
Jezus, On je - vrata! Dobro vem, da ljudje tega ne slišijo
radi. O Bcigu lahko razpravljamo cele ure. Nekdo si ga
predstavlja na en, drugi spet na drugačen način. Vendar pa
o Jezusu ni mogoče razpravljati.
Povem vam, samo vera v Jezusa, Sina božjega, rešuje in
prinaša blaženost in s tako vero je mögoce živeti in umreti!
Neko moje doživetje nam lepo pokaže, kako smešno ta vera
deluje ljudem. Nekoč, pred mnogimi leti, sem na sprehodu po
Essnu naletel na dva možakarja, verjetno rudarja, ki sta se
pogovarjala na pločniku. Ko sem se jima približal, me je eden
od njiju pozdravil: "Dober dan, gospod pastor!" Obrnil sem se
in ga vprašal: "Odkod se poznava?" Nasmehnil se je in dejal
drugemu: "To je pastor Busch! Sijajen fant!" "Hvala!" sem
odvrnil. "Da, sijajen fant," je nadaljeval, "vendar malo prismojen!"
"Prismojen? Zakaj?" sem zlovoljno vprašal. Ponovil je: "Zares,
pastor je sijajen fant! Vendar pa neprestano govori o Jezusu!"
"Človek Božji," sem mu presenečeno dejal, "prav nič nisem
prismojenl Čez sto let boste v vecnosü! Tedaj bo vse odvisno od
tega, all ste spoznali Jezusa. Od njega je odvisno, all boste
pristali v nebesih all v peklu. Povejte mi, poznate Jezusa?"
"Vidiš," se je smeje obrnil k svojemu tovarišu, "že spet začenja!"
Ravno s tem bi rad začel! V Bibliji obstaja verz, s katerim
želim začeti svoje pripovedovanje. Glasi se: "Kdor ima Sina
božjega, ima življenje." Gotovo ste se pri verouku naučili kaj
o Jezusu, vendar to še ne pomeni, da ga imate. "Kdor ima
Sina božjega" - bodite pozorni na besedo 'ima' - "ima življenje."
- Tu in v večnosti! "Kdor nima Sina božjega, nima življenja."
Tako nam govori božja Beseda! Poznate izrek: "Kdor ima,
ima!" Tudi navedeni verz iz Biblije ima isti pomen. Zato bi
vas rad prepričal, da sprejmete Jezusa in svoje življenje
predate v njegove roke. Življenje brez njega je razvaUna.
Povedal vam bom, zakaj je Jezus edini, v katerega je treba
verovati in zakaj je vera v Jezusa Kristusa edina prava vera,
oziroma, če se povsem osebno izrazim, rad bi vam povedal,
zakaj moramo imeti Jezusa in zakaj moramo vanj verjeti.
8

1. Jezus je božje odkritje
Če ml kdo reče: "Verjamem v Boga, zakaj bi torej potreboval
Jezusa?", mu odvrnem: "To je neumnost! Bog je nevldni bog!
Brez Jezusa ne moremo ničesar vedeti o Bogu!"
Ljudje si lahko izmislijo svojega lastnega boga, "ljubega
boga" na primer, kl ne bo nobenega pravega Nemca pustil na
cedilu, vsaj dokler ne spije več kot pet vrčkov piva na dan!
Alan, Buda - vse to so samo projekcije naših želja. Bog pa?
Brez Jezusa ne moremo nič vedeti o Bogu. Jezus nam
odkriva Boga. Bog je namreč prišel k nam v podobi Jezusa
Kristusa.
Pomagal si bom s prispodobo. Predstavljajte si debel
meglen zid, izza katerega je skrit Bog. Ker ljudje brez njega
niso mogli živeti, so ga začeli iskati. Poskušali so se prebiti
skozi meglo. To so poskusi raznih verstev. Vse vere predstavljajo
človekovo iskanje Boga in vsem je skupno to: izgubile so se
v megli in niso bile sposobne najti Boga.
Bog je skriti bog. Mož po imenu Izaija je to dobro razumel,
ko je iz globine srca zaklical: "Gospod, ne moremo priti k
tebi. O, da bi predrl nebesa in stopil dol..." In glejte, Bog ga
je uslišal! Predrl je megleni zid in se spustil k nam - v podobi
Jezusa Kristusa. Prišel je tlstega dne, ko so angeli prepevali
na Betlehemskih poljanah: "Danes se je rodil vaš Odrešenik!
Slava Bogu na višavah!" In Jezus nam govori: "Kdor vidi
mene, je videl mojega Očeta." Brez Jezusa nisem ničesar
vedel o Bogu. Samo z njegovo pomočjo lahko zares spoznam
Boga! Le kako lahko kdo reče: "Ne potrebujem Jezusa!"
2. Jezus je odrešujoča ljubezen božja
Pri nekem intervjuju me je novinar vprasal: "Zakaj vodite
te shode?" Odgovoril sem mu: "To delam zato, ker se bojim,
da bodo ljudje šli v pekel." Nasmehnil se ml je in rekel: "Pekel
ne obstaja!" Odvrnil sem mu: "To vi pravite! Čez sto let boste
vedeli, all ste imeli prav vi ah" pa božja Beseda. Povejte mi,"
sem nadaljeval, "ste že kdaj začutili strah pred Bogom?" -
"Ne!" je odgovoril. "Ljubega Boga se nikomur ni treba bati!"
Tedaj sem mu pojasnil: "Celo človek s površnim znanjem o
Bogu mora vedeti, da ne obstaja nič strašnejšega kot je On

- svetl in pravični Bog, sodnik naših grehov. Mislite, da bo
kar pozabil na vaše grehe? Imenujete ga 'ljubi Bog"? Biblija
ne govori tako. Biblija pravi: "Strašno je pasti v roke živega
Boga."
Ste se že kdaj ustrašili Boga? Če ne, niste niti približno
dojeli strahovite stvarnosti božje svetosti in grozljive stvarnosti
svojih grehov. Toda, ko se boste začeli bati Boga, se boste
vprašali: "Kako lahko obstanem pred Bogom?" Osebno mislim,
da je dejstvo, da se božjega srda ne bojimo več, ena največjih
neumnosti našega časa. Ko nek narod preneha Boga in njegov
srd nad grehom jemati resno, je to znamenje zastrašujoče
zakrknjenosti.
Profesor Karl Heim mi je nekoč pripovedoval p svojem
potovanju v Peking. Tarn so ga peljali na nek hrib, na vrhu
katerega je stal oltar, ki so ga imenovali "nebeški oltar".
Razložili so mu, da se na tem hribu v tako imenovani "noči
sprave" zbere na tisoče ljudi s svetilkami v rokah. Kasneje
se jim pridruži sam cesar, - v tem času je na Kitajskem še
vladal cesar - ki za svoj narod daruje žrtev sprave. Ko mi je
profesor Heim to povedal, je na koncu dodal: "Ti pogani so
dobro vedeli, kaj je srd božji in da se človek mora spraviti
z Bogom." Nasprotno pa civiliziran zahodnjak misli, da je
dovolj, če govori o "ljubem bogu", ter da bo Bog zadovoljen
z njim tako dolgo.dokler bo redno plačeval cerkveni davek!
Začnimo se raje ponovno bati Boga! Vsi smo kdaj grešili! Vi
niste? Ne varajte samega sebe, prav gotovo ste!
Ko se bomo ponovno naučili bati Boga, se bomo vprašali:
"Kako ubežati božji jezi? Kdo nas bo rešil?" Šele, ko si bomo
začeli postavljati ta vprašanja, se nam bodo odprle oči in
bomo razumeli, da je Jezus ljubezen božja, ki nas osvobaja!
"Bog želi, da se vsi Ijudje rešijo", toda ne more bit! nepravičen.
Bog ne more pustiti greha nekaznovanega. In prav zaradi tega
je daroval svojega Sina - za odrešitev in spravo. V mislih mi
sledite do Jeruzalema. Pred mestom se je na vzpetini zbralo
na tisoče ljudi. Visoko nad njihovimi glavami se dvigujejo
trije križi. Človek na levem križu je kakor mi - grešnik, na
desnem prav tako. Toda poglejte človeka na sredini. Ga
vidite? Tistega s trnovo krono na glavi? To je Sin živega Boga!
O, glava kronana, od vseh zasmehovanal
O, glava, polna ran, na čelu krona trnova!
10

Kri in znoj sta s tebe Ilia,
iz ran tvojih brez števila.
Zakaj je pribit na križu? Ta križ je oltar božji. Jezus je
"jagnje božje, kl Je nase prevzelo vse grehe sveta" in nas
spravilo z Bogom.
Glejte, dokler ne najdete Jezusa, vas lahko zadene božja
jeza, pa čeprav to zanikate. Samo tisti, ki so prišli k Jezusu,
lahko živijo v miru z Bogom. Ker, "...na njega pade kazen -
zaradi našega miru..."
Dovolite mi, da vam to razložim s preprosto prispodobo.
V prvi svetovni vojni sem bil topničar. Imeli smo topove, ki
so bili z vseh strani zaščiteni s kovinskimi ploščami. Naenkrat
smo v prvi bojni liniji ostali brez zaščite pehote in napadli
so nas tanki. Izstrelki so kot toča deževali po zaščitnem
oklepu, ki je bil k sreči dovolj trden, da smo ostali
nepoškodovani. V tem trenutku sem pomislil: "Če bi sedaj
pomolil roko izza ščitnika, bi mi jo krogle pri priči razmesarile
in to bi me pogubilo. Prav gotovo bi izkrvavel. Tukaj - za tem
oklepom pa sem varen!"
Ravno to je Jezus postal zame. Dobro vem, da bi me brez
Jezusa božja sodba uničila. Brez Njega ne morem doseči
srčnega miru, naj si še tako prizadevam. Brez Jezusa ne
morem umreti brez smrtnega strahu pred mojo usodo. Brez
Jezusa me moja pot vodi naravnost v večno pogubljenje.
Večna smrt nedvomno obstaja - počakajte malo in videli
boste! Toda, ko stojim v zaščiti Jezusovega križa sem varen,
tako kot takrat za jeklenim oklepom. Prepričan sem, da je
Jezus tisti, ki me je odkupil in odrešil! Da, Jezus je ljubezen
Božja, ki osvobaja!
Poznate te besede: "Bog želi, da se vsi ljudje odrešijo." Prav
zato nam je dal svojega Sina: da bi nas odrešil, da bi nas
odkupil. Dal ga je tudi za vas! Ne mirujte, dokler ne dosežete
božjega miru, dokler ne boste odrešeni! Zakaj potrebujemo
Jezusa? Zato ker...
11

3. Samo Jezus lahko reši največje
življenjske probleme
Ali veste, kaj je največji problem našega življenja? Starejši
bodo seveda takoj pomislili na žolč, ledvice, all pač nekaj,
kar jih trenutno muči. Pri mladlh pa je to "fant" all "dekle".
Vsakdo ima kakšen problem. Vendar pa, verjemite mi, največji
problem v našem življenju je naša krivda pred Bogom!
Ker sem veliko delal z mladlml, sem pogosto iskal nove
prispodobe, s katerlmi bi jim lažje pojasnil to resnico. Eno
od njih bi rad uporabil tudi sedaj. Svojim poslušalcem bi
dejal: "Zamislite si, da od rojstva dalje okrog vratu nosite
železen* obroč. Vsaklč, ko grešite, je nanj privarjen člen
verige. Imeli ste nečlste misli - en člen. Bill ste grdi do matere
- en člen. Grdo ste govorlli o drugih - en člen. Dan ste
preživeli brez molltve in se vedli, kot da ni Boga - en člen.
Bill ste nepošteni, lagali ste - en člen." Poskušajte si sedaj
predstavljati dolžino verige, ki jo vlečemo za seboj. To je
veriga naše krivde. Te verige seveda ne moremo videti, toda
takšna je resničnost naše krivde pred Bogom. Nasa krivda
je velika in vlečemo jo za seboj, kamorkoli gremo.
Pogosto se sprašujem, zakaj ljudje niso srečnejši in bolj
zadovoljni. Videti je, kot da imajo vse pogoje za srečo, toda
all so v resnici srečni? Saj ne morejo biti! Ne morejo, ker
za seboj vlečejo težko verigo lastne krivde! Nihče, noben
pridigar, duhovnik, niti angel, jim je ne more sneti. Celo Bog
je ne more sneti, ker je pravičen. - "Človek žanje to, kar je
posejal".
Toda, tu je Jezus! Samo on lahko reši naš največji življenjski
problem. Umrl je za moje grehe. Odkupil mi jih je s svojo
smrtjo. Zato lahko sname mojo verigo krivde. - On je edini,
ki lahko to stori!
I? lastnih izkušenj lahko rečem, da je veliko olajšanje, če
vemo, da so nam grehi odpuščeni. To je največje olajšanje,
ki ga lahko okusimo v življenju. Ta izkušnja nam ne menja
samo življenja, temveč tudi smrt. Starejši boste to dobro
razumeli: eno je umreti in vedeti, da so ti grehi oproščeni,
toda nekaj povsem drugega je oditi v večnost obremenjen z
vso svojo krivdo. To mora biti zares strašno!
Poznam ljudi, ki vse življenje govorijo: "Dober sem. Pravičen
sem." Toda nekega dne bodo umrli in nihče jih ne bo mogel
12

spremljati na ladji njihovega življenja, kl bo s tokom večnosti
odplula protl Bogu. Ničesar ne bodo mogli odnestl s seboj;
niti hiše, nltl bančnega računa, nitl hranilne knjižice - samo
svojo lastno krivdo. Tako se bo človek pojavil pred Bogom.
Grozno! Takšna je človeška smrt.
In ko rečejo: "Saj vsi nmlrajo tako!" - Tedaj tudi vsi
umlrajo tako! Toda tebi tega ni treba! Jezus ti nudi oproscenje
tvojih grehov! To je največja možna osvoboditev.
Pri osemnajstih letih sem izkusil, kako je, če so ti grehi
odpuščeni. Moja veriga krivde se je zlomila in odpadla.
Zgodilo se je tako, kot poje pesem: "...bil sem izgubljen
grešnik, sedaj sem tudi sam odrešen... moje srce je srečno
in ne boji se več. Od strahu me osvobodi, milostna božja
Beseda."
Želim si, da bi tudi vi doživeli božje odpuščanje. Približajte
se Jezusu! Še danes to storite! Pričakuje vas. Recite mu:
"Gospod, moje življenje je zgrešeno in polno grehov. Izogibam
se to priznati in se prikazujem v najboljši luči. Sedaj pa
predte polagam vse svoje grehe. Hočem verjeti v to, da lahko
tvoja kri opere vso mojo krivdo." Odpuščanje grehov je
čudovita stvar. Ne oklevajte!
V 17. stoletju je v Angliji živel mož po imenu John Bunyan.
Zaradi svoje vere je mnogo let preživel v zaporu. (Nekatere
stvari se nikoli ne spremenijo! Poleg božje Besede je zapor
najtrdnejša stvar na svetu.) V zaporu je Bunyan napisal
prelepo knjigo, ki se še danes veliko bere. V njej prikazuje
življenje kristjana kot nevarno potovanje, polno avantur.
Knjiga pripoveduje o človeku, ki je živel v mestu Poguba.
Nekoč ga je prevzel nemir in je dejal (približno tako): "Tukaj
mi ni dobro. Moja duša ne pozna mini. Nesrečen sem.
Moram od tu." Svojo skrb je zaupal ženi in ta mu je odgovorila:
"Nemiren si, potrebuješ počitek." Počitek mu ni pomagal,
nemir je ostal. Nekega dne končno sklene: "Drugega izhoda
ni, to mesto moram zapustiti!" In odide. Že po nekaj korakih
je začutil, da na hrbtu nosi veliko breme. Hotel se ga je rešiti,
toda ni mogel. Breme je postajalo težje, bolj ko se je oddaljeval
od mesta. Preden je krenil na pot, ga še čutil ni, toda dlje
ko je hodil, težji je postajal. Čez čas se je že komaj vlekel
po cesti. S hudim naporom se je vzpenjal po strmini. Breme
je postalo že nevzdržno. Nenadoma se je, ko je stopil izza
ovinka, znašel pred križem. Na koncu svojih moči se je zrušil
13

ob vznožju križa, ga objel In dvignil pogled h križanemu
Jezusu. V tem trenutku je začutil, kako mu je breme zdrselo
s hrbta in se s hruščem in truščem zvalilo v gjobino.
Ta zgodba je čudovita prispodoba tega, kar doživlja človek,
ko se približa križu Jezusa Kristusa.
Pod Jezusa križem me zora obsije.
Bil sem kot slepec, a zdaj vidim spet,
ko milost ml Jezusa življenje oblije,
v blažen sem mir in veselje sprejet
Moji grehi so odpuščeni, ker je moj Odrešenik trpel
namesto mene. Snel ml je verigo krivde. Mojega bremena ni
več. Nihče razen Jezusa mi ne more podariti tega - odpuščanja
za moje grehe.
Zakaj potrebujem Jezusa? Še en razlog je, zakaj ga
potrebujem.
4. Jezus je dobri pastir
Verjetno ste že vsi izkusili, kako hudo je bit! sam in kako
prazno je tedaj življenje. V svoji osamljenosü ste spoznali:
"V mojem življenju nekaj manjka. Vendar kaj?" Povedal vam
bom: manjka vam Odrešenikl
Ravnokar sem vam pojasnil, da je Jezus umrl na križu
zato, da bi plačal naše grehe. Pozorno poslušajte ta verz:
"...za naše zvellčanje ga je zadela kazen..." Mrtvega so sneli
s križa in ga položili v grob, izklesan v steni. Pred vhod so
zavallli težko kamnito ploščo. Da bi bil popolnoma gotov, je
rimski oblastnik ukazal, naj grob zapečatljo in pred vhod
postavijo stražo. Lahko si mlslimo, da so bill vsaj nekateri
od teh stražarjev prekaljenl veteran!, ki so se borili po vseh
deželah tedanjega sveta: Galiji, Germaniji, Aziji, Afriki...
Njihova telesa so bila pokrita z brazgoünami iz mnogih bitk.
Ob svltu tretjega dne so stall pred grobom s ščiti v rokah,
s sulicaml v desnicah in s čeladami na glavah. Na rimskega
legionarja na straži se je človek lahko zanesel! Blblija pa
pravi: "Kajti Gospodov angel je prišel iz nebes. Pristopil je
in odvalil kamen..." In Jezus je stopil iz groba. Stražarji so
v sveti grozi kakor mrtvi popadali po tleh.
14

Kmalu zatem je Jezus srečal revno dekle, za katero je v
Bibliji zapisano, da jo je Jezus odrešil sedmlh demonov, kl
so jo bill obsedali. Tega jutra je bila vsa objokana. Jezus se
ji je približal. Ko ga je ugledala, se ni od strahu zrušila na
tla. Ravno obratno. Ko je prepoznala Gospoda, kl je od
mrtvih vstal, so se njene solze spremenile v radost in vzkliknila
je: "Učenik!" Potolažila se je, ker je vedela: "Jezus je dobri
pastir, živ je, tu je - z menoj."
Vidite, zato si želim Jezusa. Potrebujem nekoga, ki me bo
prijel za roko! Življenje me je pahnilo v mračne globine.
Zaradi svoje vere sem veliko časa preživel po nacističnih
zaporih. Bill so trenutki, ko sem razmišljal: "Samo še korak
me loči od mračnega kraljestva norosti, odkoder se nihče več
ne vrne." In tedaj je k men! prišel Jezus! In zopet je bilo vse
dobro. To vam lahko zagotovim.
V zaporu sem preživel noč, ko je kazalo, da se je odprl
sam pekel. Tega dne so nacisti privedli ljudi, ki so jib. poslali
v koncentracijsko taborišče. Ljudi brez vsakega upanja, deloma
kriminalce, deloma nedolžne - Žide. Te noči, dobro se
spominjam - bila je sobota, so bila njihova srca polna
globokega obupa. Nenadoma so vsi začeli na ves glas vpiti.
Tega prizora si ne morete predstavljati. Stavba je bila polna
obupanih ljudi, ki so stokali in tolkli po zidovih in vratih
svojih celic. Stražarji so v strahu streljali v strop, tekali od
celice do celice in delili udarce levo in desno. Sedel sem v
svoji celici in premišljeval: "Tako bo v peklu." Ta prizor je
težko opisati. V tem trenutku sem pomislil: "Jezus! On je tu!"
Pripovedujem vam, kar sem v tem trenutku doživljal. Tiho,
čisto tiho sem v svoji celici dahnil: "Jezus! Jezus! Jezus!" -
Čez tri minute je vse potihnilo.
Ste razumeli? Poklical sem ga, noben živ človek tega ni
mogel slišati, samo On - in demon! so se morali umakniti.
Tedaj sem, ceprav je bilo to strogo prepovedano, glasno
zapel: "Jezus, prijatelj moj, blagor mojega srca, Jezus, ti si
moj okras. Oh, kako dolgo bo moje srce hrepenelo po tebi."
Vsi zaporniki so slišali to pesem. Stražarji niso rekli niti
besede, ko sem glasno pel: "... temelji sveta se lahko zamajejo
v viharju, poleg mene je moj Jezus!" Dragi prijatelji, tarn sem
spoznal, kaj pomeni imeti živega Odrešenika!
Govoril sem že o tem, kako bomo morali nekoč prav vsi
doživeti težko preizkušnjo, grenko izkušnjo smrti. Nekoč mi
15

je nekdo dejal: "Vi duhovnikl neprestano strašite ljudi z
zgodbami o smrti!" Odgovorll sem mu: "Nikogar mi ni treba
strašitl s tem, tega se vsi bojimo!" S kakšnim olajšanjem se
bomo lahko takrat, v naši smrtni uri, oprijell roke dobrega
pastirja! Ljudje mi pravijo, in to je resnica, da se "... ljudje
dandanes bolj bojijo živeti, kot pa umreti. Življenje je strašno,
hujše od smrti!" Vendar, dragi prijatelji, obstaja nekaj boljšega
- življenje z Odrešenikom!
Naslednjo zgodbo sem že večkrat uporabil kot ilustracijo.
Neverjetna je, toda resnična. V Essnu sem poznal nekega
industrialca, enega od bolj radodarnih. - "Gospod pastor," mi
je dejal, "lepo je, da otroke učite o dobrem in slabem. Tukaj
imate 100 mark za vaš trud." Ko pa sem ga povprašal o
njegovi veri, mi je hitro odgovoril: "Pustimo to, gospod
pastor. Veste, imam lasten svetovni nazor..." Lahko to razumete?
Bil je dober človek, toda tako daleČ od Boga, kakor je mesec
od Siriusa.
Nekega dne sem poročal mlad par, kar v naših velikih,
praznih cerkvah ni vedno prijetno. Vstopila sta ženin in
nevesta s približno desetimi svati. Tako izgubljeno so sedeli
v ogromni cerkveni ladji. Moj radodarni znanec je bil ena od
poročnih prič! Mož se mi je kar zasmilil. Stal je tarn, v
elegantnem fraku in s cilindrom v roki. Enostavno ni vedel,
kako naj se obnaša v cerkvi. Na obrazu sem mu lahko
prebral: "Ali naj pokleknem? Se moram prekrižati? Kaj naj
storim sedaj?" Poskušal sem mu pomagati, da bi se sprostil.
Iz roke sem mu vzel cüinder in ga položil na stran. Potem
smo zapeli. Pesmi seveda ni poznal, vendar je poskušal peti z
ostalimi. Si lahko predstavljate tega gospoda? Človeka, ki se je
sicer v družbi vedno dobro znašel.
Tedaj se je zgodilo nekaj nepričakovanega. Ker je nevesta
sodelovala pri otroškem bogoslužju, je na njeni poroki prepevalo
trideset deklic. Visoko zgoraj na koru so s svojimi sladkimi
glasovi začele prepevati: "Jezusova ovčica sem, temu vedno
se radujem, pastirju mojemu ljubljenemu..."
Ozrl sem se na svojega znanca in se začudil: "Le kaj mu
je? Je bolan?" Sklonil je glavo in si tresoč pokril obraz z
rokami. Moja prva misel je bila: "Nekaj je narobe! Takoj
moram poklicati zdravnika!" No, tedaj sem spoznal, da mož
neustavljivo joče!
"...pastirju mojemu ljubljenemu, ki me krepi," so prepevale
16

deklice, "ki me ljubi, ki me pozna in z imenom mojim me
pokliče. Pod njegovo pastirsko palico blago jaz pridem in
grem in sladko pašo najdem..." In tarn je sedel ta mož, veliki
industrialec, in jokal! Tedaj sem spoznal, kaj se je zgodilo
v tej napol prazni cerkvi. Mož si je gotovo dejal: "Ti otroci
imajo nekaj, Cesar jaz nimam - dobrega pastirja. Ubog,
osamljen in izgubljen človek sem!"
Tudi vi, kdorkoli že ste, moški ali ženska, v življenju ne
boste prišli daleč, če ne morete skupaj s temi deklicami reel:
"Radujem se, ker pripadam čredi Jezusa Kristusa in imam
dobrega pastirja." Brez Njega ne morete naprej! Zakaj se ne
odločite zanj in ne naredite te besede tudi vaše?
Zakaj verjamem v Jezusa? Zato, ker je on dobri pastir,
moj najboljši prijatelj in Odrešenik.
Zakaj potrebujem Jezusa? Še poslednji razlog bi vam rad
razodel:
5. Jezus je kralj življenja
Pred mnogimi leti sem v Böhmerwaldu organiziral mladinski
tabor. Po koncu, ko so mladi že odšli, sem moral še en dan
počakati, da so prišli pome. Noč sem prebil v bližnjem
lovskem dvorcu, ki je nekoč pripadal nekemu kralju, sedaj
pa je v njem prebival samo gozdar. Zgradba je bila v zelo
slabem stanju. V njej ni bilo električne napeljave, imela pa
je velik salon s kaminom, v katerem je gorel ogenj. Gozdar
mi je ponudil petrolejko in mi zaželel lahko noč. Zunaj je
diyjala nevihta in dežne kaplje so polzele skozi goste krošnje
jelk, ki so obdajale dvorec. Zares pravi kraj in atmosfera za
kakšno dobro kriminalko.
Kot zanalašč nisem imel s seboj ničesar za brati. Nenadoma
pa sem na polici nad kaminom zagledal neko knjižico. V
migotajoči svetlobi petrolejke sem jo začel prelistavati. Mislim,
da česa tako groznega še nikoli nisem bral! V knjižici je nek
zdravnik izlil ves svoj gnev proti smrti. Stran za stranjo so
si sledili takšni odlomki: "O smrt, sovražnica človeškega
rodu! Ves teden sem se mučil, da bi iz tvojih krempljev izpulil
eno samo samcato človeško življenje, in ko sem že misUl, da
mi je uspelo, si stopila k njegovi postelji in ga s prezirljivim
nasmehom ugrabila - in ves moj trud je bil zaman. Lahko
17

pozdravlm človeka, vendar vem, da je vse zaman - pojavlš
se tl, s svojimi koščenimi rokaml. O, smrt, tl prevarantka,
tl sovražnica!" In tako je dajal še naprej, na vsaki strani,
duška svojemu gnevu.
Sledil je najhujši odlomek: "O, smrt, konec vsega!" In
dobesedno je nadaljeval: "O, prekleta! Ko bi le bila konec
vsega! Pred mqjimi očmi se spremlnjaš v vprašaj. Sprašujem
se, je smrt zares konec? In kaj, če ni?"
To je vprašanje! Toda jaz vam lahko zatrdlm, da smrt ni
konec vsega! Jezus, ki o tem največ ve, nam pravi: "Široka
je pot, ki vodi v pogubljenje, ozka je pot, ki vodi v življenje."
Od nas je odvisno, all se bomo, dokler smo še na zemlji,
pravilno odločili. Prav zato sem vesel, da imam Odrešenika,
ki mi daje življenje - tu in sedaj. Imam Odrešenika, ki je
življenje in ki vodi v življenje. Prav zaradi tega tako rad širim
to sporočilo med ljudmi.
Za časa prve svetovne vojne sem tedne in tedne preživel
pred Verdunom, prav v času, ko je tam divjala ena najhujših
bitk. Trupla so vsepovprek ležala med strelskimi rovi. Vse
življenje se ne morem rešiti tega ogabnega smradu razpadajočih
trupel. Vsakič, ko vidim spomenik z napisom: "Padli za
domovino", začutim ta duh po Verdunu, smrad mrtvih trupel.
In ko pomislim, da čez sto let ne bo več nobenega izmed nas,
me duši enak, grozljiv vonj po smrti. Ga čutite?
In vendar, na tem umrljivem svetu obstaja nekdo, ki je
vstal od mrtvih! Pravi: "Jaz živim in vi boste živeli! Verujte
vame! Pridite k meni! Spreobrnite se k menu Postanite moji!
Popeljal vas bom v življenje!" Kaj ni to čudovito? Le kako naj
človek Zivi na tem svetu smrti brez Odrešenika, ki je življenje
in ki vodi v večno življenje?
Te dni sem prebral neko staro pismo, ki ga je dal natisniti
profesor Karl Heim. Pisal ga je vojak, kristjan, ki je v drugi
svetovni vojni padel v Rusiji. V pismu piše: "Pri nas je
obupno! Ko se Rusi spravijo na nas s svojimi 'Stalinovimi
orglami' (Katjuše), nas vse zagrabi panika. In ta mraz! Ta
sneg! Obupno! Toda jaz se ne bojim! Lepo bo, ko bom padel;
v trenutku bom prešel v blaženost. Vseh muk bo konec in
zagledal bom obraz mojega Gospoda, potopil se bom v njegov
sijaj. Ne, ne bo mi žal, če padem." Kmalu zatem se je to tudi
zgodilo. Ob branju sem pomislil: "Kako lepo je, da se mlad
človek ne boji več smrti, ker pozna Jezusa!"
18

Da, Jezus je kralj življenja. Tistim, ki ga ljubijo, podarja
neomajno vero v večno življenje!
Nekoč so v Leipzigu, na Dan cerkve, priredili sprejem v
mestni hiši. Zbrali so se vsi pomembnejši družbeni delavci
in cerkveni dostojanstveniki. V raznih govorih so skrbno
pazili, da ne bi drugače mislečim "stopili na žulj". Ceremonijo
naj bi zaključil Heinrich Giesen, v tem času generalni sekretar
nemških evangelističnih cerkva. Ne morem pozabiti, kako je
vstal in rekel: "Gospoda, sprašujete se, kakšne vrste ljudje
smo? Z enim samim stavkom vam bom pojasnil. Mi smo
ljudje, ki molijo: 'Ljubi Bog, napravi me tako svetega, da bom
prišel v nebesa!'" In usedel se je nazaj na svoje mesto.
Neverjetno, kako so te enostavne besede globoko pretresle
vse prisotne.
Paul Gerhardt je za časa tridesetletne vojne napisal naslednje
verze:
Tuzemsko hočem življenje
samo preleteti,
v sovražnem in zlobnem svetu
ne misltin živeti.
Po svojih poteh zdaj potujem,
v Očetov me vodijo dorn,
blažen in srečen tarn bom.
Od srca vam želim, da bi lahko tudi vi na tak način
potovali skozi ta svet.
Zakaj potrebujem Jezusa? Zato, ker je vse, prav vse,
odvisno od tega, all ga bom spoznal.
19

Kaj je smisel mojega življenja?
Vsa človeška razmišljanja se vrtijo okoli vprašanja, zakaj
živimo in kaj je smisel našega življenja!
Nekega dne me je v Essnu poklical neki tovarnar. Po
telefonu je deloval zelo vznemirjeno. "Gospod pastor, pridite
takoj!" mi je rekel. Pohitel sem, kakor se je le dalo. Pričakal
me je z besedami: "Moj sin se je ustrelil!"... Mladeniča sem
poznal, student je bil. Imel je prav vse, kar si srce poželi,
bil je zdrav, čeden, mlad in bogat. Že dalj časa je imel svoj
lasten avto in tudi ni bil vpleten v nobene mladostne neprilike.
In ta mladenič si požene kroglo v usta. V poslovilnem pismu
je napisal: "Ne vidim razloga, da bi še živel. Moje življenje
je brez smisla!" Zares pretresljivo!
Vprašanje smisla našega življenja je izredno važno! In to
zato, ker imamo na razpolago samo eno življenje! Ste kdaj
razmišljali o tem, kaj pomeni imeti samo eno življenje?
V osnovni Soli nisem bil ravno najboljši v matematiki.
Učitelj ni nikoli razumel, kako prihajam do rezultatov. Moj
zvezek z domačimi nalogami je sem ter tja čisto prečečkal
z rdečim črnilom, ter s tem odkrito pokazal, kako malo ceni
moj talent za dobivanje napačnih rezultatov. Zaradi tega ni
bil zvezek prav nič lep. Ko je postal že temeljito rdeč, sem
ga zavrgel, veckrat tudi, preden je bil poln. Raje sem si kupil
novega in čistega. Tako sem lahko začel znova.
Ko bi le človek lahko storil isto s svojim življenjem!
Verjemite mi, v trenutku, ko smrt potrka na vrata, na miljone
ljudi pomisli: "Oh, ko bi le lahko začel znova! Tedaj bi
marsikaj naredil drugače!"
Pri šolskih zvezkih lahko vedno začnemo znova, z življenjem
pa to ni mogoče! Samo eno življenje imamo! Kako hudo je,
če ga zapravimo z napačnim obnašanjem! Samo eno življenje
imamo! Tu na zemlji! Če ga izgubimo, bo izgubljeno za vekom
veke. Vzemite resno, kar vam govorim, to je vprašanje življenja
in smrti!
Zjutraj so mimo hotela, kjer sem nastanjen, prignali veliko
credo krav. "Kako srečne so te krave", sem pomislil, "sploh
Jim ni treba razmišljati, zakaj so na svetu. Stvar je jasna -
ljudem morajo dajati mleko in meso." Me razumete? Živali
20

ni treba razmišljati o smislu življenja. Po tem se človek
razlikuje od živali. Na žalost pa veliko ljudi Zivi in umira,
ne da bi se vprašali, zakaj živijo. Med njimi in živalmi ni
nobene razlike. Od živali do človeka ni daleč. Človeka loči
od živali to, da razmišlja in se sprašuje: "Zakaj sem tu?
Zares, zakaj sem človek? Zakaj obstajam?"
1. Površni in nepremišljeni odgovori
Dragi prijatelji, na vprašanje "Zakaj živim?" obstaja
zastrašujoče veliko površnih in nepremišljenih odgovorov.
Pred mnogimi let! sem na nekem mestu imel priložnost
slišati vse te površne in prehitre odgovore. Bilo je leto 1936,
torej za časa Hitlerjevega Tretjega rajha. Neki student! iz
Münstra so me zaprosili za razgovor na temo: "Kaj je namen
mojega življenja?" Odkrito so mi dejali, da ne želijo poslušati
pridige, temveč bi želeli samo diskutirati o tej temi. "Dobro",
sem dejal "pa začnimo! Kaj je smisel mojega življenja? Zaradi
česa živim?"
Ko se je diskusija začela, je eden od mladeničev vstal in
izjavil: "Jaz živim zaradi svojega naroda. To je nekaj takega
kot list in drevo. List je nie, drevo je vse. Obstajam zaradi
svojega naroda!" - "Lepo", sem mu odgovoril, "toda zaradi
česa obstaja drevo, zaradi česa obstaja narod?" - Nastala je
tišina! Tega ni vedel. Na to globoko vprašanje ni vedel
odgovora. Enostavno ga je pustil ob strani. Tedaj sem jim
dejal: "Dragi prijatelji, s takimi odgovori se enostavno izmikate
temu važnemu vprašanju.
"Kaj je smisel našega življenja? Zakaj živim?" sem ponovno
vprašal. Drugi mladenič je pojasnil: "Jaz obstajam, da bi
opravil svojo dolžnost!" - "Človek," mu odvrnem, "saj to je
smešno! Kaj je moja dolžnost? Verjamem, da je moja dolžnost
širiti božjo Besedo. Mathilda Ludendorff misli, da je njena
dolžnost zanikati obstoj Boga. Kaj je torej dolžnost?"
Nekoč mi je neki visoki državni uradnik dejal: "Gospod
pastor, naj to ostane med nama. Od jutra do večera podpisujem
dokumente, vendar če bi vsi zgoreli, bi svet mirno živel
naprej. Žal mi je, da sem ves svoj čas in energijo posvetil tako
brezsmiselnemu delu." - Kaj je torej naša dolžnost? Za časa
Tretjega rajha je več tisoč SS-ovcev ubilo na stotisoče ljudi.
21

A ko so jih po vojni postavili pred sodišče, so se branili:
"Izpolnjevali smo samo našo dolžnost. Bilo nam je ukazano."
Verjamete, da je človekova dolžnost ubijati druge ljudi? Jaz
tega ne morem. Še to sem rekel študentom: "Kaj je bistvo
vsega? Kaj je moja dolžnost? Kdo mi to lahko pove? Očigledno
smo spet tarn, kjer smo začeli."
Mladeniči so nekaj časa tiho razmišljali. Nenadoma je
eden od njih vstal in ponosno izjavil: "Izviram iz stare
aristokratske družine. Lahko vam naštejem šestnajst generacij
svojih prednikov. To je mogočen rodovnik! Ali ni nadaljevanje
rodu dovolj tehten življenjski cilj in razlog zaradi katerega
se splača živeti?" Na to sem lahko odgovoril samo: "Če človek
ne ve, zakaj je živelo prejšnjih šestnajst generacij, je nesmiselno
osnovati sedemnajsto!"
Mnogo površnih in nepremišljenih odgovorov obstaja. Pri
nas lahko v časopisih večkrat zasledite osmrtnice. Ta grozen
stavek je iz ene izmed njih: "Tvoje življenje je bilo eno samo
delo, nikoli nisi pomislil nase. Tvoja prva skrb je bila
žrtvovati se za svojo družino." Vam je to kaj znano? Vsakič,
ko preberem kaj takega, se primem za glavo in pomislim: "Pa
saj to je osmrtnica, primerna za kakega konja!" Ali ni res?
Konj mora samo delati. Ne verjamem, da je bistvo človekovega
obstoja samo v delu. To bi bilo zares bedno. Če bi bil edini
cilj našega življenja: "Delo je bilo tvoje življenje", bi si ga bilo
najbolje že pri desetih letih vzeti. To je strašno! Ne, to ni
smisel našega življenja.
Eden od študentov mi tedaj reče: "Vidite, postal bom
zdravnik. Ali ne bo za to, da bom zmožen rešiti človeško
življenje, vredno živeti?" - "Lepo," sem dejal, "toda če ne veste,
zakaj človek živi, mu tudi ni smiselno reševati življenje. Bolje
bi bilo, da mu daste injekcijo in ga usmrtite." Ne razumite
me napačno, ne trdim, da bi moral! ljudem dajati smrtonosne
injekcije. Mislim pa, da odgovor študenta medicine ni resnicna
rešitev našega problema - vprašanja o smislu življenja.
V krogu teh študentov sem ves šokiran spoznal, kako
izobraženi ljudje (tudi dan današnji) živijo, ne da bi vedeli
zakaj. Morda se boste tudi vi, prav kakor oni, malo jezili nad
mojim načinom govorjenja. Seveda bi lahko uporabljal bolj
uglajeno izrazosloyje in mnogo tujih in učenih besed, toda
potem bi verjetno čez pol ure vsi zaspali. Ker pa se tega zelo
bojim, bom raje še naprej govoril kot govorijo povprečni
22

ljudje. V redu! Hvala!
Ko preživite kaj takega, kot smo mi v tedanji Nemčiji, ni
nlč čudnega, če na taka vprašanja dobite odgovore, kakršne
so mi dali ti študentje v Münstru: " Življenje nima nobenega
globljega pomena. Moje rojstvo je čisti slučaj. V tem ni
nobenega smisla. Uživati življenje, kolikor se da, je največ,
kar lahko storimo."
To je verjetno največja preizkušnja, ki čaka človeka, ko
začne razmišljati o smislu življenja: "Moje življenje je polno
absurda. Brez vsakega smisla. Če se moji starši ne bi poročili,
ne bi bil spočet, niti rojen. Moj obstoj je čista slučajnost. Moje
življenje je že v osnovi brez vsakega smisla." Če ima tak
človek težko življenje, se lahko hitro približa samomoru.
"Čemu bi živel, ko pa je vse en sam slučaj in nesmisel. Bolje
bi bilo, da se ubijem!" Ali veste, da v Nemčiji več ljudi umre
od lastne roke, kot pa v prometnih nesrečah? Ali veste, da
je petdeset odstotkov samomorilcev mlajših od trideset let?
To je pretresljivo pričevanje naše dobe - ne najdemo več
smisla v življenju!
Večkrat sem se pogovarjal z ljudmi, ki so mi govorili:
"Življenje je tako brez smisla. Zavrgel ga bom. Potrošil ga
bom v ničevih užitkih all pa se bom ubil." Vprašal bi jih: "Kaj
pa, če življenje ima smisel? Kaj pa, če zares obstaja smisel
življenja, vi pa ga boste preživeli, kakor da tega ni? Kaj bo
potem z vami ob koneu sveta?"
V Bibliji je verz, ki bi nas moral napolniti z grozo: "Ljudem
je namenjeno samo enkrat umreti, potem sledi sodba". Ta
stih bi morali poznati, če se resno sprašujemo: "Zakaj živim?"
Ne moremo kar umreti in priti pred sodišče božje, če smo
zanemarili smisel svojega življenja. Vam je sedaj to vprašanje
bolj jasno? Pojdimo torej korak naprej.
2. Kdo nam lahko odgovori?
Kdo nam lahko odgovori na vprašanje: "Zakaj živtm?"
Kdo? Cerkev? - Ne! Duhovnik? - Ne! Na istem je kakor mi.
-Znanstveniki? - Filozofl? Tudi ti nam ne morejo odgovoriti
na vprašanje: "Zakaj živim?" Prav nikogar ni, ki bi nam lahko
povedal, zakaj živimo, razen tistega, ki nas je ustvaril - in
to je Bog!
23

Dovolite ml, da vam to ilustriram s primerom. Nekoč sem
pri delu opazoval mladeniča, kl je nekaj "čaral z žicaml in
lučkami". "Človek božji," sem dejal, "kakšen peklenskl stroj
pa sestavljaš? Kaj bo iz tega?" Fant mi je seveda razložil, kaj
dela, vendar moram priznati, da nisem ničesar razumel.
Pomislil sem: "Nihče drug ne more razumeti, kaj bo iz tega,
razen tistega, ki to dela in ki ve, kaj bo naredil in čemu bo
ta stvar služila."
Tudi z našim življenjem je tako. Samo tisti, ki nas je
ustvaril, nam lahko pove, zakaj nas je ustvaril! To je tudi
odgovor na vprašanje: "Zakaj živimo?", ki nam ga da lahko
samo Bog! Če ne bi že do sedaj marljivo preučeval Biblije,
bi me lahko že to vprašanje spodbudilo k branju. Neznosno
je, ne vedeti, zakaj smo na tem prekletem svetu. Se vam zdi
izraz "prekleti svet" malo pretiran? Prav tako piše v Bibliji.
Če bi samo pol leta preživeli kot pastor v velikem mestu, bi
vedeli zakaj trdim, da je ta svet preklet. Sam v njem ne bi
mogel živeti, če ne bi našel odgovora v odkritju Boga.
V Bibliji nam Bog odgovarja na vprašanja o smislu življenja.
Prav zaradi tega je Biblija tako zelo pomembna. Poznam
ljudi, ki govorijo: "Ne beremo Biblije!" Na to Jim lahko
odgovorim samo na en način: "Tedaj lahko z gotovostjo
trdim, da niste še nikoli resno razmišljali o vprašanju smisla
življenja!" Toda neumnost je zelo razširjena bolezen. Če bi
jo spremljala bolečina, bi cel svet vzdihoval. Nauk Biblije vam
bom strnil v enem samem stavku: Bog nas je ustvaril, da
bomo njegovi otroci!
Kakor oče rad vidi sebe v svojem sinu, tako je tudi Bog
ustvaril ljudi po lastni podobi. Bog si želi, da bi bill njegovi
otroci. Otroci, ki se pogovarjajo z njim in s katerimi se lahko
pogovarja, otroci, ki ga ljubijo in ki jih ljubi On.
Ali sploh kdaj molite? Kako mislite, da se počuti oče, s
katerim sin že leta ni spregovoril besede?
Clovek, ki ne moli, ne govori s svojim nebeškim Očetom!
Bog želi, da bi bili njegovi ljubljeni otroci, da bi se pogovarjali
z njim in ga ljubili. To je smisel našega obstoja! Ne govorim
vam o cerkvi, dogmi, reügiji all o čem drugem. Govorim vam
o Bogu. Bog vas je ustvaril, da bi lahko postal! njegov otrok!
Ali ste njegov otrok?
Stopimo korak naprej. Mi bi sicer morali biti otroci božji,
toda po naravi to nismo. Na samem začetku Biblije piše, da
24

je Bog ustvaril človeka "po svoji podobi". Nato sledi opis
velike katastrofe. Človek je bil ustvarjen kot popolnoma
svobodno bitje in kot tak se je uprl Bogu! Zaužil je "prepovedan
sad", kar je pomenilo: "Hočem biti neodvisen! Lahko zivün
tudi brez Boga!" - Ste razumeli? Adam v obstoj Boga nikoli
ni sumil; hotel pa se je Boga rešiti: "Živel bom tako, kot bom
sam hotel!"
Ob tej priliki bi vam rad povedal neko zgodbo. Nedavno
tega me je nek naključni znanec vprašal: "Pastor Busch,
vedno govorite o Bogu. Vendar pa ga jaz nikjer ne vidim.
Povejte mi, kako lahko najdem Boga?" Odgovoril sem mu:
"Dobro me poslušajte! Predstavljajte si, da obstaja nekakšen
časovni stroj, s pomočjo katerega lahko potujemo iz časa v
čas - v preteklost ali bodočnost. Z njegovo pomočjo bi se
lahko vrnil na sam začetek človeštva. Kakega večera bi se
tako lahko podal na sprehod po rajskih vrtovih. - Verjetno
poznate zgodbo o izvirnem grehu? Tarn v raju bi poleg nekega
drevesa srečal Adama - prvega človeka. 'Dober večer, Adam,'
bi ga pozdravil. 'Dober večer, pastor Busch,' bi mi odzdravil
Adam. 'Si presenečen, da me vidiš?', bi ga vprašal in mu
pojasnil, kako sem prispel v raj. 'Videti si zamišljen,' bi rekel
Adam čez čas, 'Kaj te muči?' - *Veš,' bi mu odgovoril, 'ravno
razmišljam o vprašanju, ki mi ga je postavil nek človek: Kako
bi lahko našel Boga?' Ko bi Adam to slišal, bi se glasno
zasmejal in mi pojasnil: 'To pa res ni težko! On je tu! Bodite
iskreni, pastor Busch. To, kar vas v resnici obseda, je
vprašanje, kako se ga rešiti. No, težava je v tem, da je to
nemogoče!'"
Ima Adam prav? - Bog je tu! - Če želimo, ga lahko najdemo!
Toda tega si ne želimo! Če si pobliže ogledamo zgodovino
človeških misli, vidimo, kaj vse je bilo v zadnjih treh stoletjih
narejenega, da nas osvobodi Boga! - Toda nismo uspeli. Dragi
prijatelji, načeloma vi vsi verjamete, da Bog obstaja, vendar
pa mu ne pripadate! Tako kot večina drugih, ste tudi vi
zasovražili to vprašanje. Ljudje ne zanikajo, da Bog obstaja,
toda pripadajo mu ne. Niso božji sovražniki, prav tako pa
tudi ne božji prijatelji. In tako pušča človek največje vprašanje
svojega življenja nerešeno.
Neki švicarski zdravnik je v svoji knjigi zapisal, da človek,
ki ne rešuje pomembnih življenjskih vprašanj, postane
travmatičen.  Takole nadaljuje:  "Mi,  zahodnjaki,  bolehamo
25

zaradl Boga. Odrekamo se ga, čeprav ne zanikamo njegovega
obstoja. Da, ne želimo si ga. In prav to je vzrok naše bolezni."
Tudi sam tako mislim!
Vsepovsod ljudje govorijo: "Sodoben človek se ne zanima
za Boga!" Odgovorim lahko samo tako: "Tedaj je to za
sodobnega človeka slabo! Tudi sam sem sodoben človek,
vendar se zanimam za Boga in se zaradi tega nimam za
starokopitnega. Zelo slabo je, če se sodoben človek ne zanima
resno za svojo odrešitev!"
Spet si bom pomagal s preprosto ilustracijo. Zamislite si
mladega kuharskega vajenca. Nekega dne mi glavni kuhar
reče: "Fanta kuhanje sploh ne zanima!" - "In kaj ga zanima?"
vprašam. "Pop glasba in dekleta," odgovori njegov šef. -
"Morali bi se spustiti na njegov nivo," svetujem, "in se z njim
pogovarjati samo o ploščah in dekletih." - "Ne, nee!" nadaljuje
šef, "če fanta kuhanje ne pritegne, tedaj je izbral napačen
poklic!"
Ste razumeli, kaj sem hotel reči? Naš "poklic" je - bit!
otroci božji. Če sodoben človek ne premišljuje o tern, kako
bi bil otrok božji, tedaj je izbral napačen poklic. V takih
okoliščinah je diskusija o vseh mogočih in nemogočih stvareh,
ki ga morda zanimajo, popolnoma brezkoristna. Povedati pa
mu je treba naslednje: "Šele ko postanete otrok živega Boga,
postanete pravi človek!"
3. Božji odgovor na najvažnejša
vprašanja
Ponavljam: po naravi nismo božji otroci, vendar smo na
svetu zato, da to postanemo. Zato, zaradi tega se mora v
našem življenju nekaj zgoditi. Smisel tega poglavja ni v
zabavi, temveč, da pomaga vam, ki iščete smisel svojega
življenja.
Torej, mi nismo pravi božji otroci. Boga ne ljubimo,
njegove zapovedi kršimo, ne zmenimo se zanj, ne molimo -
razen kadar smo v težavah; šele takrat se spomnimo na Boga.
Zato je najpomembnejše vprašanje našega življenja: "Kako
postati otrok živega Boga?" Najraje bi vam dal svinčnik in
papir, ter vam naročil: "Napišite, kako se po vašem mnenju
postane otrok božji!" Nekdo od vas bi napisal: "Z dobroto!",
26

drugi: "Z vero v Boga!" - toda vse to ne zadostuje. Vprašanje:
"Kako postanem otrok živega Boga?" je ostalo brez odgovora.
Odgovor na to temeljno vprašanje lahko dobimo samo z
odkritjem Boga. To pomeni, da nam samo Bog sam lahko
pove, kako postati njegov otrok. Noben pastor nam tega ne
more povedati. Samo Biblija nam daje povsem jasen odgovor:
Samo preko Jezusa!
Dragl prijatelji, ko govorim o Jezusu, mi srce hitreje bije,
dospel sem do teme svojega življenja. Da, če želim postati otrok
božji, mi lahko pri tem pomaga samo Jezus!
V Bibliji obstaja verz, ki ga lahko dobesedno prevedemo
takole: "Jezus je prišel iz božjega sveta v ta naš svet."
Dandanes se često slišijo trditve, daje Biblija polna zastarelih
pojmovanj resničnosti - Nebo je zgoraj in zemlja je spodaj.
To je neumnost. Biblija nas ne uči tega! O Bogu govori tako:
"Z vseh strani me obdajaš." To je nekaj povsem drugega. To
pomeni, da je Bog kjerkoli sem, pa četudi se skrijem pod
zemljo. Biblija podaja to, kar danes imenujemo
"večdimenzionalno pojmovanje sveta". Živimo v
tridimenzionalnem svetu, v katerem obstajajo dolžina, višina
in širina - toda poleg teh obstajajo še druge dimenzije. V eni
izmed njih obstaja Bog. Blizu nam je, v dosegu rok. Bog je
vedno z vami! Spremlja vas na vaših brezbožnih poteh... Mi
sami ne moremo "prebiti zidu", ki nas loči od te božje
dimenzije. Samo Bog lahko to stori. In to je tudi storil, ko
je prišel k nam v osebi Jezusa Kristusa!
Nova zaveza govori o Jezusu: "...v svojo lastnino je prišel...,"
- Ves svet mu pripada! - " toda njegovi ga niso sprejeli." To
je zgodovina evangelija do današnjega dne. Jezus je prišel,
človek pa mu je pred nosom zaloputnil vrata. "...v svojo
lastnino je prišel, toda njegovi ga niso sprejeli." To bi prav
lahko prekinilo stike med Bogom in ljudmi. Toda, hvala
Bogu, to se ni zgodilo. Sveto pismo pravi: "Tistim pa, ki so
ga sprejeli, je dal pravico, da so postali božji otroci..." Ko
človek sprejme Jezusa, postane otrok božji! - Ste že odprli
Jezusu vrata svojega življenja? Kajti samo: "...Tistim pa, ki
so ga sprejeli, je dal pravico, da so postali božji otroci..."
Bil sem mlad oflcir med prvo svetovno vojno in živel sem
daleč od Boga, ko sem končno odkril to resnico in predal
svoje zivljenje Jezusu - in On ga je sprejel. Ta izkušnja je
popolnoma spremenila moje zivljenje in niti za trenutek mi
27

ni bilo žal. Njegova volja mi je naklonila mnoge težave. Po
njegovi volji sem bil tudi v zaporu. Prav tako so me doletele
hude nevarnosti. Toda četudi bi živel še stokrat, bi se od
trenutka, ko bi se zavedel, oprijel verza: "Tistim pa, ki so ga
sprejeli, je dal pravico, da so postali božji otroci..." Šele tedaj
bi imelo moje življenje smisel - ko bi postal božji otrok!
Ne glede na to kaj smo, pastor all ulični pometač, direktor
all ključavničar, gospodinja all učiteljica - naše življenje dobi
svoj smisel šele v trenutku, ko postanemo božji otroci.
Morate torej sprejeti Kristusa! Takrat boste našli tudi smisel
življenja! In samo takrat!
Zanimivo je proučevati osebe iz Nove zaveze. Tarn je na
primer zapisana zgodba o neki ženski, ki je imela zelo grešno
življenje. Njeno ime je bilo Marija Magdalena. Biblija omenja,
da je bila "obsedena s sedmimi demon!" (Osebno poznam
veliko ljudi, ki jih obseda najmanj dvanajst demonov!). Njeno
življenje je moralo biti strašno, bila je sužnja svojih nagonov.
Uboga ženska je prav gotovo zelo trpela zaradi svojega
brezciljnega življenja. Tedaj je v njeno življenje vstopil Jezus,
Odrešenik, Sin božji - in izgnal iz nje hudiča. Samo On je
bil tega zmozeni In to je tudi storil! Od tega trenutka je ženska
pripadala njemu. Njeno življenje ni bilo več brez smisla.
Kmalu zatem je doživela Jezusovo križanje in smrt. Velik
strah jo je obšel: "Moje življenje je spet izgubilo svoj smisel."
Ob zori, tretji dan po križanju, je klečala v vrtu poleg
Jezusovega groba in jokala. Ko je bila prišla do groba, ga
je našla praznega. Kamnita plošča, ki je zapirala vhod, je bila
odmaknjena in Jezusovo telo je izginilo. Zato je tudi jokala.
Njene občutke si lahko dobro predstavljam. Če bi jaz sedaj
izgubil Jezusa, bi me to pahnilo v prepad brezsmiselnosti
mojega prejšnjega življenja. Da, zares jo razumem: "Mojega
Odrešenika ni več. Življenje je spet postalo nesmiselno."
Tedaj je nenadoma zaslišala glas: "Marija!" Obrnila se je
in ga zagledala, njega - Jezusa, od mrtvih vstalega! Kar vidim
ta prizor - solze obupa zamenjajo solze radosti in sreče:
"Rabuni! Gospod moj!" - je radostno kriknila.
Njena zgodba nam dokazuje, da za odgovor na vprašanje
o smislu življenja ne potrebujemo nobene velike filozofije.
Tudi najpreprostejšemu človeku je jasno: "Moje življenje je
brez smisla! Zakaj sploh živim?" V trenutku, ko je Marija
Magdalena sprejela Jezusa, je bilo vprašanje smisla njenega
28

življenja rešeno - postala je otrok živega Boga in svetioba je
preplavlla njeno življenje.
Prav zato vas prosim: Sprejmite Jezusa! Čaka na vas!
Pogovorite se z njim. On vam je blizu! Čudovito bo, ko boste
prvič v svojem življenju vzdihnili: "Jezus! Moje življenje je
brez smisla. Pridi k menl, kot si prišel k Mariji Magdaleni!"
Ko sprejmemo Jezusa, nastane v našem življenju vellk
preobrat Soudeleženi smo v njegovi smrti in na ta način umre
v nas naš stari jaz. Ponovno se rodimo v popolnoma novo
življenje - kot otroci živega Boga. Bog nam pošlje svojega
Duha, ki spremeni naša mišljenja in strmljenja. Sprejmite
Jezusa in izkusili boste to na lastni koži! Še to bi vam rad
povedal - ko sprejmete Jezusa, sprejmete tudi nov način
življenja. Biti otrok božji, ne pomeni samo spremeniti način
razmišljanja, temveč sprejeti tudi nov način življenja.
V prejšnjem stoletju je v Westphaliji živel čevljar z imenom
Rahlenbeck. Ljudje so ga imenovali "božji pastor", ker je z
največjo pobožnostjo in resnostjo sledil Jezusu. Bil je zelo
poduhovljen in blagoslovljen človek. Nekoč ga je obiskal nek
mlad pastor. Rahlenbeck mu je dejal: "Gospod pastor, vaš
študij teologije ni nobena garancija, da ste otrok božji.
Sprejeti morate Odrešenika!" Mladi pastor mu je odgovoril:
"Saj imam Odrešenika. Njegova slika visi na zidu moje
delovne sobe." Stari Rahlenbeck mu je odgovoril: "Da, Odrešenik
na zidu je tin in miren. Toda, ko ga boste sprejeli v svoje
srce in življenje, bo postalo precej viharno!"
Srčno si želim, da bi doživeli ta prekrasen vihar - ko staro
v vas umre in ko lahko kot otrok božji slavite Očeta, ki je
v Nebesih, ker veste, zakaj ste na svetu; ko lahko kot otrok
božji častite nebeškega Boga Očeta s svojimi deli, besedami
in misümi.
Razumite, da to, kar vam govorim, ni nobena religiozna
norost all pa osebno mišljenje nekega pastorja, temveč, da
je od tega odvisno vaše življenje in vaša smrt - ne samo
tuzemsko življenje in fizična smrt, temveč tudi večno življenje
in večna smrt.
Jezus nam govori: "Glejte, pred vrati stojim in trkam. Če
bo kdo slišal moj glas in mi odprl vrata, bom vstopil in
večerjal z njim - in on z menoj." Isto govori Jezus tudi nam:
"Glej, pred vrati tvojega življenja stojim. Odpri jih! Tvojemu
življenju bom dal smisel!"
29

Nekoč se ml je prlbližal star rudar in mi dejal: "Rad bi
govoril z vami, gospod pastor!" Imel je sedemdeset let. Povedal
mi je naslednje: "Pri osemnajstih sem prisostvoval neki
evangelizaciji. Takrat sem začutil, kako Jezus trka na moja
vrata. Toda v sebi sem dejal: 'če to vzamem zares, se mi bodo
smejali vsi moji prijatelji. Ne, tega ne morem storiti.' In
pobegnil sem od tarn." Nadaljeval je: "Sedaj sem pri koncu
svojega življenja. Ostarel sem. Šele sedaj sem spoznal, da je
bilo moje življenje zapravljeno, ker tedaj nisem odprl Jezusu
vrat!"
Dragi prijatelji, samo eno, edino življenje imamo! Vprašanje
"Zakaj živim?", je življenjsko važno. Bog je na to vprašanje
odgovoril popolnoma jasno. Odgovor je v Kristusu, ki je bil
križan in je vstal od mrtvih.
In sedaj stoji Jezus pred vašimi vrati in trka nanje.
Odprite mu svoje srce. Ne bo vam žal!
30

Nimam časa!
Ko vablm ljudi na svoja predavanja, mi dostlkrat pravljo:
"Nimam časa!"
Ta dogodek se je pripetil v nekem zdravllišču, kjer sem
bil gost. Pri kosilu sem sedel nasproti nekega starejšega
človeka, s katerim sem se dobro razumel. "To je človek, ki
zna nživati!" sem si večkrat dejal, ko sem ga opazoval, s
kakšnim tekom j6, ali pa kako se ležerno sonči. Vendar pa
me je zelo žalostilo, da so se najini razgovori vedno vrteli
samo okoli nepomembnih stvari. Morda se čudite: "Kaj pa
je slabega v tem?"
Prepričan sem, da je Bog najpomembnejša realnost v
življenju. V trenutku, ko sem spoznal, kako mogočno je božje
stvarstvo, se je moje življenje temeljito spremenilo, kajti:"
Bog je namreč svet tako ljubil, da je dal svojega edinorojenega
Sina, da bi se nihče, kdor veruje van), ne pogubil, ampak bi
imel večno življenje."
Zastrašujoče je opazovati človeka, ki iz dneva v dan
enostavno zanemarja božje odrešenje. Očigledno je bil moj
sosed tak primer. Sprašujem se, kako se bo počutil tedaj,
ko ga bo Bog poklical predse?!
Nekega popoldneva sem mu podaril knjižico, ki sem jo
sam napisal. "Prosim, preberite to! To so zgodbe o srečanjih
z Bogom. V njej boste našli veliko snovi za razmišljanje!" In
kaj se je zgodilo? Mož se ml je prisrčno zahvalil in dejal: "Tu
sem na dopustu... toda morda bom doma našel nekaj časa
in prebral vašo knjižico!" Odložil jo je in postal sem žalosten.
Prav gotovo ne bo imel nikjer toliko časa kakor tu v zdravilišču.
V bistvu si ni hotel odtrgati nekaj časa za Boga. Tak odnos
do Boga je nevaren. O tem moramo povedati nekaj več.
1. Nenavadno stanje
Zakaj pravzaprav nikoli nimamo časa? Predvsem bi vas
rad opozoril na nenavadno dejstvo, ki ga nikoli nisem mogel
razumeti in ki ga nihče ne more razložiti.
Če je pred sto leu hotel kak trgovec iz Stuttgarta skleniti
3 1

posel v Essnu, je moral najprej pet dni potovati s poštno
kočijo do Essna, nadaljnjih pet dni pa je porabil za vrnltev
v Stuttgart. To pomenl deset dni vožnje. Predpostavimo, da
je za sklepanje poslov porabil dva dni. Tako je minilo skoraj
pol meseca. Dandanes lahko poslovnež isto stvar uredi po
telefonu in prihrani dvanajst dni, čeprav imam vtis, da
nobeden od teh, ki jih poznam, nima prihranjenih dvanajst
dni. Ravno nasprotno! Vsi govorijo: "Nimam časa!" Kako je
to mogoče?
Vcasih, ko sem še kot otrok obiskoval dedka in babico v
Švabskih alpah, je bila pot od Elberfelda do Uracha prava
pravcata avantura. Danes vozi tja Trans-European Express,
ki to pot opravi v petih urah. Glede na to bi človek rekel, da
imajo ljudje dandanes več prostega časa.
Ljudje so včasih delali šestdeset in tudi več ur na teden,
danes pa približno štirideset ... in nihče nima časa. Kako je
to mogoče?
Pravzaprav bi lahko trdili, da dandanes delamo vse, da bi
si olajšali življenje. Moja mati je vsak dan prebrala štiri
poglavja iz Biblije in še vedno ji je ostalo dovolj časa, da je
molila za svoje bližnje. Tedaj še ni bilo pralnih strojev in
ostalih gospodinjskih pripomočkov. Skrbela je za osem otrok.
Niso se še nosile nogavice iz sintetike, temveč takšne, ki jih
je bilo potrebno krpati in kljub temu je imela vsak dan dovolj
časa, da je prebrala štiri poglavja iz Bibhje! Bi vi imeli čas
za vse to? Ne, nimate toliko časa! Kako je to mogoče?
Ali lahko to razumete? Naredüno prav vse, da bi si prihranili
čas, a kljub temu ga ljudje nikoli nimajo. Ali lahko to
pojasnite? Veliko sem razmišljal o tem, vendar je to skoraj
nemogoče dojeti. Iskren bom - samo ena razlaga obstaja
(sicer jo ljudje zelo neradi slišijo, toda za drugo ne vem): V
ozadju vsega tega je nekdo, ki nas podpihuje! Nekdo skrbi
za to, da ljudje nimajo časa, nekdo kakor cirkuški krotitelj
levov neprestano poka z bičem in drži ljudi na vajetih! To
je ravno to, kar trdi Biblija - ta nekdo obstaja! Ta nekdo je
- hudič! Postavlja se nam vprašanje: Ali hudič obstaja? Na
to vam lahko odgovorim samo pritrdilno: "Da, obstaja! Da,
'Princ teme' obstaja!"
Pred kratkim mi je nekdo dejal, da je "opravil s krščanstvom".
Odvrnil sem mu: "Naredili ste veliko napako! Hudič ima
oblast nad vami. Uničil vas bo!" Zasmejal se je in mi rekel:
32

"Hudič? Saj hudič ne obstaja!"
V	Bibliji je zabeležen naslednji dogodek. Hudič je privedel
Jezusa na vlsoko goro, s katere se je videlo daleč naokoli.
"Razmaknll je zaveso" in v duhu prikazal Jezusu vsa bogastva
in razkošje tega sveta. Tedaj mu reče: "Vse to ti bom dal, če
predme padeš in me počastiš." To je eden izmed odlomkov
v Bibliji, ki me zelo vznemirjajo, saj Jezus sploh ni nasprotoval
tem besedam. Z drugimi besedami, priznal je,  da hudič,
Satan, vlada svetu.
Pravim vam - Če človek ne dojame, da obstajajo sile teme,
je slep in glüh! Kako bi drugače pojasnili vse, kar se dogaja
na tem svetu? Naj vam to ilustriram z nekaj primeri.
V	mislih imam predvsem ljudi, ki so žrtve usode. Neke
noči me je obiskal direktor nekega podjetja. Bil je opit, toda
še vedno bistre glave. Stal je pred vrati in mi dejal: "Pomagajte
mi. Sam si ne morem. Moram piti! Tudi moj oče je bil
pijanec, to sem podedoval od njega. Moram piti!" Pomislite
samo, koliko ljudi iz globine svojega srca zaječi: "Moram!".
Kdo torej tu zapoveduje? Zamislite se malo nad bedo današnjega
sveta in ne bo vam težko ugotoviti, da ima Biblija prav, ko
pravi, da obstajajo "sile teme".
Ali pa pomislite na seksualno razpuščenost sodobnega
človeka. Poznal sem nekega gospoda, ki je imel prekrasno
družino in čudovito ženo. Nekega dne pa je podlegel carom
svoje uslužbenke. Obiskal sem ga in mu dejal: "Dragi človek,
uničujete življenje sebi in svoji družini. Lastni otroci se vam
bodo posmehovali!" Zdi se mi, kakor da še vedno vidim, kako
ta direktor, industrijalec, sedi pred menoj in mi govori: "Gospod
pastor, ne morem zapustiti to dekle, ne morem!" Ali niste ob
tem začutili delovanje sil teme!?
Znani angleški pisatelj Sommerset Maugham je napisal
knjigo z naslovom "Človeške vezi" (Of Human Bondage).
Knjiga govori o tem, da ljudje v bistvu hočejo biti zasužnjeni.
Kar spomnite se, vi starejši, kako ste bill podložni Hitlerju!
"Verjel sem, da je dva krat dva dvajset! Verjel sem, ker je tako
pač rekel fiihrer!" Čutite, da so na delu sile teme? Čutite
prisotnost hudiča?
Veliki nemški pisec Goethe je napisal fantastično dramo
"Faust". Ker ste dandanes (večinoma) vsi izobraženi,
predpostavljam, da to delo poznate. Ena od glavnih oseb
drame je dekle Gretchen. To je čisto, nedolžno dekle, ki jo
33

nekdo zapelje. Njen brat (v nameri, da bi maščeval njo in
njeno cast) izgubi življenje v borbi z njenim zapeljivcem. Ko
kasneje zapeljivec obišče Gretchen in njeno mater, Gretchen
v materino pijačo vsuje uspavalni prašek, od katerega le-ta
umre. Ko Gretchen rod! otroka, ga ubije; prav tako kakor
tudi danes ljudje ubijajo nerojene otroke. Kako strašno
krivdo si nakopljejo!
Na koncu, ko ima mlado dekle na vesti tri umore -
bratovega, materinega in otrokovega, izusti naslednje pretresljive
besede: "Zakaj si me prisilil v to, o Bog! Pa tako dobro je
bilo! Ah, tako lepo je bilo!" Goethe ni bil neumen. V "Faustu"
je jasno prikazal, da je imel tekom cele zgodbe svoje prste
vmes hudič!
Kot pastor v velikem mestu se neprestano soočam s
takšnimi zgodbami in če mi kdo reče, da hudič ne obstaja,
si kar ne morem kaj, da ga ne bi vprašal: "Iz katere vasice
ste pa vi prišli?" - čeprav dobro vem, da je hudič dejaven tudi
tarn.
Na žalost pa sem prisiljen opazovati hudičev vpliv tudi pri
pravih kristjanih, ko vidim, kako slepi so, ko je treba
prepoznati svoje lastne grehe. Takšna je bila na primer neka
ženska, egocentrična do obisti. Svojo snaho je tako mučila,
da je reva skoraj ponorela. Niti najmanj se ni zavedala, kako
zelo je zlobna. In vendar je bila pobožna!
Vi, pobožni, prosite Boga, da vas osvobodi lastne teme!
Dojemite, da človek ne more razumeti sveta okoli sebe, če
se ne zaveda dejstva, da hudič obstaja, da obstaja sila teme,
sila, ki deluje z enim samim, natančno določenim ciljem; da
smo neprestano s čim zaposleni. Zato nimamo nikoli časa!
Hudič izkoristi vse možne situacije, da bi nam preprečil najti
prosti čas za razmišljanje; razmišljanje o tem, da se lahko
odrešimo iz suženjstva sil teme!
Rad bi vam spregovoril o tej odrešitvi.
2. Čudovlta resničnost
Da, lahko se osvobodimo! Dragi moji prijatelji, srečen
sem, ker imam za vas tako lepo novico! V karnevalih po
Nemčiji sodelujejo komedijanti, ki ponavadi izvajajo same
neumnosti. Večkrat sem se spraševal, kaj si o svojih šalah
34

mislijo zvečer, ko se vrnejo v svoje sobe in si zbrišejo šminko
z obraza. Če so iskreni sami s seboj, si verjetno priznajo:
"Denar služim tako, da govoričim neumnosti in prostaštva."
Prav gotovo se zaradi tega počutijo precej bedno. Kako sem
srečen, da lahko govorim o tej čudoviti resničnosti, o tern,
da obstaja osvoboditev izpod oblasti teme!
Ob neki priliki je apostol Pavel takole opisal krščansko
bit: "Bog nas je namreč iztrgal iz oblasti teme in nas prestavil
v kraljestvo svojega ljubljenega Sina, v katerem imamo
odrešenje, odpuščanje grehov." Torej, krščanska bit ne pomeni
samo bit! krščen, birman all plačati cerkveni davek. Kristjan
je ta, cigar življenje je v popolnosti spremenjeno, nekdo, ki
je popolnoma osvobojen nadvlade teme in komur je dano
novo življenje, v katerem vlada nov gospodar!
Za ilustracijo vam moram povedati zgodbo, ki sem jo slišal
od svojega prijatelja, misionarja v Berlinu. Le-ta je pomagal
človeku, ki je bil suženj alkohola. Takšne "okove" je zelo
težko razkleniti. Nekega dne se je ta mož ponovno zelo napil.
V nisi je razbil vse pohištvo in pretepel ženo. Ko je misionar
to slišal, ga je sei obiskat. Bilo je ob petih popoldne. Našel ga
je v jedilnici pri kavi. Poleg njega je sedel njegov sin, otrok
petih let. Moj prijatelj ga je prijazno pozdravil in vprašal: "Je
šlo spet vse narobe?" Mož je zaškripal z zobmi in skočil s
stola. Brez besed je odšel v drugo sobo in se vrnil z vrvjo za
obešanje perila. Ne da bi spregovoril, je začel zavezovaü sina
na stol. Misionar je pomislil: "Kaj pa naj bi to pomenilo? Ali
je še vedno pijan?" Čakal je, kaj bo mož naredil. Ta je privezal
dečka in zavozlal vrv. Nato mu je zaklical: "Vstani!" Otrok je
začel jokaü in stokati: "Ne morem!" Tedaj se je pijanec obrnil
k misionarju in mu z mučeniškim izrazom na obrazu dejal:
"Slišali ste: 'Ne morem!' Tako je tudi z menoj, tudi jaz ne
morem!" Kako pretresljivo: "Tudi jaz ne morem!"
Tedaj je misionar segel v žep in potegnil ven nožič. Ne
oziraje se na škodo je prerezal novo vrv za sušenje perila in •
z mirnim glasom pozval otroka: "Vstani!" Deček je vstal in
misionar se je obrnil k pijancu: "Poglejte!" "Da," je ta dejal,
"saj ste prerezali vrv!" Na to mu je misionar odgovoril: "Dobro
me poslušajte. Prišel je nekdo, ki želi prerezati vse vrvi, ki
nas vežejo - Jezus!"
Na svetu je polno ljudi, ki lahko to potrdijo, skupaj z
avtorjem te pesmi:
35

Pretežko je breme ležalo na meni,
tiščala me krivda, sramota in greh.
Takrat pa sam Jezus obrne se k meni,
spoznal sem spet radost, veselje in smeh.
Zdaj vem, da se želja mi je izpolnila:
Njegova je milost me grehov rešila!
3. Bistvo stvari
Kaj je bistvo teme, o kateri govorim? Osvoboditev, kl nam
jo prinaša Jezus! Zaradl tega bi vam sedaj rad govoril o
Jezusu. Kadar lahko govorim o Jezusu, govorim o najvažnejšem
v mojem življenju.
Spominjam se, kako sem bil med nekim svojim bivanjem
v New Yorku povabljen v črnski klub. Verjetno vam je znano,
da tam vlada rasna nestrpnost. No, v preddverju tega kluba
je stal marmornati klp. Kip očitno ni predstavljal črnca, pa
sem se začudil, kako da so črnci tu postavili kip človeka, ki
ni njihove rase in barve kože. Zato sem povprašal nekega
črnega gospoda, ki je sei mimo mene: "Prijatelj, kdo je ta
človek?" Nikoli ne bom pozabil, kaj je sledilo. Mož se je
postavil ob kip in mi svečano pojasnil: "To je Abraham
Lincoln, moj osvoboditelj." Tedaj sem se spomnil, da je
Abraham Lincoln, mnogo preden se je moj sobesednik rodil,
v strašni vojni izboril črncem svobodo. Ta mladenič tem
dogodkom ni bil priča, toda, da lahko ŽM svobodno, se lahko
zahvali Abrahamu Lincolnu, ki se je boril zanj. Pustil sem
mladeniča pri kipu in se odpravil dalje. Ko sem se vzpenjal
po stopnicah, sem se ozrl in videl, kako še vedno stoji poleg
kipa in mrmra: "Abraham Lincoln, moj osvoboditelj!"
Prav tako hočem tudi jaz stopiti pred križ Jezusa Kristusa
in reči: "Jezus, moj osvoboditelj!"
V Bibliji je verz, ki govori o nečem čudovitem in se glasi:
"Zakon Duha nas je osvobodil zakona greha in smrti." Tu na
zemlji veljajo zakoni narave. Če dvignem robec v zrak in ga
izpustim, bo po zakonu gravitacije, zaradi delovanja sile teže,
padel. To je nekaj, Cesar ne moremo spremeniti. Če pa ga
pred tem ujamem, ne bo padel na tla. To pomeni, da se sila
teže uniči, če ji nasproti postavimo silo, ki je močnejša od
nje. Po naravi smo vsi podložni zakonom greha in smrti. Vsi
36

padamo In drsimo v veČno pogibel. To dobro vemo. Vse je
odvlsno od tega, all se bo vmešala neka močnejša sila in
zaustavila naše padanje. Edino tako se lahko ustavimo. To
močnejšo silo nam je dal Bog v osebi Jezusa Kristusa za našo
rešitev, za našo osvoboditev. Razumete, Jezus je odvzel
hudiču vso moč! Tudi mi lahko od sedaj naprej živimo novo
življenje svobode s silo Svetega Duha, ki nam ga je Jezus
daroval!
Ali ni čudno: svet se nikakor ne more rešiti Jezusa. Veste
zakaj? Nekdo je dejal, da je Jezus tujek v tern svetu. Tudi
to je resnica, on je tujek z neba!
Kdo je ta Jezus? Pri tem vprašanju se moram zadržati,
kajti najvažnejše v življenju je spoznati Jezusa. Prosim vas,
ne iščite informacij o Jezusu v nekakšnih časopisih. Ne
pustite se zavesti ljudem, ki Jezusa sploh ne poznajo. Samo
Nova zaveza nam lahko poda pravo informacijo o tem, kdo
je bil Jezus. Veliki reformator Luther je na osnovi Biblije
formuliral, kdo je Jezus: "Resnični Bog, v večnosti rojen od
Očeta, in resnični človek, rojen od device Marije." Hkrati Bog
in človek! V njem se stikata Nebo in zemlja.
Jezus je "resnični človek"! Jokal je na grobu Lazarja.
Mislim, da se je morda tudi nasmehnil, ko je dejal svojim
učencem: "Poglejte ptice na nebu! Ne sejejo in ne žanjejo, niti
ne nosijo v kašče, pa jih vaš nebeški Oče hrani!" Da, kar
vidim ga, kako se je nasmehnil, moj drag! Odrešenik: "Predrzni
vrabčki! Mar Jim ni za nič - pa vendar so siti in debeli!" Oh,
kako čudovit je ta človek, Jezus!
Zapisano je, da je po pridigi nahranil pet tisoč ljudi. Pet
tisoč moških brez žena in otrok! Če bi z naših krščanskih
sestankov poslali ženske stran, koliko bi nas ostalo? A koliko
ljudi se je zbralo, da bi poslušali Jezusa; pet tisoč moških,
brez žena in otrok! Ni imel ozvočenja. Kakšen glas je moral
imeti Jezus! Ah, zares je bil čudovit človek! Eden
najimpresivnejših prizorov iz Nove zaveze je ta, ko je Poncij
Pilat, rimski oblastnik, prepustil Jezusa bičanju. Na glavo so
mu položili krono, spleteno iz trnja. Obraz mu je bil oblit
s krvjo. Njegov hrbet je bil ves razmesarjen, obraz popljuvan.
Z drugimi besedami, človeška razvalina! V takem stanju so
privedli Jezusa pred zbrano množico. Pilat je najprej pogledal
njega, potem pa ljudstvo. Pokazal je na Jezusa in pretreseno
dejal: "Poglejte človeka!" (Ecce homo). Luther je to prevedel:
37

"Poglejte, kakšen človek!" Dobesedno to pomeni: "Poglejte, to
je Človek!" Pilat je v bistvu dejal: "Videl sem že veliko
dvonožcev, toda to so bili lačni volkovi, krvoločni tigrl, zvlte
lisice, napihnjeni petelini in ... da, seveda, opice. Toda Jezus,
to je Človek!" Pilatu je morda tudi ušlo: "Jezus je človek,
kakršni bi mi vsi morali biti!"
Pred kratkim je nekdo rekel: "Jezus je bil človek, kakor
mi vsi." Odvrnil sem mu: "Jezus je bil človek, vendar ne tak,
kakršni smo mi sedaj, temveč tak, kakršni bi morali biti!"
Jezus je bil človek kakršni bi moral! biti mi, takšen, kot si
nas je Bog zamislil. Kadar vam nekdo reče, da je bil Jezus
človek, kakor mi, ga vprašajte: "Ali si ti tak kot Jezus?" Jezus
je "resnični Bog, rojen od Boga Očeta v večnosti!"
O tem bi vam lahko govoril ure in ure. Pa vendar, rad bi
vam opisal dogodek, ko je na Genezareškem jezeru ladja s
Kristusovimi učenci zašla v nevihto. V trenutku je voda zalila
palubo, zlomil se jim je jambor. "Pravih mornarjev to ne
more preplašiti!" so se tolažili. Med njimi so bili tudi izkušeni
mornarji. Končno se jih je vseh polotila groza in v paniki so
zaklicali: "Kje je Jezus?" "Tarn je, spi na krmi!" Odhiteli so
proti krmi in valovi so jim pljuskali po nogah. Začeli so ga
tresti, da bi ga prebudili: "Gospod, tonemo!"
Lahko si zamišljam, kako se je Jezus vzpenjal na palubo
na vrhuncu viharja! Mi bi radi imeli Jezusa zaklenjenega v
naših pohlevnih cerkvah, vendar je on kljuboval najhujšemu
vüiarju! Ste to vedeli? Videü je že bilo, da ga bo vihar odnesel
s palube, toda Jezus je samo razširil roke in z gromkim,
močnim glasom ukazal razburkanemu morju: "Umiri se!" V
tem trenutku se je morje umirilo in oblaki so se razpršili!
Ko sem pripovedoval o tem dogodku svojim otročičem, me
je eden od njih vprašal: "Pa tudi grmeti je nehalo?" "Da," sem
potrdil, "tudi grmeti je nehalo! Zasijalo je sonce!"
Učenci so popadali na kolena: "Kakšen človek je to! To ni
človek kakor mi!" In kmalu so našli pravi odgovor na to
vprašanje: Jezus je Bog, ki je postal človek!
V to so se popolnoma prepričali šele po vstajenju, ko je
Jezus živ vstal iz groba. Dragi prijatelji, nobenih pravljic vam
ne pripovedujem. Ne bi si drznil tega govoriti, če ne bi vedel,
da je to resnica, da je Jezus, ki je od mrtvih vstal, Zivi Bog,
ki je prišel k nam.
Pa vendar, vizija Jezusa Kristusa, razpetega na križu, je
38

to, kar me najbolj gane. Prav na križu je on v popolnosti "Bog
in človek". Rad bi vam ga živo predstavil, njega, ki visi na
križu s krono na glavi, toda, to je krona zasmehovanja.
Njegove močne roke so prikovane z žeblji. Sklonil je svojo
glavo in izdihnil.
"Kri in znoj sta s tebe Ilia,
iz ran tvojlh brez števila."
Spomnite se na Jezusa, postojte pred njegovim križem in
se vprašajte: "Zakaj je bil križan?" Sprašujte se tako dolgo,
dokler ne najdete odgovora: "Na križu me je osvobodil sil
teme! Tam me je osvobodil hudičeve oblasti!"
S svojo žrtvijo na križu nas je Jezus osvobodil oblasti
teme. Če se s pomočjo vere poistovetite s križanim Jezusom,
lahko dojamete in brez vsakega dvoma sprejmete resnico. Na
tern križu ste bill osvobojeni oblasti teme in postal! ste
svoboden otrok božji. Ni vam treba več dopuščati hudiču, da
vas muči. Zaradi Kristusovega dejanja na križu ste lahko
popohioma gotovi v naslednje: Hudič je premagan! Jezus je
močnejši! Križani Jezus me je odkupil, da sem lahko postal
svoboden otrok božji!
Pozabite vse moderne brezsmiselne teorije! Poskušajte
dojeti pravo stvarnost! Mi lahko in moramo postati svobodni
otroci božji! Bog je sam izpolnil vse potrebne pogoje za to
z Jezusom, ki je bil križan in je od mrtvih vstal, za nas!
Vem, da človek lahko doživi marsikatero neprijetnost, ko
se začne pogovarjati o Bogu. Zakaj je tako? Glejte, vsi smo
kakor izgubljeni sin iz Biblije, ki je zapustil svoj dorn in
očeta. Vendar, ko je živel daleč od doma, je postal zelo
nesrečen. Rad bi se vrnil domov k očetu, vendar se je bal.
Zakaj se je bal? Zato, ker se je veliko stvari zgodilo med
njima!
Tudi z mnogimi ljudmi je tako; bojijo se približati Bogu,
ker mislijo: "Toliko tega se je nagrmadilo med menoj in
Bogom, da ni nič več skupnega med nama". Tudi v tem imajo
popolnoma prav! Ti ljudje so seveda v oblasti teme in ne
morejo imeti nie skupnega z Bogom! Šele, ko nas Jezus reši
oblasti teme in iz nas naredi otroke božje, odstrani vse
prepreke med nami in Bogom. In prav zaradi tega je bil
križan. Zato lahko samo pri njem najdemo odpuščanje svojih
39

grehov. Seveda, samo razpeti, krlžanl Odrešenik nam lahko
oprostl grehe! To je potrdil tudi apostol Pavel, ko je rekel:
"Bog nas je rešil oblastl teme in privedel v kraljestvo svojega
ljubljenega Sina". Po naravl smo vsi v oblastl hudlča. Jezus,
Sin božji nas reši in nam pokloni oprostitev grehov.
Dragi prijatelji, Bog nam je dal naš čas na razpolago prav
zato, da bi dojeli osvoboditev v Jezusu!
4. O nekom, kl prav tako ni imel nlč
časa
Želel bi vam povedati zgodbo o človeku, ki prav tako ni
imel nič časa. Ta zgodba je zaplsana v Novi zavezi. Bil je zelo
vpliven mož. V času, ko se zgodba dogaja, je bil visok rimski
uradnik. Nosil je prelepo ime Feliks, kar pomeni "srečen".
Njegovi ženi je bilo ime Druzila. V njegovo oblast je bil predan
jetnik z imenom Pavel. Nekega dne, ko je imel Feliks nekaj
prostega časa, je dejal svoji ženi: "Pojdi z menoj, žena, da
zaslišim tega Pavla!" Odšla sta na sodišče in ceremonijalno
zasedla svoji mesti. Z leve in desrie strani so bill postrojeni
legionarji. Pred njih so privedli jetnika. "Govori, Pavel, zaradi
česa si tu?", je Feliks vprašal svojega jetnika. Takoj, ko je
Pavel smel spregovoriti, se je začel prepričljivo braniti. Oh,
ko bi tudi jaz znal govoriti kakor on! Dlje, ko je Pavel govoril,
bolj je ozračje v sodni dvorani postajalo resno. Nenadoma
se je v prostoru začutila prisotnost živega Boga!
Ko je Pavel govoril o pravičnosti, ki naj bi krasila sodnika,
je Feliks spoznal, da Pavel govori prav o njem. Na misel so
mu prišle vse nepravične sodbe, ki jih je izrekel zaradi
podkupnine. Pavel je nadalje govoril o čistosti in Druzila se
je začudila: "Človek božji, v katerem času pa živite?" In ko
je Pavel nadaljeval rekoč: "Bog želi, da smo pravični in živimo
čisto življenje!", je obema postalo vroče.
V nadaljevanju je Pavel govoril o božji sodbi in o tem, kako
lahko človek izgubi svoje večno življenje. V tem mu Feliks
skoči v besedo: "Samo trenutek, Pavel! Kar si nam povedal,
je lepo in prav gotovo izjemno važno. V primernem času te
bom spet poklical k sebi. Toda sedaj ga nimam!" In ukazal
je, naj ga odvedejo. Nikoli več ni imel časa zanj...
Bojim se, da se nam~ kadar nimamo časa dopustiti Bogu,
40

da nam govori o pravlčnosti, čistosti in poslednji sodbi,
dogaja isto kakor Feliksu. Prav res, kako nam je neprijetno
soočiti se z božjo stvarnostjo! In kaj tedaj naredimo? Hitlmo
v kino pogledat kakšen film ali vključimo televizor. Z drugimi
besedami, izberemo raje nekaj, kar nas ne bo vznemirilo in
vse ostane po starem!
Ali ni grozno, ko moramo v življenju reči: "Vse je po starem
in to vedno!" Tedaj pride Sin božji in reče: "Poglejte, jaz lahko
spremenim stvari! Lahko vam oprostim vašo preteklost. S
svojo smrtjo vas odkupim, da boste lahko vstopili v kraljestvo
božje! Dajem vam Svetega Duha, da boste lahko postali nov
človek!" Mi pa na to pravimo: "Hvala, ni mi treba tega!" in
vse ostaja po starem. Obstajajo "kristjani", za katere je
krščanstvo že dolgo mrtvo, samo, da tega še niso opazili in
vse ostaja po starem. Dragi prijatelji, tako bi rad, da bi bilo
z vami drugače. Želim vam to, najboljše, da pri vas ne bo
ostalo vse po starem, temveč, da se skozi Jezusa Kristusa vse
obnovi.
5. O nekom, ki ima čas
Za konec bi vam rad povedal še nekaj zelo važnega: dokler
bomo v oblasti Satana, bomo večno v stiski in nikoli ne bomo
imeli časa. Vem za nekoga, ki ima čas za vas, to je Jezus,
Odrešenik! Nekatere žene se morda pritožujejo: "Moj mož nima
nikoli časa zame." Možje se pritožujejo: "Moja žena nima nikoli
časa zame." Starši se pritožujejo: "Otroci sploh nimajo časa
za nas." Otroci se pritožujejo: "Starši nikoli nimajo časa za
nas."
Poslušajte! Jezus ima čas. Jezus ima čas za nas!
To je zame popolnoma novo spoznanje, ki sem ga odkril
šele nedavno. Pretekli teden sem imel težje probleme, ki vam
jih sedaj ne bi razlagal do potankosti. Bil sem tako potrt, da
mi je žena rekla: "Prav neznosen si, vendar te lahko razumem!"
Zardel sein in odhitel v gozd. Tarn sem v mini govoril s
svojim Odrešenikom: "Jezus, moram ti izpovedati vso svojo
bol..." Vse sem mu povedal in On si je vzel čas, da me je
poslušal. Dve uri sta v hipu minili. Tedaj sem odprl Novo
zavezo in vsaka beseda, ki sem jo prebral, je zvenela kakor,
da bi Bog govoril prav meni. Kako srečen sem odšel domov.
41

Odkril sem nekaj popolnoma novega: Jezus ima čas zamel
V	Novi zavezi je zapisana prelepa zgodba. Na ulici je sedel
slepec in beračil. V roki je držal leseno posodo, ki jo je
iztegoval proti mimoidočim. Vsakemu je vzkliknil: "Darujte
miloščino!" Ko je šla nekoč mimo njega velika skupina ljudi,
je slepec pomislil:  "Kaj pa je sedaj  to? Gre mimo kaka
procesija ... ali vojska?" Končno je vprašal mimoidočega: "Kaj
se dogaja?" Ta mu je odgovoril: "To je Jezus, ki gre mimo!"
Naenkrat je slepca prešinilo. O Jezusu je namreč že dosti
slišal; o da, tudi verjel je, da je Jezus Sin božji. ZaČel je
vzklikati: "Jezus, Sin božji, pomagaj mi, usmili se me!" Ljudi
je to motilo, pa so mu rekli: "Ne vpij! Radi bi slišali, kaj Jezus
govori." Toda slepec je še vedno klical: "Jezus, Sin božji,
usmili se me!"
Ko je vzklikal še glasneje, so mu ljudje jezno zapretili: "Če
ne umolkneš, te bomo pretepli!" Množica, ki ti preti, je zelo
nevarna. Toda slepca se ni dalo utišati: "Jezus, Sin božji,
usmili se me!"
Če bi bil takrat prisoten in bi slepec vprasal mene, bi mu
pojasnil: "Glej, moraš razumeti. Jezus je na poti na Golgoto.
Tarn bo umrl, da bi odrešil svet, ki je zaradi svojih grehov
na poti v večno pogibel. Jezus bo odrešil svet tako, da bo nase
prevzel vse njegove grehe in tako nam bo zagotovil božji mir.
Potem bo premagal smrt in od mrtvih vstal. Kot vidiš, se
dogajajo važnejše stvari in ni pravi čas zate."
Toda slepec je kričal na ves glas: "Jezus, Sin božji, usmili
se me!" Sledi eden najlepših odlomkov iz Nove zaveze: "Jezus
se zaustavi... " Kako pogosto sem bil v skušnjavi, da bi rekel:
"Ah, Jezus, hitim na tako važen sestanek, da ne morem
izgubljati časa za kogarkoli!" Toda Biblija pravi: "Jezus se
zaustavi in reče: 'Pokličite ga!'" Jezus si je vzel čas za slepega
berača celo, ko se je napotil rešit največji problem tega svetä!
Tako veliko mu pomeni vsak od nas!
V	Jezusovih očeh ste tudi vi toliko vredni. Ali je še kdo
na tem širnem svetu, ki mu toliko pomenite? Vi pa še vedno
nimate časa zanj!? Zares vas je moral hudič popolnoma
zaslepiti, da tega ne uvidite!
Nekoč sem slišal neverjetno zgodbo. Ladja se je potapljala
in strežnik je tekal po hodnikih ter vzklikal: "Vsi na palubo!
Ladja tone!" Seveda je stekel tudi do kuhinje, kjer pa je kuhar
mirne duše pekel piščance in mu dejal:  "Najprej moram
42

izpolniti svojo dolžnost," in mirno nadaljeval s peko. In tako
je potonil s piščanci vred. Tako se obnašajo tudi naši sodobniki:
"Jezus? To je zastarelo! Me ne zanima! Nimam časa!" In tako,
brez Jezusa, drsi svet v pekel!
Mislim, da je najprej potrebno opraviti tisto najvažnejše.
Če nam Bog ponudi odrešitev, tedaj je absolutno najvažnejše
to odrešitev tudi sprejeti! Zakaj ne bi sedaj pokleknili pred
Jezusom in mu ponovili besede te pesmice?
Trpel zame si strašno, na križ razpet še živ,
s kryjo moj greh si plačal, a jaz sem zanj bil kriv.
A zdaj kesam se grenko, rotim iz duše svoje:
Usmili se Jezus, usmili, oprosti mi grehe moje.
Ne oziraj se proč od mene, spreglej mi grehov pezo,
na grešnika skesanega, ne stresi svojo jezo.
Odpusti mi, prosim Gospod, usliši to mojo molitev,
mir mojemu srcu podari in duši moji rešitev.
43

Pozor! Življenjsko nevarno!
Ko sem se vozil po avtocestl, mi je po glavi neprekinjeno
rojil naslov teme, o kateri vam bom govoril: "Pozor! Življenjsko
nevarno!"
Dobro veste, da dandanes ljudje ne umirajo več tako,
kakor nekdaj, v postelji, stari in siti življenja. Danes se umira
v nesrečah ali od srčnega infarkta. Nekdaj so ljudje živeli tudi
po 90 let, potem pa so legli in innrli. Danes ni več tako. Danes
nad oceanom eksplodira letalo in 80 ljudi je mrtvih. Avtobus
se zvrne v prepad, 60 mrtvih. V neki tovarni pride do
eksplozije in spet jih veliko umre. Ljudje množično umirajo
po rudnikih. Vsakih nekaj desetletij izbruhne večja vojna. V
prvi svetovni vojni je samo na nemški strani umrlo 2 milijona
ljudi, v naslednji vojni pa se je to število povzpelo na 5
milijonov. Resnično živimo v neprestani življenjski nevarnosti.
Ko trezneje razmislimo o tem, se mi zazdi, da zares
nimamo veliko možnosti umreti v mini, v svojih posteljah.
Pomislite, kako bi bilo, če se vam nocoj ob desetih zgodi
kakšna nesreča. To bi se prav lahko zgodilo, kajne?! In kje
bi bill potem ob enajstih? Ste že razmišljali o tem?
1. Resnost položaja
Moram vam povedati zanimivo zgodbo, ki je sicer nisem
osebno doživel, pač pa mi jo je povedal moj ded, ki je znal
izvrstno pripovedovati.
Nekoč je mladenič obiskal svojega starejšega strica in mu
dejal: "Stric, čestitaj mi! Danes sem maturiral!" "Super," mu
reče stric, "tukaj imaš dvajset mark, pa si za nagrado kupi
kaj lepega. Povej mi, kaj načrtuješ za bodočnost?" "Za
bodočnost?" se zamisli mladenlč. "Mislim, da se bom vpisal
na fakulteto. Rad bi postal pravnik." "Lepo," nadaljuje stric,
"in potem?" - "Potem bom nekaj časa pripravnik na
prvostopenjskem sodišču." "Dobro," pravi stric, "in potem?"
"Potem pa bom postal član pokrajinskega sodišča." "Krasno,
in kaj potem?" nadaljuje stric. "No, stric, potem pa si bom
poiskal ženo in si osnoval družino." "Lepo, in potem?" "Upam,
44

da bom postal zelo vpliven sodnik ali celo javni tožilec."
"Dobro," ne odneha stric, "in potem?" Totem stric," mladenič
postaja že nestrpen, "potem bom odšel v pokoj." "Dobro, kaj
pa potem?" je neumoren stric. "No, dobival bom dobro
pokojnino. Omislil si bom hišico in sadil jagode." "Lepo, in
kaj potem?" Fant se je že pričenjal jeziti: "Potem pa bom
umrl, kaj pa drugega!" "A tako," je dejal stric, "in potem?"
Mladeniču ni bilo več do smeha. Prevzel ga je strah: "Tedaj
bom umrl, le kaj naj bi bilo potem!" - "In kaj bo potem !!!"
vztraja stric. "Stric," odgovori mladenič, "o tern nisem še
nikdar razmišljal." "Kaj," se začudi stric, "opravil si maturo
in vendar si tako neumen, da ne vidiš dlje od svojega nosu!
Ali ne bi moral človek, ki mu je Bog dal razum, misliti malo
dlje od tega? - Kaj se bo zgodilo potem?" Mladenič hitro
odgovori: "Stric, saj nihče ne ve, kaj pride po smrti!" "To ni
res dragi moj," reče stric, "obstaja nekdo, ki natančno ve, kaj
se zgodi s človekom po smrti. To je Jezus! On je rekel:
'Siroka je pot, ki vodi v pogibel, ozka je pot, ki vodi v večno
življenje.' Po smrti pride božja sodba. Človek bo rešen ali
večno izgubljen."
Moram vas opozoriti, da ni dovolj načrtovati svoje življenje
samo do groba. Človek se mora vprašati: Kaj pride potem?
Ko sem delal z mladimi, sem jim često razlagal: "Če bi dal
rad popraviti čevlje, se ne bom obrnil na avtomehanika.
Avtomehaniki so sicer v redu fantje, toda na čevlje se prav
nič ne razumejo. Čevlje nosim v popravilo k čevljarju! Toda,
ko se mi pokvari avto, ga seveda ne odpeljem k čevljarju, pač
pa k avtomehaniku. In če želim kupiü kruh, ne bom sei ponj
v mesnico. Tudi mesarji so dobri ljudje, toda na peko kruha
se prav nie ne razumejo. Če želim kupiti kruh, bom stopil
do peka. Ko mi poči vodovodna cev, pokličem inštalaterja.
To pomeni, da vedno poiščem strokovnjaka!"
Vendar pa ko želimo izvedeti, kaj pride po smrti, sprašujemo
vse mogoče ljudi, ali pa se enostavno zanesemo na lastno
mnenje. Ali ne bi bilo bolje, za odgovor na tako važno
vprašanje, poiskati strokovnjaka? Kdo je strokovnjak za to
temo? Samo eden obstaja! To je Sin božji, ki se je vrnil iz
onostranstva, ki je že bil v kraljestvu smrti. Umrl je na križu
in se vrnil v življenje. Jezus dobro ve, kaj pride po smrti!
Pravi nam: "Lahko prides v pekel, toda lahko prides tudi v
nebesa!"
45

Tudi, če bi me 25 znanstvenikov prepričevalo, da je smrt
konec vsega, bi jim dejal: "Vsa cast vašim zvenečim naslovom,
toda na tem področju niste strokovnjaki. Še nikoli namreč
niste bill v onostranstvu. Vendar pa poznam nekoga, ki je bil
- Jezusa; in kar mi govori On, se popolnoma razlikuje od
vašega mnenja."
Ljudje dandanes nevarno razmišljajo. Obnašajo se, kot da
je smrt konec vsega, all pa mislijo, da bodo avtomatsko prišli
v nebesa, ker so pač krščeni in jih je pokopal duhovnik.
Zatrjujem vam, da bo pekel poln ljudi, ki so bill krščeni in
jih je pokopal duhovnik! Morate razumeti, da se nahajate v
zelo resni življenjski nevarnosti. Prej ali slej bomo vsi doživeli
božjo sodbo.
Odkrito vam povem, da je prav moje razmišljanje o božji
sodbi povzročilo, da sem postal kristjan in da kot tak stojim
danes pred vami. Ko sem bil še mladenič, se mi ni niti
sanjalo, da bom nekega dne stal na prižnici. V prvi svetovni
vojni sem bil še mlad častnik. V mojem polku smo imeli zelo
velike izgube. Bil sem kakor ostali častniki, ne boljši ne
slabši. Toda, če bi mi takrat kdo dejal: "Nekega dne boš
pridigal v cerkvi!", bi me bilo od smeha konec. Moje življenje
je bilo takrat daleč od Boga. Oče me je nekoč vprašal: "Ali
ne verjameš v Boga?" Odvrnil sem mu: "Nisem tako neumen,
da bi trdil, da Boga ni. Precejšna mera neumnosti je potrebna,
da bi bil človek ateist. Vendar pa do sedaj še nisem srečal
Boga in me tako niti malo ne zanima." Nedolgo po tem
pogovoru z očetom se je primerilo, da sem s svojim prijateljem,
ki je bil prav tako mlad častnik, sedel v nekem jarku poleg
ceste, nedaleč od Verduna. Bilo je za časa nemške ofenzive
v Franciji. Čakali smo ukaz za napad in si pripovedovali
prostaške šale (če ste okusili vojno, dobro veste, o čem
govorim). Povedal sem neko zares prostaško šalo in na moje
začudenje se prijatelj ni zasmejal: "Zakaj se ne smejiš,
Kutscher?" V tem trenutku se je zgrudil na stran - mrtev.
Drobec granate ga je zadel točno v srce.
Stal sem poleg trupla svojega prijatelja in nisem mogel
razumeti, kaj se je zgodilo. V šali sem mu rekel: "Kako
nevljudno, dragi moj. Odšel si, preden sem ti do konca
povedal šalo!" V tem trenutku me je prešinila misel: "Kje je
sedaj on?" Zdi se mi, kot da ponovno podoživljam trenutke
v tem jarku, ko me je preplavila zaslepljujoča svetloba, kakor
46

blisk eksplozije atomske bombe: "Sedaj stoji pred samim
Bogoml" Prešinila me je misel: "Če bi sedel na njegovem
mestu, bi drobec zadel mene in bi sedaj jaz stal pred Bogom!"
Ne pred nekakšnim "gospodom bogom", temveč pred Bogom,
ki je odkril svojo voljo človeku in mu predal svoje zapovedi
-	zapovedi, ki sem jih vse prekršil, kakor jih kršite tudi vi!
So ljudje, katerih grehi kričijo do neba in ki kljub temu
govorijo: "Delam dobro in ne bojim se Boga." Zakaj sami sebi
lažete? Sam sem v tem hipu vedel: "Prekršil sem vse božje
zapovedi! Če bi me sedaj zadela krogla, bi v istem hipu stal
pred Bogom!" In še nekaj mi je bilo popolnoma jasno: "Tedaj
bi prav gotovo odšel v pekel!"
Prihod vojaka, ki je pripeljal konje, je prekinil tok mojih
misli. Zaslišal sem ukaz "naprej" in zajahal. Tarn v jarku je
ostal moj mrtvi prijatelj. Prvič po mnogih letih sem sklenil
roke v molitvi in izrekel te besede: "Ljubi Bog, ne pusti me
umreti, dokler ne bom gotov, da me ne čaka pekel!"
Kasneje sem odšel k vojaškemu kuratu in ga vprašal: "Kaj
moram narediti, da ne bom sei v pekel?" Odgovoril mi je:
"Gospod poročnik, najprej moramo zmagati, zmagati, zmagati!"
-	"Saj tudi sami ne veste tega!", sem mu odvrnil.
Ali ni pretresljivo, da na tisoče mladih ljudi odhaja v smrt
in da v resnici ni nikogar, ki bi jim povedal, kako naj se
odrešijo? In to se dogaja "krščanskemu narodu"!
Verjetno bi tudi sam obupal, če mi ne bi nekega dne prišla
v roke Nova zaveza. Še sedaj se spominjam mesta, kjer sem
jo dobil, poleg neke francoske kmetije v zaledju fronte,
kamor nas je ta dan zaneslo. "Nova zaveza," sem pomislil,
"v njej gotovo piše, kaj naj storimo, da si ne pogubimo
večnega življenja!" Začel sem jo prelistavati na raznih mestih,
ker tedaj knjige nisem ravno dobro poznal. Oči so se mi
ustavile na nekem stavku: "Jezus Kristus je prišel na svet, da
odreši grešnike." To me je zadelo kakor strela. "Grešnike", ni
me bilo treba prepričevati, da to leti name.
Boste končno tudi vi priznali pred Bogom in ljudmi:
"Grešnik sem!" Prenehajte s tem lažnivim opravičevanjem
samega sebe! Sam v tem trenutku nisem potreboval nobenega
duhovnika. Bilo mi je kristalno jasno, da sem grešnik in
moja največja želja je bila, da bi bil odrešen! Ni pa mi bilo
popolnoma jasno, kaj v bistvu to pomeni. Razumel sem samo
to, da "bit! odrešen" pomeni rešiti se stanja, v katerem sem
47

bil in najtl mir z Bogom. "Jezus Kristus je prišel na svet, da
bi odrešil grešnike!", pravi Sveto Pismo. Če lahko Jezus to
stori, tedaj ga moram prav gotovo najti!
To moje iskanje je trajalo še nekaj tednov. Iskal sem
nekoga, ki bi mi lahko pokazal pot do Jezusa, toda nisem
ga našel. Tedaj sem storil nekaj, kar bi rad priporočil tudi
vam. Ko smo spet napredovali proti francoskim položajem,
sem se zaprl v neko kmečko hišo, blizu katere smo se
nahajali. Hiša je bila zapuščena in skoraj uničena, toda ena
soba je ostala skoraj nedotaknjena. V ključavnici se je nahajal
ključ. Vstopil sem, se zaklenil, padel na kolena in izustil:
"Gospod Jezus! V Bibliji piše, da te je poslal Bog, da bi
'odrešil grešnike'. Jaz sem grešnik. Za v bodoče ti ne morem
veliko obljubiti, ker imam zelo slab značaj, vendar ne bi hotel
pristati v peklu, če me ustrelijo. In zato te prosim, Gospod
Jezus, sprejmi me. Naredi z menoj, kar hočeš!"
Ni zagrmelo in nič posebnega se ni zgodilo, töda, ko sem
stopil iz hiše, sem vedel, da sem našel Gospoda. Gospoda,
ki mu sedaj pripadam. In od tedaj se, iz dneva v dan (takrat
sem imel komaj 18 let), bolj in bolj zavedam, v kakšni strašni
nevarnosti živijo ljudje. Človek Zivi, ne da bi mu bili grehi
odpuščeni! - In kaj je z vašimi grehi, so vam bili odpuščeni?
Kaj bo z vami po božji sodbi?
Ljudje živijo, ne da bi se pomirili z Bogom. Niso se
spreobrnili! Ljudje so samo krščansko obarvani, na videz so
kristjani, toda v svojih prsih nosijo bedno, nemirno in
nespreobrnjeno srce!
Dobro poslušajte: Bog ne želi pekla za nikogar od nas!
Prav zares ne! "Bog želi, da so vsi ljudje odrešeni in da
spoznajo resnico." Zaradi tega nam je tudi poslal svojega
Sina. Toda, dragi prijatelji, sami moramo iti Kristusu nasproti.
Moramo mu pripadati. To, kako se "krščanski svet" obnaša
do Boga in odrešitve preko Jezusa Kristusa, se ne bo dobro
izteklo. To me zelo jezi. Me razumete? Nahajamo se v veliki
življenjski nevarnosti, saj se neustavljivo bližamo božji sodbi!
V moji mladinski skupini je bil včlanjen tudi nek simpatičen
mladenič. Nekaj časa je redno prihajal na naše ure preučevanja
Biblije. To je bilo v dobi Hitlerjevega Tretjega rajha. Kasneje
se je vpisal v nacistično šolo in prenehal obiskovati naša
predavanja. Nisem ga več srečeval. Nekega dne pa sva se
skoraj zaletela na ulici. "Dober dan, Günther!" sem ga pozdravil.
48

"Hell Hitler", mi odvrne. "Kako si, Günther," sem nadaljeval,
"že dolgo te nisem videl na naših sestankih!" Zravnal se je
in mi pojasnil: "Moj moto je: 'delam, kar je prav, in se ne
bojim Boga!' Če je v mojem življenju kaj narobe, bom za to
tudi odgovarjal pred Bogom. Toda ni mi potrebno nobeno
žrtveno jagnje, Jezus, ki bi umrlo zame!"
V duhu vidim milijone moškili in žensk, ki mislijo tako
kakor on: "Delam, kar je prav in zato sem pravičen; za svoje
življenje in dejanja lahko odgovarjam pred Bogom!"
Dragi prijatelji, ne bi se rad skliceval na svojo pravičnost
pred Bogom, ker vem, da se ravno pri tem nahajam v največji
življenjski nevarnosti. Z vso gotovostjo lahko računate na to,
da bomo vsi deležni božje sodbe! Zato bi vas rad opozoril,
da dobro premislite, kako živite in kakšno božjo sodbo boste
dočakali.
Tekom svoje kariere je umetnik Ernst Barlach ustvaril
prelepe skulpture. Poleg tega je napisal gledališko igro z
naslovom: "Višnjevi Boll". Glavna oseba, Višnjevi Boll, je
zemljiški posestnik z večno rdečimi lici. Nekega dne se je
dobro najedel in napil, ter se v času največje opoldanske
vročine odpravil na glavni mestni trg. Zaustavil se je pred
cerkvenimi vrati, na katerih so bili izrezljani štirje kerubini,
ki igrajo na trobente. Ko jih je opazoval, se mu je zazdelo,
da so kerubini Zivi in da trobente najavljajo: "Sedaj bo
človeštvo doletela božja sodba!" Barlach je dobesedno zapisal
te besede: "Vstanite iz grobov, vi mrtvi! Brez izgovora! Vstanite!"
Tedaj je Višnjevi Boll dojel: "Bogu ne morem uteči. Nekoč
bom moral v vsej svoji bedi stopiti predenj!"
Globoko v sebi vsi vemo, da z opravicevanjem samega sebe
ne bomo prišli daleč. Božja sodba bo zajela eel svet. Tedaj
bo vsa naša pravičnost kakor vosek v talilni peči!
Dobro vem, kako neradi ljudje dandanes slišijo to sporočilo.
Ko jim govorim: "Če se ne boste obrnili k Jezusu, boste odšli
v pekel," mi smeje odgovarjajo: "Pekel? Kako srednjeveška
ideja! Pekel ne obstaja!" Kadar slišim kaj takega, se vedno
spomnim na neko zgodbo, ki vam jo moram povedati.
Bilo je za časa druge svetovne vojne. Odpravil sem se na
nek obisk, ko se je nenadoma oglasil znak za zračni napad.
Stekel sem v prvo zaklonišče in počakal konec alarma. Nato
sem nadaljeval pot in prispel v mestni predel, kamor sem
bil namenjen. Niti ena hiša ni bila porušena! Ko pa sem prišel
49

bliže, sem opazil, da je dvajset hiš popolnoma zapuščenih.
Pomlslll sem: "Ali se mi sanja? Hiše so nedotaknjene, ljudje
pa, kakor da so se vdrli v zemljo!" Srečal sem nekoga iz
civilne zaščite in ga vprašal: "Zakaj so vsi odšli?" Nič mi ni
odgovoril, temveč me je prijel za roko, me odpeljal v eno
izmed hiš in pokazal skozi okno. Tedaj sem razumel, kaj se
dogaja: te hiše so stale krožno okrog zelenice in na njej je
ležala ogromna letalska bomba, velika kakor kotel parne
lokomotive. "Neeksplodirana bomba?" sem vprašal. "Ne," je
odgovoril "to ni neeksplodirana bomba. To je bomba s
časovnim detonatorjem!" To je zelo rafiniran tip bombe, ki
ne eksplodira, ko pade na tla, temveč od pet do dvajset ur
kasneje, običajno ko ljudje že zapustijo zaklonišča. "Zaradi
tega so se vsi odpravili v zaklonišče!" je nadaljeval. "Jo slišite,
kako tiktaka?" Neverjetno, zares se je slišalo tiktakanje
detonatorja. Bomba bi lahko eksplodirala v vsakem trenutku.
"Pridite, tukaj ni varno!" Vrnila sva se del poti in si poiskala
zaklon. V tem trenutku sem ugledal smešen prizor. Priletela
je jata vrabcev in se spustila na travo blizu bombe. Eden od
njih je priletel čisto blizu detonatorja. Zaklical sem: "Bežite,
vrabčki, nevarno je!" In zdelo se mi je, kakor da so mi vrabci
odvrnili: "Ha, ha! Mi smo napredni. Kdo še danes verjame v
bombe? Nobene nevarnosti ni!"
Ravno tako se obnašajo dandanes ljudje! Bog nam je
dovolj prepričljivo govoril v Svetem pismu, med drugim tudi
s pomocjo obsodb; govoril je tudi našemu narodu. Tudi Sin
božji je prišel, dotrpel na križu in vstal od mrtvih. Zato bi
lahko že prav vsak dojel, da obstaja Bog, ki je resničen in
svet! In ko po vsem tem kdo reče: "V nevarnosti ste. Najti
morate rešitev za svojo dušo!", se ljudje smejijo in govorijo:
"Ha, ha! Kdo še verjame v kaj takega?!"
Tudi Biblija je lahko tu in tarn ironična. Ateizem, torej
zanikanje božjega obstoja, je v Bibliji omenjen samo enkrat
z enim samim samcatim stavkom: "Brezumnik reče v srcu:
'Boga ni'." Tako govori Biblija o ateizmu. Upam, da vi ne
pripadate tako smešnemu svetovnemu nazoru, kakor je ateizem.
50

2. Rešitev
Bog je že enkrat hudo kaznoval ta svet. Rešil se je en sam
človek in njegova družina. Ime mu je bilo Noe. Da bi ušel
uničenju, mu je Bog naročil, naj zgradi veliko barko. Vam
je znana zgodba o vesoljnem potopu? Če ne, vas je lahko
sram ne povejte nikomur, da tega ne veste! Tik preden je svet
zadela božja sodba, potop, je Bog naročil Noetu: "Vkrcaj se
s svojo družino na barko!" Nato se je Noe vkrcal in Bog je
za njim zaprl vrata.
Svet je na dobri potl, da ga zadene pravična sodba božja.
Na srečo obstaja barka, s katero se lahko rešimo: to je božja
milost, kl nam je ponujena preko Jezusa Kristusa. Iz božjega
kraljestva se je spustll na ta naš bedni svet in za nas umrl
na križu!
Če je Bog dovolil, da Sin njegov umre tako okrutne smrti,
tedaj tudi rešitev, ki jo ta smrt omogoča, zagotovo lahko
odreši tudi največjega grešnika. Jezus je vstal od mrtvih in
nas preko Svetega Duha kliče k sebi. Jezus je barka odresitve!
Prav kakor je nekoč Bog poklical Noeta: "Pojdi v barko,
ti in vsa tvoja družina!", tako tudi sedaj, skozi moje besede,
kliče vas: "Vkrcaj se na barko odrešitve - Jezusa Kristusa!
Zakorači v božjo milost! Odvrzi vse, kar te zadržuje! Reci
odrešeniku: 'Prihajam predte kot velik grešnik.' Vse svoje
grehe pusti pod njegovim križem! Verjemi, da je bila njegova
kri prelita zate! Red mu: 'Gospod, predajam ti svoje življenje.'"
Tako se lahko tudi ti vkrcaš na barko.
"Pozor! Življenjsko nevarno!"
Koliko ljudi bo pričakalo božjo sodbo popolnoma nepoučenih
in nezaščitenih! In vendar je božja milost tu, na razpolago
vsakomur, ki jo želi sprejeti z vero. A verovati pomeni:
zapustiti področje božjega srda in vstopiti v področje milosti
Jezusa Kristusa. Ta korak ni nikakršna igračka, toda pomeni
rešitev iz življenjske nevarnosti!
Znani misijonski Inspektor Albert Hoffman, misijonar na
Novi Gvineji, mi je povedal nepozabno zgodbo. Dejal sem mu:
"Brat Hoffman, v svojem krščanskem življenju se moram trdo
boriti. Ni lahko, tudi pastorju ne, pripadati Jezusu v svetu,
ki služi hudiču in drvi v pekel."
"Rad bi ti nekaj povedal", je začel. "Na Novi Gvineji smo
običajno Papuance, ki so si želeli postati kristjani, najprej
51

poučevali o veri. To jim je pomagalo, da so lažje pravilno
spoznali Jezusa Kristusa. Nato pa smo kako nedeljo krstili
vse, ki so za to zaprosili. Ob tej priliki se je vedno pripravilo
veliko slavje, na katero so prišli tudi številni pogani. No,
najzanimivejse reči pa so se vedno dogajale na večer pred
krstom. Tedaj so namreč zakurili velik kres, kamor so
kandidati za krst prinesli predmete, ki so jih uporabljali pri
čaščenju svojih poganskih božanstev: amulete, predmete za
čaranje, kipce... Pristopali so h grmadi in v razplamteli ogenj
metali te predmete svojega prejšnjega življenja."
"Nekoč sem tako opazoval mlado žensko, ki se je prav tako
bližala ognju s polnim naročjem kipcev in amuletov. Toda
v trenutku, ko je hotela vse to zmetati v ogenj, je zastala in
se zagledala v plamen. Gotovo je pomislila: 'S tem so živeli
moji predniki. Vse moje prejšnje življenje je povezano s tem.
Ne, ne morem se ločiti od tega!' Obrnila se je in se vrnila
nazaj. Toda verjetno se ji je v tem trenutku utrnila druga
misel: 'Vendar tedaj ne bom mogla pripadati Jezusu!' Ponovno
je zakoračila proti ognju. Tudi drugič se ni mogla ločiti od
svojih stvari. V tem sem pristopil k njej", je inšpektor Hoffman
nadaljeval svojo zgodbo, "rekel sem ji: 'Vidim, da ti je težko.
Razmisli še enkrat o teh stvareh. Saj se lahko ponovno
prijaviš k naslednjemu krstu.' Ženska je razmišljala samo en
trenutek. Obrnila se je in s hitrimi koraki stopila proti ognju,
vrgla stvari vanj in se nezavestna zrušila na tla."
Nikoli ne bom pozabil, kaj mi je misionar Hoffman dejal
na koncu: "Verjamem, da lahko samo nekdo, ki je doživel
pravo spreobrnjenje, razume razburjenje te ženske."
Dragi prijatelji, samo korak je potrebno narediti, da bi se
vkrcali na barko! Izstopite iz življenjske nevarnosti in predajte
se Jezusu v roke. Vendar pa morate vedeti, da ta korak ni
lahek. Ta korak pomeni prekinitev s prejšnjim življenjem,
vendar lažje poti ni - "Življenje je predragoceno"!
Sem bil dovolj jasen?
Vedno se razžalostim, ko vidim, koliko ljudi je, navkljub
vsem opozorilom, na poti v večno pogibel! Bog tega ne želi!
Bog želi za vas odrešitev! Prav zaradi tega nam je poslal
svojega Sina. Njegov Sin je plačal za vse nase grehe. Prepoznajte
svojo krivdo in verujte, da je Jezus plačal vaše grehe! Namesto
vas!
Ko so me nekoč, v času Hitlerjevega Tretjega rajha, ponovno
52

poklicali na Gestapo, sem moral nekaj časa čakati v prostoru,
ki je bil do vrha napolnjen z dosjeji. Na vsaki mapi je bil
listek z imenom, na primer: "Meier Karl", ali: "Schulze.Friedrich".
Zdelo se mi je, da že neskončno dolgo čakam in zahvalil sem
se Bogu, da mi ni treba vsega svojega življenja prebiti med
temi papirji. In ker sem se dolgočasil, sem začel brati imena
na dokumentih: "Meier Karl", "Schulze Friedrich"... Nenadoma
preberem: "Busch Wilhelm"! Saj tu piše o menu V trenutku
mi mape niso bile več dolgočasne, pred očmi mi je ležal moj
dosje. Gorel sem od radovednosti in se spraševal, kaj piše
v njem; obsedla me je želja, da bi prebral, kaj so napisali
o meni. Vendar pa si nisem upal tvegati in pokukati v mapo.
Obsedel sem na svojem mestu in s tresocim srcem premisljeval:
"Moj dosje imajo!"
Glejte, pri meni je bilo tako tudi s križem Jezusa Kristusa.
V mojem življenju je bilo obdobje, v katerem se mi ni zdelo
nič bolj dolgočasno kakor krščanstvo. Poln vrček piva mi je
bil mnogo bolj privlačen od vere in to vse do trenutka, ko
sem sprevidel, kaj v resnici pomeni križ Jezusa Kristusa. "Saj
to je moj dosje! Moja krivda in moja rešitev!" Od tedaj naprej
mi je Jezusov križ nekaj najzanimivejšega.
Dajte, uprite svoj pogled na človeka s trnovo krono! On
nas bo odrešil! Tarn na križu je ustvarjena vaša in moja
odrešitev greha! In ta pripada tudi vam, četudi tega še ne
veste.
3. Iz smrti v življenje
"Pozor! Življenjsko nevarno!" - Te besede bl vam rad
razložil še iz nekega drugega stališča. Ko sem razmišljal o
besedah: "Pozor!" - "Življensko nevarno!" - "Postoj!" - "Človek,
obrni se k Kristusu!" - "Poišči svojega Odrešenika!", sem
nenadoma pomislil: "V življenski nevarnosti je lahko samo
nekdo, ki je živ!" Če se avtobus zruši v prepad in se vsi
potniki ponesrečijo, tedaj niso več v življenjski nevarnosti.
Ste razumeli, kaj vam želim povedati?
To, kar bi vam rad povedal je, da ste v nevarnosti, da ne
boste nikoli našli svojega življenja. V nevarnosti, da mrtvi
preživite to življenje in da boste na koncu kot mrtvi tudi
odvrženi! Sem se dovolj jasno izrazil? Nevarnost, ki jo v vaših
53

življenjih opažam, je v tem, da enostavno niste sprejeli
življenja. Biblija pravi: "Kdor ima Sina, ima življenje; kdor
nima Sina božjega, nima življenja!"
Pred kratkim sem srečal neko gospodično, učiteljico tujih
jezikov iz Berlina. "Oprostite mi, gospodična," sem ji rekel,
"pastor si lahko od časa do časa dovoli tudi kakšno majhno
nevljudnost. Ali mi lahko prosim poveste, koliko ste stari?"
Mlade gospodične se načeloma ne sprašuje po letih, vendar
se staremu pastorju ta svoboda po navadi ne zameri. Brez
oklevanja mi je odgovorila: "Osem let!" "Samo trenutek!", sem
presenečeno dejal. "Osem let? Tri tuje jezike poučujete, a
imate samo osem let?" Nasmehnila se je in mi pojasnila:
"Pred osmimi leti sem našla Jezusa. Šele tedaj sem začela
živeti. Pred tem sem bila kot mrtva." Bil sem navdušen: "To
je prelepo povedano!" Tedaj mi je citirala naslednji biblijski
verz: "Kdor ima Sina božjega, ima življenje; kdor nima Sina
božjega, nima življenja." Nadaljevala je: "Glejte, dokler nisem
imela Odrešenika, tudi nisem imela pravega življenja. Živela
sem samo zato, da.bi zaslužila denar in se zabavala, toda to
ni bilo življenje!"
Ali ni to pomembna ugotovitev? Kdor se zavestno odloči,
da ne bo sprejel Jezusa, ta v bistvu ne poseduje življenja. Da,
brez Jezusa ne vemo, kaj je to življenje! Samo ta, ki ima Sina
božjega, ima tudi življenje!
Pred mnogimi leti me je obiskal nek mladenič. "Kaj te
muči?" sem ga vprašal. "Še sam ne vem", mi je odgovoril.
"Samo to vem, življenje, ki ga živim, ni nobeno življenje!" Te
besede so me presenetile in vprašal sem ga: "Zakaj? Kot
ključavničar imaš dobro službo in zaslužiš mnogo denarja!"
"To ni življenje!" je nadaljeval. "To ni nikakršno življenje!
Ključavničar sem v ponedeljek, kljucavnicar sem v torek,
ključavničar sem v sredo, kljucavnicar sem v četrtek,
kljucavnicar sem v petek; v soboto igram nogomet, v nedeljo
pa pridejo na vrsto dekleta in kino; v ponedeljek pa sem
ponovno kljucavnicar, v torek sem kljucavnicar, v sredo sem
kljucavnicar, v četrtek sem kljucavnicar, v petek sem
kljucavnicar; v soboto je na vrsti nogomet, v nedeljo pa
dekleta in kino... To resnično ni nobeno življenje!" "Fant
moj," sem mu rekel, "prav imaš. Lepo je, da si sprevidel, da
to ni pravo življenje! Povedal ti bom, kaj je pravo življenje.
Moje življenje se je popolnoma spremenilo in to se je zgodilo,
54

ko me je našel Jezus - Jezus, ki je zame umrl in ponovno
vstal. Postal je moj Odrešenik, ki me je pomiril z Bogom. Ko
sem to sprevidel, sem mu podaril svoje srce. Od tedaj imam
življenje!" In tedaj je tudi ta mladenič našel svoje življenje.
Nedavno tega, sem ga ponovno srečal v Freiburgu. "No,"
sem ga vprašal, "kako gre? Kakšno je sedaj tvoje življenje?"
Radostno mi je odgovoril: "Da, to je zares pravo življenjel"
Sedaj je srečen in zadovoljen človek, vodi neko mladinsko
Biblijsko družbo in vodi k Jezusu tudi druge ljudi. V Jezusu
je našel življenje.
Razumete? Dokler dopuščate, da se vam življenje s Kristusom
izmika, ste v veliki zivljenjski nevarnosti! To se dogaja tedaj,
ko ste sicer slišali nekaj o krščanstvu, vendar še niste našli
Odrešenika!
Imam prijatelja trgovca. Nedavno tega je bil na zabavi, ki
jo je priredil nek tovarnar. Ta tovarnar ima prekrasno vilo,
zgrajeno sredi čudovitega parka. Na zabavi se je zbralo čez
sto gostov. Med vrvežem je moj prijatelj srečal gostitelja in
mu med razgovorom dejal: "Kakšno srečo imate! Živite kakor
kakšen kralj! Vase posestvo je prečudovito! Imate veliko
tovarno, lepo ženo, ljubke otroke!" Na to mu je mož odgovoril:
"Da, prav imate. Dobro mi gre." Nenadoma pa je smrtno
resno dodal: "Toda ne vprašajte me, kako se počutim tu,
globoko v sebi," in pokazal je na svoje srce.
Ko hodim po ulicah, često razmišljam: "Če bi bili ljudje
iskreni sami s seboj, bi prav vsi zaklicali: 'Ne sprašujte me,
kaj čutim v svojem srcu!'" V njihovih srcih ni miru. Njihove
misli jih obtožujejo in vznemirjajo. Njihovo srce je polno
krivde.
Samo nekdo nas lahko pozdravi, in to je Bog. On ve za
naše trpljenje. Mi ne moremo sami do Boga, toda Bog je, v
svoji veliki ljubezni do nas, sam prišel k nam v osebi Jezusa
Kristusa. To je to čudovito sporočilo, ki vam ga želim
posredovati: "Bog je tako ljubil svet ..." Sam ga ne bi mogel
ljubiti; ta svet je poln umazanije, zla in neumnosti. In vendar
ga je Bog tudi takega vzljubil! Pri tem razum zastane: "Bog
je tako ljubil ta svet, da je daroval svojega edinega Sina,
Jezusa, da vsak, ki to ljubezen sprejme, ne bo pogubljen,
temveč bo imel večno življenje".
Povejte mi, kaj vse bi hoteli, da Bog še stori za vas; poleg
tega, da je dopustil smrt svojega Sina, ki vam je prinesla
55

življenje!?
Še eno zgodbo bi vam rad povedal: nekoč se je velikemu
angleškemu pridigarju Charlesu Haddonu Spurgeonu po
pridigi približal mladenič in mu dejal: "Gospod, prav imate,
poiskati moram tega moža z Golgote in postati otrok božji.
Nekega dne se bom tudi jaz obrnil nanj." "Nekega dne?" je
vprašal Spurgeon. "No da, kdaj kasneje." "Kasneje? Zakaj ne
danes?" Mladenič mu je malo osramočeno pojasnil: "Zares
bi bil rad odrešen in zato se bom nekega dne obrnil na Jezusa
Kristusa, toda pred tem bi rad še malo užival življenje." Na
te besede se je Spurgeon zasmejal in dejal: "Niste ravno
preveč ambiciozni, mladenič. Jaz se ne bi zadovoljil samo s
tem, da malo uživam življenje. Od življenja si ne želim samo
malo. Jaz želim življenje. V moji Bibliji piše: 'Prišel sem, da
... imajo življenje in da ga imajo v izobilju.'"
Kadar pridigam o tej temi, me na koncu vedno muči
neprijeten občutek, da me ljudje morda niso dobro razumeli.
Zato mi dovolite, da še enkrat na kratko ponovim: Bog je
dopustil, da Jezus umre na križu za nas, izgubljene in
preklete grešnike, da bi mi, danes in tu, lahko imeli življenje.
In ko se zjutraj prebudimo, lahko od radosti zapojemo, ker
smo postal! otroci božji, kajti On je naše življenje! Ste slišali?
Jezus je prišel zato, da bi lahko že na zemlji uživali življenje,
bill v večnosti obvarovani božje sodbe in dosegli večno
življenje.
S tem spoznanjem lahko radostno korakamo po svoji
življenjski poti.
Dovolite mi majhno ilustracijo. Bilo je nekega zimskega
večera. Padal je sneg in bilo je vetrovno ter zelo hladno. Po
ulici sta hodila dva moška. Eden od njiju ni imel plašča in,
da bi se zaščitil od vetra, si je zavihal ovratnik. Videti je bilo,
kakor da mu je vseeno, da je ves moker. Bilo mu je tudi
vseeno, v katero smer gre, ker ni imel svojega doma! Tako
večina ljudi tava po svetu. Pred seboj nimajo nobenega cilja.
In kako je z vami? Kam ste namenjeni vi? Brezbožni filozof
Nietzsche je napisal v neki svoji pesmi: "...eden od tisüh, ki
nimajo doma!" In vi, imate večni dorn?
Tedaj se mu približa drugi mož. Tudi ta je koračil skozi
isto blato, isti dež, ist! sneg. Toda hodil je s čvrstim in
zanesljivim korakom, ter si požvižgaval neko melodijo. Zakaj?
Nedaleč stran se je v temi bleščala luč njegovega doma. Tarn
56

je njegova hiša! V njej je toplo! Njega slabo vreme ni preveč
motilo. Tako hodijo po tem svetu ljudje, kl pripadajo Jezusu
in je v Jezusu tudi njihovo življenje - kakor sedaj, tako tudi
v večnosti.
Spomnite se, kako je Bog rekel Noetu: "Vkrcaj se na
barko!" Tudi jaz vas prosim: pojdite nekam v samoto! Jezus
bo gotovo tarn! Lahko govorite z njim! Povejte mu, kaj vam
leži na srcu!
Nekoč me je nekdo vprašal: "Se lahko pogovoriva o veri?"
"Zakaj?" sem ga vprašal, "ni se treba pogovarjati z mano,
temvee z Jezusom!"
Tudi vi storite tako!
57

Kaj storiti?
Vsak dan dobim po pošti kup pisem z različnimi vprašanji.
Pred kratkim sem prejel pismo z naslednjim vprašanjem:
"All je to, kar učite vaše lastno mišljenje all pa nauk vaše
cerkve?" Na to bi lahko odgovoril samo: "To kar učim, je nauk
Bibllje!" Spodbujen s tem vprašanjem sem razmišljal dalje:
"Če boste poslušall mnenje pastorja Buscha, boste hitro
razočaranl. Od tega ne boste imeli kakšne posebne koristl.
Poslušati morate glas Jezusa Kristusa! Jezus je 'dobri pastir'
In vl morate poslušati njegov glas!" Po svojlh skromnih
močeh vam lahko pomagam slišatl ta glas, glas Jezusa, glas
"dobrega pastirja" naše duše. In ko bomo spregovorili o temi:
"Kaj storiti?", morate dopustiti, da vam govori Jezus sam,
slišati morate njegov in ne moj glas.
1. Prenehajte s svojo obrabljeno
nejevero!
Že ves čas, odkar sem pastor v velikem mestu, vsak dan
poslušam pripombe na Biblijska sporočila. Te pripombe so
že tako obrabljene, da bi vas predvsem rad prosil, da v vaše
dobro prenehate s to obrabljeno nevero!
Med drugo svetovno vojno sem poleg svojega običajnega
dela kot mladinski pastor nekaj časa delal tudi kot duhovnik
v veliki bolnišnici. Ko sem se nekega dne namenil potrkati
na vrata privatne bolniške sobe, je za mano pritekla mlada
medicinska sestra in mi razburjeno dejala: "Gospod pastor,
ne vstopite v to sobo!" "Zakaj ne?" sem vprašal. "Zato, ker
je gospod, ki tu leži, izrecno prepovedal obiske kakršnih koli
duhovnikov. Vrgel vas bo ven!" Pri tem je pokazala na ime
na vratih, v katerem sem spoznal znanega poslovneža, čigar
ime mi je bilo znano iz njegovih reklam. "Sestra," sem ji
rekel, "imam jeklene živce!" Potrkal sem. "Naprej!" sem zaslišal
močan moški glas. Vstopil sem v sobo. V postelji je ležal
starejši sivolas gospod. "Dober dan!" sem ga pozdravil. "Jaz
sem pastor Busch!" "O," je dejal bohiik, "o vas sem pa že dosti
slišal. Vstopite, lahko me na kratko obiščete!" "To je pa lepo
58

od vas!" sem veselo dejal, nakar je on hitro dodal: "Vendar
pa vas prosim, da me pustite pri miru z vašim krščanstvom!"
"Potem pa nimam sreče," sem z nasmeškom dodal, "ravno
o tern sem hotel govoriti z vami!" "Izključeno!" je začel
vznemirjeno mahati z rokami, kakor da me hoče odpoditi iz
sobe. "Ne pride v poštev! Že zdavnaj sem prekinil s tem!
Veste, dokler sem bil še otrok, so me moji starši silili, da
sem se učil psalme na pamet. Če nisem znal, sem bil tepen.
Ko sem odrasel, sem se oprijel svetovnega nazora, v katerem
imajo glavno vlogo Darwin, Häckel in Nietzsche!"
Ko sem slišal te besede, sem postal rdeč v obraz! Na žalost
se zelo hitro razburim. "Poslušajte me, gospod!" sem dejal,
"če bi mi to izjavil kak šestnajstletnik, bi se zasmejal in
pomislil: 'No da, ga bo že minilo. Spoznal bo, da celo
moderni fllozofl ne verjamejo več v svoje nekdanje preroke.'
Če pa mi kaj takega reče starejši človek kot ste vi, ki je že
na robu večnosti, tedaj je to strašno! Na smrtni postelji ste!
Se hočete s to neumnostjo pojaviti pred Bogom? Lepo vas
prosim!"
Preseneceno me je gledal. Očitno takega tona ni bil navajen.
Tedaj mi je prišlo na misel: "Počasi! V bolnišnici ne smem
tako eksplodirati. Obnašati bi se moral bolj blago." V trenutku
se mi je ubogi človek zelo zasmilil. Pomiril sem se in mu
razložil, da navkljub njegovemu nasprotovanju želi biti Jezus
tudi njegov 'dobri pastir'. Globoko je zavzdihnil: "Da, to bi
bilo prelepo! Toda, kaj naj naredim s svojim svetovnim
nazorom? Ali naj zavržem vse, v kar sem veroval celo življenje?"
"Seveda!" sem mu dejal z radostjo v srcu. "Dragl gospod!
Odvrzite vse, Cesar ne boste potrebovali v večnosti! Odvrzite
vse, in to raje danes kakor jutri! Z vašo obrabljeno filozofijo
ni mogoče niti pravihio živeti, kaj šele blaženo umreti. In ko
boste to storili, se vrzite v naročje Sina božjega, ki je za vas
umrl in ki vas je odrešil. Odrešenik bo tudi vaš Rešitelj!"
V tem trenutku je vstopila sestra. Začudila se je, ker naju
je našla v zaupnem pogovoru. Z roko mi je nakazala, da je
čas za obiske minil. Čvrsto sem stisnil starčevo roko in
zapustil sobo. Nikoli nisem izvedel, ali je sprejel moj nasvet,
umrl je tekom noči! Zelo me pretresa spoznanje, da se
izobraženi ljudje v svojem življenju pustijo voditi idejam
Darwina, Häckla in Nietzschea, katerih nevera jih vodi v
nevarnost izgube večnega življenja. Zato bi vas predvsem rad
59

zaprosil: odvrzite vse obrabljene Ideje, na katerih gradite
svojo nevero! Rešite se tega! Vaša obrabljena nevera ni vredna
niti prebite pare! V Bibliji piše: "Bog je eden in eden je
posrednik med Bogom in ljudmi - človek, Jezus Kristus."
Nekoč sem sedel nasproti nekega plečatega moža. Sam pri
sebi sem ga imenoval 'progasti', ker je vedno nosil črtast
pulover. Žena mu je umrla v bombnem napadu. V vojni je
izgubil tudi oba sina. Ubogi revež! Ko sem ga tega dne
obiskal, nisem uspel niti dobro sesti, ko je začel: "Gospod
pastor, prosim, ne govorite mi o krščanstvu. V življenju sem
že toliko prestal, da ne morem več verovati. Preveč hudega
sem preživel. Lahko mi govorite, kar hočete, toda jaz ne
verujem več." Nasmehnil sem se in dejal: "Lahko si predstavljam!
No, recite mi gospod 'črtasti', seveda se je on pisal drugače,
se kdaj peljete z vlakom?" "Seveda!" mi je odgovoril. "Potem
pa predpostavljam," sem nadaljeval, "da vsakič preden sedete
na vlak odidete do lokomotive in od strojevodje zahtevate, da
vam pokaže svoje vozniško dovoljenje?" "Ne, seveda ne!" je
bil njegov odgovor. "Verjamem, da na železnici ne zaposlujejo
strojevodij brez ..." "Kaj?" sem ga prekinil. "In vi sedete na
vlak, ne da bi se prepričali, če gospod v lokomotivi zna
voziti?! Tern fantom zaupate življenje brez vsake garancije!
Gospod 'črtasti', zaupati nekomu svoje življenje, temu pravim
verovati! Nikoli več mi ne recite: 'Jaz sploh ne verujem!' Raje
recite: 'Jaz sploh ne verujem, razen železnici!"1 "Da..." "Gospod
'črtasti', greste kdaj v lekarno?" sem nadaljeval z vprašanji.
"Da," reče, "pogosto me boli glava. V lekarno stopim po
tablete proti glavobolu." "No, gospod 'črtasti', verjetno se
zavedate, da vam lahko vaš lekarnar po pomoti da strup
namesto zdravila. Zato vaše tablete proti glavobolu verjetno
pred uporabo odnesete na analizo?" "Ne, gospod pastor," mi
je odgovoril, "študirani lekarnar svoj posel dobro pozna. Ne
more se zmotiti!" "Kaj?" sem se začudil. "Tablete popijete, ne
da bi se prej prepričali? Svoje življenje zaupate lekarnarju?
Zdravila vzamete, ker verjamete vanj! Kaj je to drugega kot
vera?! Dragi gospod 'črtasti', nikoli več mi ne recite: 'Ne
verjamem večT, raje recite: 'Ne verjamem - razen železnici in
lekarnarju!'"
In tako sem mu nizal primer za primerom. Na koncu sem
ga prepričal: "Glejte, nekega dne je v moje življenje vstopil
nekdo, ki ga je poslal Bog. Nekdo, ki je od mrtvih vstal. Rane
60

na njegovih rokah so dokazovale, da me je ljubil do smrti.
Nihče na svetu ni zame naredil toliko kot Jezus! Nihče ni tako
vreden zaupanja kakor Jezus! Mislite, da se je Jezus kdaj
zlagal?" "Ne!" je odgovoril. "Glejte, jaz ne bi sprejel pričevanja
od nikogar drugega, kakor samo od Jezusa! Ko sem to
spoznal, sem si dejal: 'Od sedaj bom svoje življenje posvetil
Jezusu!'" - "Je to tako preprosto?" me je vprašal. "Da, tako
preprosto je to, gospod 'črtasti'. Zelo enostavno! Vi verjamete
v vse mogoče, verjamete vsakomur, razen tistemu, ki mu
zares lahko verjamete. Njemu pa nočete verjeti! Zavrzite
obrabljene osnove svoje nevere in predajte svoje življenje
Jezusu Kristusu!"
Nekoč sem na shodu, na katerem se je zbralo nekaj sto
mladih ljudi, dejal: "Milijon mark nagrade dam tistemu, ki
mi najde nekoga, ki se kesa, da je sprejel Jezusa v svoje
življenje!" Tega denarja seveda nimam, vendar sem prepričan,
da na svetu ni nikogar, ki bi se zaradi tega kesal. Vendar pa
poznam dosti ljudi, ki se kesajo, ker tega niso storili!
Prav zato se cimprej reSite svoje nevere! Verjemite tistemu,
ki je za vas storil vse! To je intimni odnos med njim in vami.
Najdite si tiho in samotno mesto ter ga pokličite: "Jezus, od
danes naprej želim pripadati tebi!"
2. Rešite se te neverjetne zaverovanosti
samega vase
Biblija pravi: "Beseda je resnična in moramo ji verjeti:
Jezus Kristus je prišel na svet, da bi odrešil grešnike." VeUko
ljudi se čuti osebno prizadete in izjavljajo: "Toda jaz nisem
grešnik! Nobenega zločina nisem storil!" Tem ljudem bi želel
reči naslednje: "Zlagali ste se! Nekega dne boste morali to
ponoviti pred božjim obličjem. Boste tudi njemu dejali: 'Jaz
nisem grešnik. Prekršil nisem niti ene od tvojih zapovedi!'
- Boste lahko rekli kaj takega?"
Prenehajte s to neverjetno samopravičnostjo, ki si domišlja,
da je vse v najlepšem redu!
Pred mnogimi leti sem se pogovarjal z nekim mladeničem
pri dvajsetih in tega pogovora ne bom nikoli pozabil. Ko sva
se po daljšem času spet srečala, sem mu rekel: "Dragl moj
Heinz, ne videvam te več na naših mladinskih shodih in pri
61

biblijsklh urah!" Odgovorll mi je: "Veste gospod pastor,
razmislil sem o teh zadevah. Neprestano govorlte o Jezusu,
kl da je umrl za grešnlke. Toda Jaz ne potrebujem nobenega
žrtvenega jagnjeta, kl bi plačalo za moje grehe. Če sem
naredil kaj narobe in če Bog obstaja, tedaj bom pač pred njim
odgovarjal za svoja dejanja! Ideja, da bi potreboval nekakšnega
Odrešenika, se mi zdi prav smešna!"
Odvrnil sem mu: "Dobro, dragi prijatelj! Pred Bogom se
nameravaš sklicevati na pravičnost. To seveda lahko storiš!
Lahko zavrneš Jezusa in rečeš: 'Sklicujem se na božje zakone!'
Vendar pa, dragi moj, nekaj ti mora biti jasno: v Franciji
uporabljajo francoske zakone, v Angliji angleške, toda pred
Bogom bodo veljali božji zakoni! Zares upam, da nisi prekršil
niti ene božje zapovedi. Drugače boš izgubljen! Na svidenje!"
"Samo trenutek," je rekel, "je Bog tako zelo drobnjakarski?"
"Kaj pa drugega!" sem odvrnil. "Kako pa si ti zamišljaš Boga?!
Recimo, da v petdesetih letih zivljenja nisem naredil prav nič
narobe, nato pa sem nekaj ukradel, kar je trajalo tri minute.
Postavijo me pred sodišče. Stojim pred sodnikom in
pojasnjujem: 'Gospod sodnik, ne bodite tako drobnjakarski!
Kaj pomenijo te tri minute v primerjavi s petdesetimi let!
poštenega življenja! Ne morete biti tako drobnjakarski in me
sedaj kaznovati zaradi tega!' Si lahko zamišljaš ta prizor?
Sodnik bi mi odgovoril: 'Samo trenutek! Ne govorimo o vaših
petdesetih letih poštenega življenja, temveč o tistih treh
minutah, ko ste kradli! Sodili vam bomo zaradi teh treh
minut!' In če tako postopa sodnik na zemlji, koliko strožje
bo šele sodil Bog?"
Mislite, da Bog ne ve za vaše grehe? Mislite, da vam ni
potrebno odpuščenje? Mislite, da vi niste grešniki? Ah, odvrzite
svojo ničvredno samozaverovanost in poiščite Gospoda, ki je
umrl za vaše grehe in jih namesto vas plačal na križu.
Sprejmite ga v svoje življenje, povejte mu svoje grehe in
recite: "Gospod, predajam se ti z vsemi svojimi zmotami in
grehi! Rad bi sprejel tvojo milost! Operi me s svojo krvjo!"
3. Storlte odločilen korak!
Najbolje bo,  da vam za ponazoritev spet povem neko
zgodbo. Nekoč, na samem začetku nacističnega režima, sem
62

spoznal nekega vlsokega nacistlčnega funkcionarja. Mladi so
jib. v šali imenovali žlamejevci', ker so nosili uniforme,
nakičene z raznimi kovinskimi trakci, imitacijami srebra in
zlata. V njegovo pisarno sem vstopil ves prestrašen, saj sem
dobro vedel, da pastorji pri nacističnem režimu niso najbolje
zapisani. Na moje začudenje me je prijateljsko poslušal in
ko sva končala, sem mu dejal: "Veste, redkokdaj se mi zgodi,
da me kak vaš kolega sprejme tako prijateljsko. Zato bi se
vam rad posebno zahvalil! Ker ste bill tako ljubeznivi z mano,
bi vam rad podaril nekaj velikega. Rad bi vam povedal svoje
sporočilo: "Bog je namreč svet tako ljubil, da je dal svojega
edinorojenega Sina, da bi se nihče, kdor veruje vanj, ne
pogubil, ampak bi imel večno življenje."
Pogledal me je za trenutek in dejal: "Ni vam treba nadaljevati.
Moji stars! so pobožni in verni ljudje. Vaše sporočilo mi je
poznano že od otroštva, vendar ... " Na mizo je položil prazen
list papirja ter s svinčnikom zarisal črto od vrha do tal:
"Glejte, gospod pastor, vse vem o tem in vem tudi, da moram
samo prestopiti mejo, če hočem biti odrešen. Mejo, kakor je
ta črta, ki sem jo potegnil; moral bi stopiti samo en korak
preko črte, ki me loči od Boga. Zelo sem blizu," ob tem je
položil prst zraven črte, "zelo blizu meje. Toda ostal mi je
še zadnji, odločilen korak!" In nato je, malo osramočen,
dejal: "Vendar mi moj družbeni položaj tega ne dovoljuje!"
Zapustil sem ga z žalostjo v srcu. Preteklo je že mnogo let,
odkar je umrl. Njegov položaj v družbi mu v večnosti ne bo
prav nič pomagal! Toda kljub temu je razumel: "Če želim
vstopiti v kraljestvo božje, moram samo prestopiti crto."
Ste dovolj pogumni za ta korak? Vredno ga je narediti!
Jezus vas čaka z razprtimi rokami! Naredite ta odločujoč
korak preko meje, ki vas loči od Boga - v Jezusov objem!
63

4. Prekinite z znanimi grehi!
Poznam človeka, kl ima ljubico. Ko sva se nekoč srečala,
sem mu dejal: "V grehu živlte. Vaša žena je zaradl tega zelo
nesrecna! In zaradi tega boste tudi končali v peklu!" Odgovoril
mije: "Neumnosti govorite! Dovolite, davampojasnlmrazmere.
Moja žena me ne razume..." Povedal ml je celo zgodbo in
opazil sem, da mu je nekaj pri tej zadevi popolnoma jasno:
"To, kar delam, je greh!"
Znano je, da ljudje, ki so s kom v sporu, radl govorljo:
"On (ona) je začel." Obstajajo samo spori in prepiri, ki jih
je začel nekdo drug. Nihče ni s prepirom začel prvi, mar ni
tako?! Vedno začenjajo drugi.
Glede tega bi vam rad dejal: "V božjih očeh je prepir resna
zadeva, ravno tako kakor umor! Zakaj ne prenehate s spori?"
Sprašujete me: "Kaj moram storitl?" Dejal vam bom: "Ne
delajte tistega, za kar veste, da je greh!"
Za trenutek se zaustavlte, naredite kratek premor v svojem
življenju in se vprašajte: "Kaj je narobe v mojem življenju?
S čim moram prekiniti?" Ne skrbite, to vam bo takoj kristalno
jasno! Mislite, da vam bo Jezus naklonil svojo milost, če
boste še naprej zavestno grešili? V Bibllji nam Bog zapoveduje:
"Pokesajte se!" Izgubljeni sin je pustil svoje staro življenje za
seboj.
K Jezusu lahko pridete takšni, kakršni ste: obremenjenl
z grehom in neverni. Toda potem morate prekiniti s stvarmi,
kl vas potiskajo v večno pogibel in za katere dobro veste, da
so grešne!
V pismih, ki jih dobivam vsak dan, mi ljudje znova in
znova pišejo: "To, kar govorite, je prestrogo! To in ono ni
greh!" Tedaj začnejo naštevati stvari, ki jih nikoli nlsem
rekel. Pri tem odkrivam, kako se naša zavest upira, da bi
Jezus zavladal nad našim življenjem. Vedetl morate, da ne
boste mogli verovati z vsem svojim srcem, če nimate poguma,
da bi svoje življenje popolnoma predali Jezusu. In to tako,
da boste popolnoma končali z dejanji, s katerimi morate
končati. Prenehajte delati stvari, za katere dobro veste, da
so grehi!
64

5. Pogovarjajte se z Bogom!
Znate moliti? Verjetno lahko spravlte skupaj nekaj stavkov,
toda all znate zares moliti? Veste, nekateri ljudje imajo o
molitvi tako čudne predstave, da bi se mi od tega lahko
naježili lasje na glavi (... če bi jib. še imel).
Nedavno tega sem obiskal neko družino. Gospodinja mi
je ponosno dejala: "Tudi mi smo dobri kristjani." "Klara,
pridi malo sem!" je poklicala svojo štiriletno hčerkico. "Tako
lepo znaš moliti, malo moli, da te sliši pastor." Dekletce je
začelo z molitvijo, vendar sem jo kmalu prekinil: "Stoj otrok!
Za božjo voljo, gospa, tega ne delajte več!" To ni molitev.
Moliti pomeni pogovarjati se z Bogom, ki je, kadar molimo,
prisoten v Jezusu Kristusu. Prava molitev je tista, v katero
izlijemo svoje srce. Ste že kdaj molili na tak način?
Angleški škof Robinson je napisal neko grozno knjigo z
naslovom: "Bog je drugačen". V njej med drugim piše, da
sodoben človek v glavnem ne zna več moliti. Glede tega se
popolnoma strinjam z njim. Toda to ne pomeni, da je nekaj
narobe z molitvijo, temveč s sodobnim človekom! Se ne zdi
tudi vain tako? Tisto, s čimer se ne strinjam, je škofova
teorija, da bi bilo treba reformirati celotno krščanstvo, ker
sodoben človek ne zna več moliti. Na to bi dodal: "Bolje bi
bilo, če bi se sodoben človek naučil moliti!"
Poskusite enkrat in molite od srca! Enostavno recite:
"Gospod, rad bi te našel!" ali: "Gospod, odreši tudi mene!"
ali: "Gospod, pomagaj mi najti pravo vero!" ali: "Gospod,
oprosti mi moje grehe!" Samo začnite že enkrat! Vaša molitev
v začetku pač ne bo imela veličastnega tona, kakor če bi
duhovnik bral iz molitvenika. Vendar pa to niti ni potrebno,
važno je, da ste začeli pravilno komunicirati z Bogom. Samo
začnite, s časom se boste že naučili!
Veste, vera je živ odnos med nami in našim Gospodom.
Če je to res, takega odnosa brez pogovora ne more biti. Jaz
se pogovarjam z njim - in On se pogovarja z mano!
S tem smo prišli do naslednje pomembne zadeve:
65

6. Berite Biblijo!
Kako Bog govori z ljudml? Skozi Biblijo! Prav zaradi tega
morate nemudoma začeti bratl Biblijo! Morda boste dejali:
"Dandanes nihče več ne bere Biblije!" - Priznati vam moram,
da imate na žalost prav.
Na obiskih mi ljudje često rečejo: "Da, gospod pastor,
imamo staro Biblijo iz leta 1722, ki je pripadala še naši
prababici!" - in snamejo s police ta ogromni muzejski primerek,
katerega prav gotovo nihče ne bere! Z vsem dolžnim
spoštovanjem do stare Biblije jim vedno znova rečem: "Kupite
si malo Novo zavezo. Danes obstajajo že v obliki knjižic,
manjših kakor moja dlan. Nekatere izdaje so zelo atraktivne.
Kupite si kakšno sodobno izdajo, ki jo boste lahko razumeli!
Potem pa si določite čas, v katerem boste lahko vsak dan
brali Biblijo. Pri branju se prepustite besedam. Preko njih
bo Jezus govoril z vami. Med branjem boste prav gotovo
naleteli na mesta, ki jih ne boste razumeli; ne mučite se z
njimi, temveč mirno nadaljujte z branjem." Svojim naladim
poslušalcem ponavadi to pojasnim takole: "Nekoč mi je nek
brazilski posestnik pripovedoval, kako je prišel do svoje
zemlje. Ko se je naselil na svojem posestvu, je odkril, da je
del zemljišča preraščen s pragozdom. Posekai je drevesa,
izkopal store in odstranil kamenje. Nekega dne, ko je bil
teren že pöpolnoma očiščen, je v plug vpregel dva vola in
poskusil orati. Ko je preoral tri brazde, se mu je plug zataknil
za skalo, skrito v zemlji. Kaj sedaj? Ali naj se vrne v hišo
po dinamit in razstreli skalo skupaj s plugom in voll? Ne!
Potegnil je plug malo nazaj, obšel skalo in oral naprej. Ko
je zaključil z oranjem in se ozrl, je videl, da njiva ni videti
ravno najbolj urejena. Toda kljub temu je posejal seme in
pobral plodbve. Naslednje leto je bilo oranje že lažje. Iz
zemlje je ponovno odkopal in odstranil nekaj kamenja in
skal in njiva je bila videti že vellko lepša. Ko pa je oral tretje
leto, mu je šlo vse že zelo lepo od rok."
Tudi Biblijo morate brati tako. Najpomembnejše pa je, da
jo začnete brau. Če česa ne razumete, pustite to za kasneje
in nadaljujte z branjem!
Čisto na začetku Nove zaveze boste, takoj po seznamu
imen Jezusovih prednikov, naleteli na verz, ki se nanaša na
Jezusa:"... kajti On bo svoje ljudstvo odrešil njegovih grehov."
66

Dejali boste: "Saj to razumem! To se tiče tudl mene!" -
Dopustite Bogu, da vam govori preko Biblije. Vsak dan si
vzemlte čas za božjo Besedo. In ko boste to storili, molite:
"Gospod! Razsvetll me! Omogoči ml raznmeti tvoje sporočilo!
Razsvetli moje srce, moj urn in mojo dušo!"
In še nekaj, ne dopustite, da vam kdo očrni Biblijo! Biblija
je veličastna knjiga, aktualnejša in razburljivejša od vseh
drugih.
V prvi svetovni vojni sem bil kot mlad vojak poslan v
izvidnico. Bill smo nedaleč od Verduna. Ko smo dosegli
mesto, odkoder smo lahko opazovali bojišče, je sonce že
zahajalo in noč se je hitro približevala. Sedeli smo v polmraku,
na robu nekakšnega useka, ko smo nenadoma med debli
zagledali, kako je nedaleč od nas po ozki gozdni potl
"priropotala" sovražnikova poljska kuhinja. Niti pomislili
nismo, da bi se po tej pott lahko prebilo kakšno vozilo. Tako
nam je ta poljska kuhinja, ki očitno ni mogla pričakati
popolne teme, odkrila važno dejstvo, tu poteka sovražnikova
oskrbovalna linija! Če se lahko po tej ozki stezi med drevjem
pripelje poljsko kuhinjo, tedaj je po tej pott možna tudi
preskrba za pehoto. Še lažje pa bi se bilo po tej pott prebitt
koloni vojakov, ki bi nosili strelivo v sovražnikov tabor!
Odkrili smo pomembno sovražnikovo strateško linijo!
In kaj smo nato storili? Mislite, da smo pozabili na to
gozdno stezico? Ravno nasprotno, celo noč smo bombardirali
ravno ta prostor!
Tudi Biblija je v nekem smislu oskrbovalna linija, pot, po
kateri Bog pošilja kristjanom "hrano in strelivo". Toda Satan
je dovolj moder, da ravno to linijo napada. Prav zaradi tega
je Biblija podvržena neprestanim napadom. Kak mladenič na
primer, ki se s pametjo ravno ne more pohvaliti, pravi: "Ah!
Neumna knjiga!" Najpametnejši profesorji se trudijo dokazati,
da je Bibhja samo ena od knjig, ki so jo napisali ljudje. O
nečem pa so si vsi edini - Biblijo je treba napadaü z vsemi
sredstvi!
Če želite postatt otrok božji in biti odrešeni, se vam zaradi
tega ni treba žalostttt. Ne dopustite omalovaževanja Biblije.
Biblijo so zares napisali ljudje, toda to so bill ljudje, ki jih
je razsvetlil Sveti Duh. Pri branju Bibhje boste kmalu odkrili,
da jo preveva neki drug duh, božji Duh.
Nekoč mi je nekdo potožil: "Božja beseda mi tako mrtvo
67

zveni. Rad bl bil odrešen, vendar ml njegova beseda prav nlč
ne pove." Odvrnll sem mu: "Prosite Boga, da vam daruje
Svetega Duha. Prosite vsak dan, če je potrebno, tudi več
mesecev: 'Gospod, daraj mi Svetega Duha, da bi mogel
razumeti tvojo besedo in da bi bila moja vera živa!' Verjemite
mi, Bog bo gotovo uslišal vašo prošnjo!"
Na koncu bi vam želel povedati še nekaj:
7. Poslušajte razlaganje božje Besede
Poiščite mesto, kjer lahko poslušate čisto božjo Besedo.
Danes se na žalost prepogosto razlaga "razredčena" božja
Beseda. Ne izgubljajte časa za to. Naj vas ne zanima "limonada",
temveč "vino radosti" evangelija Jezusa Kristusa. Hitro boste
lahko razločili, all se pridiga cisü evangelij, radostno sporocilo,
all nekaj povsem drugega. Na sreco je povsod dosti pastorjev,
pridigarjev in vernikov, ki evangelij dobro poznajo in ga
znajo tudi razlagati. Najdite te ljudi in poslušajte božjo
Besedo! Družite se s takimi, ki jo srčno radi poslušajo.
Pred kratkim mi je nekdo dejal: "Veste, bolj samotarske
narave sem, z ljudmi se ne družim rad!" Nisem mu mogel
drugače pomagaü, kakor da sem mu dejal: "Vaša vera ne bo
nikoli živa, če se ne boste začeli družiti z drugimi kristjani
in če ne boste hodili poslušat pridige in bözje Besede!"
Za konec bi vam rad povedal še zgodbo o neki moji starejši
znanki. Nekoč mi je nek mladenič dejal: "Zgodbe o starih
ljudeh me ne zanimajo!" Mladi neradi poslušajo zgodbe o
starih. Vendar pa je ta stara gospa v mojem življenju odigrala
pomembno vlogo. Poznam kar tri inženirje* ki so z njeno
pomočjo našli vero v Jezusa Kristusa. Obiskal sem jo, ker
sem bil prepričan, da preko nje deluje velika božja sila. Bila
je že vdova, njen mož je bil rudar. Mojega obiska se je zelo
razveselila. Ob tej priliki mi je tudi povedala, kako je postala
vernica.
Pred tem je živela v nekem zaselku po imenu Stoppenberg,
ki se je danes že zlil z Essnom. Nekega dne je v časopisu
prebrala, da bosta v cerkvi apostola Pavla posvečena dva
nova pastorja. Svojim prijateljicam je dejala: "To bo velik
dogodek za Essen. Kaj ko bi skupaj odšle tja?" V Essen so
se odpravile po bližnjici čez polja. Pot do cerkve apostola
68

Pavla je bila precej dolga. Ko so prispele, je bila cerkev že
nabito polna In morale so stau prav v zadnji vrsti. Eden od
pastorjev, kl so jih tega dne posvetlli, Julius Dammann, je
imel kasneje v mestu vellk vpliv.
Tako ml je gospa govorila: "Julius Dammann se je tedaj
prvlč vzpel na prlžnico. Svojo pridigo je začel z besedami iz
Janezovega evangelija: " Bog je namreč svet tako ljubil, da
je dal svojega edinorojenega Sina, da bi se nihče, Jkdor veruje
vanj, ne pogubil, ampak bi imel večno življenje." Tedaj je
dejal: 'Od tisočerih besed v Bibliji so najstrašnejše naslednje
- izgubljen Človek je lahko za vedno Izgubljen, če mu Bog
odvrne svoje obličje. Tudi to je pekell' Stala sem tam, v tisti
ogromni cerkveni ladji (tedaj sem bila še skoraj otrok) in bilo
mi je, kakor da sem od vse pridige slišala samo te besede.
Kot strela so me prešinile besede: 'Tudi jaz sem izgubljena!
Božjega mini ni v menil Moji grehi niso oproščenil Jaz nisem
božji otrok! Izgubljena sem!' Domov sem odšla kakor v
sanjah. Čez tri dni me je oče vprašal: 'SI morda bolna?'"
Staršem je poskušala pojasniti, kaj se je zgodilo, vendar
so ji odvrnili: "Saj si nora, to so samo tvoji živci!" Nikomur
ni mogla razložiti smrtnega strahu, ki so ji ga prinesle
besede: "Izgubljena sem!"
"Štiri tedne", je nadaljevala stara gospa, "sem se potikala
po hiši, nesposobna za kakršno koli delo. Tedaj sem v
časopisu prebrala novico, da bo pastor Dammann spet pridigal.
Takoj sem krenila na naporno pot od Stoppenberga do
Essna. Celo pot sem molila in sama pri sebi ponavljala verz
neke pesmi."
V takem stanju je prišla do Pavlove cerkve. Dammann je
že začel s pridigo. Cerkev je bilä spet polna ljudi; sedeža ni
dobila in spet je morala stau v zadnji vrsti, čisto na koncu
cerkvene ladje. Sama pri sebi je še enkrat ponovila svojo
molitev in pri tem uporabila iste besede, ki jih je ponavljala
na poti do cerkve. Nato je odprla svojo pesmarico in poiskala
označeno pesem. Presenečeno je ugotovila, da je bila označena
pesem prav tista, ki jo je uporabila za svojo molitev. Pomislila
je: "Ko bodo vsi zapeli to pesem, se bo prav gotovo nekaj
zgodilo!"
Pastor Dammann je iz prižnice prebral Jezusove besede
iz Janezovega evangelija: "Jaz sem vrata. Kdor stopi skozme,
se bo rešil ..."
69

"Že drugič se ml je v tej cerkvi zgodilo, da sem od vse
pridige slišala samo te besede. V trenutku ml je bilo vse
jasno - Jezus pomeni vrata v življenje! Vstopila sem skozi ta
vrata. Od pridige nisem slišala niti besede več, toda te so ml
zadostovale. Vstopila sem v življenje!"
To zgodbo velikokrat pripovedujem ljudem, ki mi pravijo:
"Oh, jaz ne hodim v cerkev. Ne prenašam tistega zraka. Raje
odidem vgozd, kjer prepevajo ptlce in veter šumi v krošnjah..."
Tedaj jlm rečem: "Ženska, o kateri sem vam pripovedoval,
ne bi nikoli našla žive vere, če ne bi odšla poslušat božje
Besede!"
Na vprašanje "Kaj storiti?" obstaja še mnogo drugih
odgovorov. Mislim, da sem vam najvažnejše že povedal,
vendar pa se ml zdi izjemno pomembno na koncu ponovitl
tisto najvažnejše.
Naša dejanja v bistvu niso odločilna, čeprav so zelo
pomembna. Odločilno je to, kar je Bog naredll za nas - preko
Jezusa Kristusa! To je radostno sporočilo, ki bi vam ga rad
predal: "Jezus je naredil vse - za vsakogar. Prišel je k nam,
umrl je za nas, za nas je od mrtvih vstal, v božjem kraljestvu
nas zastopa. Jezus je dobri pastir, ki za svojo čredo naredi
prav vse." Triindvajseti psalm je pisec začel takole: "Gospod
je moj pastir, nič mi ne manjka..., in v nadaljevanju naštel,
kako neskončno veliko je ta dobri pastir storil zanj.
Od srca vam želim, da bi tudi vi lahko rekli: "Gospod je
moj pastir!"
70

Zakaj Bog vse to dopušča?
Na svetu se dogajajo grozne stvari!
Ko sem nekoč v Essnu prečkal ullco, zdi se mi, da je bilo
to leta 1937, sem srečal šestnajstletnega fanta, ki sem ga
poznal z naših mladinsklh srecanj. Bil je zelo vznemlrjen:
"Ker je moja mati Židinja, so me na silo odvlekli v bolnišnico
in me sterilizirali. Ko sem se vrnil domov, so moji starši
izginili." Nikoli več jih ni videl. Njegovega očeta so aretirali,
mater pa odpeljali v koncentracijsko taborišče Auschwitz!
Fanta sem rešil tako, da sem organiziral prebeg v Nizozemsko
in od tarn v Ameriko. Podobe tega nesrečnega dečka in
njegovih besed ne bom nikoli pozabil: "Ker je moja mati
Židinja, so me na silo odvlekli v bolnišnico in me sterilizirali.
Ko sem se vrnil domov, so moji starši izginili."
Neštetokrat sem doživel podobne stvari! Zaradi takšnih
dogodkov se pri ljudeh porodi vprašanje: "Kje je bil Bog
takrat, mar ničesar ne vidi? Zakaj molči? Zakaj Bog dopušča
zlo?"
V Kölnu je nek norec vdrl v osnovno solo in z metalcem
ognja pobil dvanajst otrok! In spet se sprašujemo: "Kje je bil
Bog? Zakaj je to dopustil?"
Spominjam se mlade ženske, ki je imela raka. Umirala je
dolgo in v strašnih mukah. Zapustila je majhne otroke. Kdor
je bil priča takšnim dogodkom, se prav gotovo sprašuje, kje
je bil Bog in zakaj je to dopustil.
Veliko ljudi bi nam lahko povedalo podobne zgodbe in na
koncu upravičeno postavilo isto vprašanje.
Priljubljeni nemški pesnik Friedrich Schiller je napisal
pesem z naslovom "Pesem radosti". V njej je tudi naslednji
stih: "Bratje, nad zvezdnim šotorom gotovo Zivi ljubljeni Oče!"
Današnji človek bi verjetno raje rekel: "Bratje, nad zvezdnim
šotorom ni nobenega ljubljenega Očeta!"
Ko se človeku začnejo porajati vprašanja, kot so: "Kje je
Bog? Zakaj to dopušča? Zakaj molči?", verjetno ni daleč od
točke, ko posumi v obstoj Boga! "Morda tudi nebesa ne
obstajajo?! Morda imajo ateisti vendar prav?!"
Dragi prijatelji, če gojite take misli, bi se morali prestrašiti.
Če bi Bog resnicno ne obstajal, bi bilo to strašno. Tedaj bi
71

bill ljudje na istem kakor živali - sami in zapuščeni. Bill bi
kakor izgubljeni otroci, ki ne najdejo poti domov. Da Boga
ni?! To bi bilo grozno! Če mi nekdo reče: "Ateist sem!", mu
odgovorim: "Ne zavedate se, kaj govorite! Da ne obstaja nič
višjega od nas?! Da smo zapuščeni?! Da smo sami s seboj?!"
Človek je človekov največji sovražnik, mar ni tako? Stari
Rimljani so govorili: "Homo homini lupus", kar pomeni:
"Človek je človeku volk", strašno!
Ne morem vam povedati, kako pogosto mi kot pastorju
ljudje postavljajo vprašanja: "Kako je lahko Bog to dopustil?
Zakaj Bog molči?" Ob tej priliki bi rad na to odgovoril.
Toda najprej bi rad poudaril, da nisem noben božji
"minister za notranje zadeve". Bog mi ni zaupal svojih načrtov.
Razumete? Poleg tega pa so ta vprašanja precej neumna,
kakor da bi mi lahko razumeli Boga. Nekega dekana all
papeža bi še lahko razumeli, toda pravilno razumeti Boga je
zelo težko. V BibUji nam Bog sporoča: "Moje misli niso vaše
misli in moja pota niso vaša pota." To je dovolj jasno
povedano, se vam ne zdi?
V BibUji sem naletel še na druga spoznanja in bi vam
zaradi tega želel, kolikor je seveda v moji moči, odgovoriti
na vprašanje: "Zakaj Bog vse to dopušča?"
1. Napačno zastavljena vprašanja
V zvezi z vprašanji: "Zakaj Bog vse to dopušča?" all: "Zakaj
Bog molči?", bi najprej rad poudaril, da so že v osnovi
napačno zastavljena. Postavljamo jih namreč tako, kot da bi
bill na sodišču, kjer je vlogo sodnika zasedla gospa Schulze
ali pastor Busch, Bog pa je prikazan kot obtoženec. "Obtoženi
Bog, zakaj dopuščaš, da se vse to dogaja? Zakaj molčiš, ko
je zlo na pohodu?" Iskreno vam povem - Bog, ki bi nam
dopustil, da ga postavimo v vlogo obtoženega, sami pa
sedimo na sodnikovem stolu, ne obstaja!
Spominjam se nekega dogodka iz časa, ko sem bil še mlad
pastor. Ko sem prišel v Essen, mi je bilo sedemindvajset let.
To je bil čas veUke rudarske stavke, ki je zelo vznemirila
duhove. Ko sem tako nekega dne prečkal trg, sem opazil
nekega človeka, ki je stal na praznem zaboju in zbranim
ljudem z ostrim tonom nekaj razlagal. Govoril Jim je o lačnih
72

otrocih, o nizkih mezdah in brezposelnosti. Nenadoma me
je zagledal, prepoznal in mi zaklical: "No, tukaj imate farja.
Pridi malo sem!"
Tako "ljubeznivega" povabila seveda nisem mogel odbiti in
sem stopil k njemu. Ljudje so se razmaknili, da bi mi
napravili prostor; zbranih je bilo vsaj sto rudarjev. Ni mi bilo
ravno lahko pri duši, saj me na take situacije na fakulteti niso
pripravili. "Poslušaj me, far," je začel, "če Bog obstaja, v kar
dvomim, all če pač nekaj obstaja, tedaj bom, ko innrem,
stopil predenj in mu rekel", in tedaj je zavpil na ves glas:
'"Zakaj si dopustil, da ljudje umirajo na bojiščih? Zakaj si
dopustil, da otroci stradajo, medtem ko drugi mečejo hrano
stran in imajo vsega zadosü? Zakaj si dopustil, da ljudje
umirajo od raka? Zakaj? Zakaj?' In potem mu bom rekel:
'Poberi se, Bog! Izgini!"1
Mož je ogorčeno vpil. Tedaj sem tudi sam zaklical: "Tako
je! Dol s takim bogom! Dol s takim bogom!"
V trenutku je popolnoma utihnil. Začudeno me je vprašal:
"Samo trenutek! Ali niste pastor? Vi ne morete vpiti: 'Dol s
takim bogom!'" Na to sem mu odgovoril: "Poslušaj! Bog, ki
bi ti pustil, da ga tako nadereš in postaviš pred sodišče kot
obtoženega, ti pa mu sodiš, tak bog obstaja samo v tvoji
domišljiji. Takemu bogu lahko tudi jaz rečem: 'Dol s takim
bogom! Dol s takim neumnim bogom, ki ga lahko obtožujemo,
sprejemamo ah odbijamo - kakor se nam pač zljubi!' Tak bog
ne obstaja! Povem pa ti naslednje - obstaja pravi Bog, ki pa
ni tak, kakor si ga zamišljaš ti; Bog, pred katerim boš stal
kot obtoženec; Bog, pred katerim si ne boš upal niti ziniti.
Obstaja samo Bog, ki bo vprašal tebe: 'Zakaj me nisi slavil?
Zakaj se nisi obračal name? Zakaj si živel nečisto zivljenje?
Zakaj si lagal? Zakaj si sovrazil? Zakaj si se prepiral? Zakaj
si...?' To te bo vprašal. In tedaj ti bo beseda zastala v grlu!
Tudi enega odgovora ne boš vedel! Bog, ki bi mu lahko rekel:
'Izgubi se!', ne obstaja. Obstaja Zivi Bog, ki je resničen in svet
in ki lahko tebi reče: 'Izgini, izgubi se!'"
Tudi vam želim to povedati. Ko boste slišali ljudi spraševati:
"Kako lahko Bog to dopušča? Zakaj Bog molči?", jim recite:
"Bedasti bog, ki bi nam dopustil, da ga obtožujemo in mu
sodimo, je lahko samo plod naše domišljije! Obstaja en sam,
sveti in pravični Bog, ki obtožuje nas, vas in mene!" Ste v
življenju spoštovali vse božje zapovedi in niste prekršili niti
73

ene? Dobro premlslite! Koje Bogpredal ljudem svoje zapovedi,
se ni šalil. Torej, mi stojimo na zatožni klopi - ne Bog!
2. Božji molk je njegova obsodba
"Zakaj Bog molči?" Često Bog zares molči. Božji molk je
za nas najstrašnejša obsodba!
V	obstoj pekla sem prepričan, vendar pa prav gotovo ni
tak,  kakršnega prikazujejo nabožne slikarije,  kjer hudič
meče grešnike v ogenj in podobne neumnosti. Namesto tega
mislim, da pekel nastane takrat, ko Bog preneha govoriti
ljudem. Lahko ga kličete in molite, lahko kričite in vpijete,
toda nikoli več vam ne bo odgovoril!
Ruski pisatelj Dostojevski je nekoč dejal: "Pekel je kraj,
ki ga Bog ne pogleda več." Kraj, kjer ostanemo sami s svojo
krivdo na veke vekomaj, kraj, kjer nas je Bog zares zapusül.
Da, božji molk je njegova obsodba. Če Bog molči, se pekel
začne že tu, na zemlji.
V	ilustracijo vam bom povedal neko zgodbo iz Biblije: na
mestu, ki ga sedaj prekriva Mrtvo morje, sta nekdaj stall dve
mesti - Sodoma in Gomora. Bili sta za ta čas zelo razviti;
pravi kulturni centri, bi lahko rekli. Ljudje, ki so tarn živeli,
niso zanikali božjega obstoja, verjetno je bilo med njimi tudi
nekaj  duhovnikov.
Toda čeprav so verovali v Boga, ga niso jemali resno. Nanj
so se spomnili samo ob kakšni poroki all pogrebu, drugače
pa so pozabili, da sploh obstaja. Vse njegove zapovedi so
kršili.
V	Sodomi je živel poštenjak z imenom Lot. Spoštoval je
Boga in svaril svoje someščane: "Ne smete imeti takšnega
odnosa do Boga. Ne smete si misliti, da lahko grešite, ker
vas pač Bog ne kaznuje takoj! Kar bo človek posejal, to bo
tudi požel!" "Šališ se!", so mu odgovarjali ljudje. "Saj nisi
pridigar! Ne govori takih neumnosti: 'Kar bo človek posejal,
bo tudi požeir
Nekega dne je Bog ob zori zasul Sodomo in Gomoro z
ognjem in žveplom, Lota pa je odvedel na varno. Preživeli iz
zavezniških bombardiranj v drugi svetovni vojni dobro vemo,
kako je to izgledalo. Bog za to ni potreboval letal. Lahko si
predstavljam, kako so ljudje v paniki skakali iz postelj in
74

klicali: "Hitro v klet!" Stekli so v kleti, kjer je kmalu postalo
tako vroče, da niso mogli več zdržati in so klicali: "Ven
moramo!" Stekli so na ulice, toda tu je bilo polno ognja in
žvepla. Ubogi ljudje, v kleteh so se dušili, toda ven niso mogli.
Tako to opisuje Biblija. Lahko pa si zamišljam tudi še
drugačne situacije (ki niso opisane v Bibliji), ki so se lahko
dogajale v teh kleteh, v katerih je nesreča združila toliko
različnih ljudi; mlada ženska iz visoke družbe, ki je zapustila
Boga zaradi nekega moškega, starejši gospod z izbranim
okusom za vino. Tudi ta ni imel nič proti Bogu, toda božje
želje ga niso zanimale. V kleteh so se skupaj znašli: prijazni
ljudje, lojalni in pošteni meščani, vestni plačevalci davkov...
Vsak od njih je bil svet zase - prav tako kakor danes.
Klet je postajala neznosno vroča. Hoteli so ven, toda niso
mogli, ogenj je bil vsepovsod - kakor v peklu. Nenadoma
debeli gospod reče: "Ljudje, Lot je imel prav. Bog zares
obstaja!" Ženska iz visoke družbe doda: "Samo nekaj nam
lahko pomaga - moliti moramo! Kdo zna moliti?" Prvič v
svojem življenju so dvignili roke v molitvi (v antični dobi so
ljudje molili z vzdignjenimi rokami). Zaslišale so se besede:
"Gospod, usmili se nas! Grešniki smo! Prezirali smo te!
Usliši zdaj našo molitev! Vemo, da si ljubeč Bog, vemo, da
si milostljiv! Zato te prosimo: Gospod, usmili se nas!"
Vendar pa od nikoder ni bilo niti glasu! Slišalo se je samo
prasketanje in bučanje ognja. Spustili so roke. S stisnjenimi
pestmi so zaječali: "Bog, zakaj molčiš?!"... Odgovora ni bilo!
Slišalo se je samo divjanje ognjene stihije. Sedaj je bilo
vseeno, ali so molili ali preklinjali, Bog jim ni več odgovarjal!
Obstaja meja, ki jo človek, mesto ali narod ne sme prekoračiti.
To je meja ravnodušnosti do Boga! Ko je prekoračena, Bog
ne odgovarja več. In prav ta božji molk je bila najstrašnejša
kazen za Sodomo in Gomoro. Bog jim ni imel več kaj reči!
. In ko dandanes opazujem, kako se moj lasten narod
ravnodušno obnaša do božjih zapovedi, božjih resnic in
božjega Sinu, me oblije srh. Morda boste tudi sami doživeli
trenutek, ko boste lahko molili ali psovali, vendar vam Bog
ne bo imel več kaj reči.
V Bibliji so zapisane tudi te božje Besede: "Klical sem vas,
toda niste se odzvali". Človek, zakaj molčiš, ko te Mice Bog!
Božji molk je njegova najstrašnejša obsodba!
75

3. Ne moremo slišati, če smo predaleč
Če imamo občutek, da nas Bog ne sliši, smo se morda
preveč oddaljili od njega!
Nedavno mi je nek mladenič dejal: "Pastor Busch, greste
mi na živce, ker stalno govorlte o Bogu! Slučajno se kje
srečamo In že govorite o Bogu. Sam Boga niti ne slišim, niti
ne vldim. Kje vendar naj bi on govoril? Jaz nlč ne slišim!"
Odgovoril sem mu: "Mladi mož, all poznaš zgodbo o Izgubljenem
sinu?" "Približno", mi je odvrnil. "'Približno' je premalo.
Povedal ti jo bom:
Nek bogat posestnik je imel dva sina. Eden od njiju je bil
lahkomišljen. Doma se je počutll utesnjenega In zdolgočasenega.
Nekega dne je dejal očetu: 'Oče, daj mi moj del dedlščlne,
izplačaj me, rad bi odšel v svet!' Oče mu je dal, kar ga je
prosil In fant se je napotll v bell svet. Čez čas je oče izvedel,
da je njegov sin porabil vse svoje Imetje z razvratnim žlvljenjem."
Tudl sami veste, da je v velikih mestih zelo lahko porabiti
ves denar - in tedaj sledijo lakota in brezposelnost.
"Brez denarja se je fant kmalu znašel v brezlzhodnem
položaju in je slednjič končal med svinjami, kot njihov
pastir. V Izraelu so svinje smatrali za nečiste živali. Biti
svinjski pastir je za Izraelca pomenilo največjo možno sramoto.
Ko je pritisnila lakota, je bil mladenič hvaležen, da je lahko
kradel hrano, ki je bila namenjena svinjam in tako preživel.
Očetovega glasu ni mogel več slišati. Bil je predaleč. Izgubljeni
sin bi lahko rekel: 'Ne slišim očetovega glasu!'" - Razumljivo,
da ga ni slišal!
Dovolite mi, da za ponazoritev dodam nekaj, kar sicer v
Bibliji ni napisano. Izgubljeni sin sedi tako poleg svojih svinj
in se jezi na svojega očeta. Obtožuje ga: "Kako si lahko
dopustil, da sem prišel v tako težek položaj?!" To bi bila
lahko tudi podoba današnjega sveta. Ljudje so zapustili Boga
in nesreča se je zgrnila nadnje, sedaj pa vpijejo: "Kako lahko
Bog to dopušča? Zakaj molči?"
No, Jezusova zgodba o izgubljenem sinu je drugačna. Le-
ta je nekega trenutka sprevidel svojo zmoto in dejal: "Koliko
najemnikov mojega očeta ima kruha v izobilju, jaz pa tukaj
lakoto trpim. Vrnil se bom k očetu in mu rekel: Oče, grešil
sem zoper nebesa in pred teboj." In krenil je k svojemu očetu!
"...Ko je bil še daleč, ga je oče zagledal. Ves ganjen je
76

pritekel sinu naproti, ga objel in poljubil. Sin pa mu je rekel:
Oče, grešil sem zoper nebesa in pred teboj... Oče ga je objel
in ukazal služabnikom: Hitro, prinesite oblačilo, tisto najlepše,
in mu ga nadenite! Dajte mu prstan na roko in sandale na
noge!" - Očetov glas je sedaj dobro slišal.
"Če ne moreš slišati božjega glasu, potem to pomeni, da
si predaleč od njega! Moras se obrniti nan] in to sam prav
dobro veš!", sem dejal temu mlademu možu.
Ljudje se lahko znajdejo zelo daleč od Boga, celo med
svinjami, če se slikovito izrazim. Za časa mojega brezbožnega
življenja, ko sem bil poročnik med prvo svetovno vojno, sem
to tudi sam dobro vedel. Premišljeval sem: "Moram se obrniti
k Bogu!" Ne poznam nikogar, ki globoko v sebi tega ne bi
vedel: "Moram se obrniti k Bogu!"
Neka zelo samozaverovana ženska mi je rekla: "Z menoj
je vse v najlepšem redu!" Vendar pa je po daljšem razgovoru
priznala: "Da, prišel je čas, da se obrnem k Bogu. V mojem
življenju se je nabralo preveč grehov. Moje srce je v bistvu
popolnoma okamenelo!"
Vsak med nami ve: "Moram se obrniti k Bogu!" Če tako
čutite, zakaj tedaj tega ne storite? Obrnite se k Bogu. Šele
tedaj boste zaslišali Očetov glas!
4. Poslušati moramo poslednjo božjo
Besedo
Če vas dolgočasim, sem tega kriv samo jaz in ne evangelij.
Pridiga lahko naredi evangelij zelo dolgocasen. V tem primeru
berite Biblijo sami, brez pridigarja. Evangelij je tako zanimiv,
da boste ob branju ostali brez sape, verjemite mi!
To, kar bi vam rad povedal, je zelo važno: Če imate
občutek, da Bog molči, tedaj morate natančno poslušati
njegovo poslednjo besedo! Povedal vam bom verz iz Biblije,
ki je del nagovora Hebrejcem: "Velikokrat in na veliko načinov
je Bog nekoč govoril očetom po prerokih (npr. po Mojzesu
in Jeremiji), v teh dneh poslednjega časa nam je spregovoril
po Sinu." Ali veste, kdo je ta "Sin"? To je Sin božji, Jezus
Kristus!
Jezus! Srce mi hitreje bije, kadar lahko govorim o Jezusu.
Jezus je, kakor pravi Bog sam, božja Beseda, ki je postala
77

meso.
"In Beseda je človek postala in se naselila med nami."
Ko mi izgovorimo besedo, je to samo dih iz naših ust. Bog
pa je Besedo spremenil v meso, v Jezusa. Jezus je poslednja
božja Beseda.
Vam je poznan izraz "moja zadnja beseda"? Predpostavimo,
da želim prodati kravo. Ne bojte se, nobene krave ne prodajam.
Samo predpostavljamo. Koliko je vredna neka krava? Sam
ne vem. Recimo, da je vredna tisoč mark. Vi mi rečete: "Ne
dam vam več od tristo!" "Toda takšna krava je vredna tisoč
dvesto mark!" vam odvrnem jaz. Vi tedaj ponudite štiristo
mark. Jaz nadaljujem: "Tisoč sto!" In tako mešetariva, dokler
ne rečem: "Dobro, osemsto mark! To je moja zadnja beseda!"
Pri tej ceni bomo ostali in je ne bomo več spreminjali.
Jezus je zadnja božja Beseda! Če ga ne boste sprejeli, vam
Bog ne bo imel več kaj povedati. Ste razumeli? In ko se ljudje
pritožujejo: "Bog mi ne govori! Zakaj Bog molči?", Jim
odgovarjam: "Bog vam nima kaj reči, če nočete sprejeti
njegove poslednje Besede!" Tudi vi morate sprejeti Jezusa! Vi
lahko sprejmete Jezusa! Drugače ne bo šlo!
Velikokrat srečujem ljudi, ki mi pravijo: "Verjamem v
ljubega Boga. Toda zakaj potrebujem Jezusa?" Berite Biblijo.
Ona vam pove, da je Jezus Beseda božja, ki je meso postala,
njegova poslednja Beseda, namenjena nam!
Poskušal vam bom še bolj pojasniti. Pri tem bom moral
govoriti o Jezusu in nič mi ni ljubše od tega!
Ko je Jezus govoril zbrani množici, so se ljudje nenadoma
vznemirili. Zaslišali so se kriki in nekateri so se razbežali.
Jezus je prekinil svojo zgodbo in vprašal: "Kaj se dogaja?"
Zgodilo se je nekaj strašnega, med ljudmi se je pojavil
gobavec.
Ali veste, kaj je to gobavec? To je človek, ki pri živem telesu
razpada. To je nekaj strašnega. Gnojni turi mu razjedajo oči,
nos in ustnice. Človek se ob pogledu na to grozoto prav lahko
onesvesti. Prav zato so morali gobavci živeti sami, v divjini,
daleč od ljudi. Nikoli niso smeli zaiti mednje. Tu pa se je
sredi množice, zbrane okrog Jezusa, pojavil gobavec!
Dosti je že slišal o Jezusu in privedla ga je velika želja:
"Rad bi videl Odrešenika!" Ljudje so se mu umikali s poti in
kričali: "BeZi! Izgubi se!" Pobirali so kamenje, da bi ga
odpodili, vendar se ni pustil preplašiti. Lahko si predstavljam,
78

kako se je množica razdelila, kako so se ljudje umikali na
levo in na desno stran. Mož je hodil kakor po prazni ulici
in obstal pred Jezusom. Ne, ne, ni obstal pred Jezusom, pred
njim se je vrgel v prah in s solznimi očmi razgalil Odrešeniku
vso svojo bol: "Moje zivljenje je bilo pokvarjeno in onečaščeno!
Jezus, če hočeš, me lahko očistiš. Pomagaj mi!"
Veste, propadel človek in Odrešenik se morata srečati! To
je neizogibno, s svojo bolečino moramo priti pred Jezusa!
Kako bi rad, da date svojo "religijo" naalo na stran in se
namesto tega obrnete s svojo bolečino na Jezusa.
In tako je ta ubogi gobavec pred Jezusom padel v prah in
izustil: "Če hočeš, me lahko očistiš!" Tedaj se je zgodilo nekaj
čudovitega. Jezus se je odmaknil za korak in dejal: "Hočem!
Vstani! Očisti se!" Toda ne, ni storil tega. Jezus je stopil do
gobavca in položil svoje roke na njegovo razpadajočo kožo!
Ljudje so se zgražali: "Gobavca se ne sme dotikati!" Biblija
nam pripoveduje: "Jezus je iztegnil roko in se ga dotaknil..."
Nobena nesnaga ni Jezusu odvratna! Nobena bol ni zanj
prevelika! Na gobavca je položil svoje roke! Če bi bil umetnik,
bi naslikal Jezusove roke na brezobličnem, razpadajočem se
gobavčevem obrazu. Takšen je Jezus! Najčudovitejši človek
vseh časov! In četudi ste človek, ki ga nihče ne mara, ki ni
nikomur potreben, zaprosite Jezusa, naj položi svoje roke na
vas. Rekel vam bo: "Jaz sem te odkupil, ti si moj!" Četudi
vas je kakor gobavost razjedel greh in je vaše zivljenje polno
nečistosti, bo Jezus položil svoje roke na vas in vam rekel:
"Očisti se!" Z Jezusom nam je darovana celokupna božja
ljubezen, ki lahko odstrani vso našo bol, grehe, umazanije
in bolezni! Jezus je utelešena božja Beseda! Ljudje govorijo:
"Zakaj Bog molči?" Mar ni Bog dovolj jasno in ljubeznivo
spregovoril?
Tega istega Jezusa so, nedolgo po dogodku z gobavcem,
pribili na križ. Z železnimi žeblji so mu pribili roke in noge
in ga prikovali. Nato so dvignili križ. Okrog križa se je zbrala
razjarjena množica. Rimski vojaki so grobo odganjali ljudi
stran. Sledite ml, prebüi se bomo čez množico in stopüi pod
križ! Poglejte ga, križanega Kristusa. - "O glava kronana, od
vseh zasmehovana! O glava, polna ran, na čelu krona trnova!
Kri in znoj sta s tebe lila, iz ran tvojih brez števila." - Poglejte
ga! Vprašajte ga: "Zaradi česa si tu?" Odgovoril vam bo: "Na
križu visim zaradi tvojih grehov. Zanje boš plačeval v peklu
79

all pa jih bom jaz tu plačal zate. Nekdo od naju jih mora
plačati! Jaz bom to storil zate. Samo verjemi vame!"
Dragi prijatelji, ko sem kot mladenič dojel, da je Jezus
Jagnje božje, ki je nase sprejelo vse grehe sveta - tudi moje
- tedaj je Jezus zares izbrisal vse moje grehe, me pomlril z
Bogom, odplačal moj dolg in me odkupil, tako da sedaj
pripadam Bogu. Tedaj sem svoje srce položil pod križ Jezusa
Kristusa, komu drugemu bi lahko predal svoje življenje?
Srečna brezskrbnost, Jezus je moj!
Njemu pripadam, nič več nisem svoj.
Po Njemu odrešen, srečen vsak dan,
v Duhu sem rojen in v krvi opran.
Vse svoje življenje prepevam okrog,
častim te in hvalim, ker ti si moj Bog!
Nato so Jezusa položili v grob, vsekan v skalo in pred vhod
zvalili težko kamnito ploščo. Rimski vojaki so stali na straži.
Tretjega dne, še pred zoro, se je nenadoma razsvetlilo, kakor
da bi v bližini eksplodirala atomska bomba; tako se je
razsvetlilo, da so stražarji, ki pač niso bill kakšni histerični
slabiči, popadali v nezavest. Zadnje, kar so videli, je bila
podoba veličastnega Jezusovega vstajenja!
To, kar vam pripovedujem, ni nobena pravljica. Pripovedujem
vam zato, ker vem, da je Jezus vstal od mrtvih. Ta Jezus,
ki je za vas umrl, živi še danes! Jezus je umrl prav za vsakega
izmed nas. Jezus Zivi! In poklical vas je, kot poslednja božja
Beseda! Najvažnejše vprašanje vašega življenja je: Ga boste
sprejeli v svoje življenje?
"Zakaj Bog molči?" Dragi prijatelji, Bog ne molči. On
govori. Njegova Beseda se imenuje: "Jezus!" To ime pomeni
ljubezen, milost in usmiljenje!
V življenju sem preživel že dosti strašnih trenutkov, v
nacističnih zaporih in med bombardiranji. Dobro se spominjam
enega najstrašnejših. Ko sem se med zavezniškim
bombardiranjem znašel na nekem dvorišču, mi je v grlu
zastal krik. Pred očmi se mi je ponujal grozljiv prizor. Po
tleh je zloženih v vrsto ležalo kakšnih osemdeset trupel, ki
so jih izkopali iz od bomb uničenega zaklonišča. Že na
bojiščih prve svetovne vojne sem videval strašne prizore, toda
ta je bil najstrašnejši. To niso bila trupla mrtvih vojakov, pač
80

pa trupla starcev, žensk in otrok, otrok, katerih suhljata
telesa sem med drugo svetovno vojno vldel še neštetokrat.
Otroci! Kako naj bi bill onl vmešanl v to nesmiselno
vojno?! In ko sem stal tarn med vsemi teml trupll, je moje
srce razparal krik: "O, Bog, kje si? Zakaj molčiš na vse to?"
V tern trenutku sem v duhu slišal besede 1z Biblije: "Bog je
tako ljubil svet, da je dal svojega Sina..." Prav gotovo ml je
te besede v trenutkih globokega obupa poslal sam Bog.
Nenadoma sem v mislih pred seboj zagledal Golgotski križ,
na katerem je Bog svojega sina pustil - da za nas izkrvavi!
Boga ne razumem. Ne razumem, zakaj je Bog dopustil
toliko gorja. Toda na srečo obstaja njegovo znamenje, spomenik,
svetilnik njegove ljubezni. To je križ Jezusa Kristusa. Če Bog
"ni rešil svojega lastnega Sina, temveč ga je za nas vse predal,
kako naj nam ne bi dal tudi vsega ostalega?" Tako je dejal
apostol Pavel. In to je resnica. Ko pod Jezusovim krizem
najdem svoj mir z Bogom, mi vse postane jasno in nimam
nobenih vprašanj več.
Ko so bill moji otroci še majhni, niso razumeli vsega, kar
sem delal, vendar so se zanesli name: "Oče bo to dobro
naredil!" Ko pod krizem Jezusa Kristusa najdem mir božji,
se lahko tudi sam zanesem na Nebeškega Očeta. Karkoli
stori, je dobro. In tedaj nimam več vprašanj.
Najvažnejše je torej sprejeti to poslednjo božjo Besedo,
Jezusa Kristusa!
5. Božji molk lahko prinese veselje
O vprašanju "zakaj Bog dopušča vse to" lahko razglabljamo
cele ure. Vendar pa to vprasanje postane zares aktualno, ko
se dotaknemo osebnih zadev. Ali ni tako?
Nedavno mi je neko mlado dekle, že na prvl pogled vse
obupano, dejalo: "Ne morem več živeti!" Ne vem, v kakšnem
stanju ste vi, toda rad bi vam povedal nekaj v zvezi z vašimi
življenjskimi problem!. Prav nie ne boste dosegli, če se
neprestano sprašujete: "Kaj? Zakaj? Zakaj?" Raje se vprašajte:
"Zaradi česa? V kakšen namen?" Da bi vam to pojasnil, vam
bom spet povedal neko zgodbo.
Pred desetletji, ko sem kot pastor služboval v nekem
rudarskem kraju, se je nekoč zgodila huda nesreča. Nekega
81

rudarja je zasulo in mu zlomilo hrbtenico. Spodnji del telesa
mu je popolnoma ohromel in ni ostalo nobenega upanja v
ozdravitev ali vsaj izboljšanje. Grozno!
Obiskal sem ga, vendar moram reči, da je bil to najstrašnejši
obisk, na katerega sem kdaj sei. Okoli ponesrečenca so se
zbrali njegovi prijatelji. Na mizi so stale steklenice žganja.
Sedel je na invalidskem vozičku. Ko sem vstopil, je zaklical
z močnim glasom: "Ti, črn ptič, ostani zunaj! Kje je bil tvoj
Bog, ko me je zasulo? Zakaj je Bog takrat molčal?" In začel
je preklinjati. Bilo je kot v peklu. Niti besede nisem izustil,
temveč sem se molče umaknil.
Med rudarji sem imel nekaj prijateljev in naslednji dan,
med urami proučevanja Biblije za moške, sem jim opisal ta
mučni dogodek. Na naslednjem sestanku čez teden dni se je,
ravno, ko sem hotel začeti s predavanjem, na vratih pojavil
mož v invalidskem vozičku. Moji prijatelji rudarji so ga
povabili na sestanek in on se je odzval. Ne vem, če so kaj
govorili z njim, vendar mislim, da niso. Tako je tega večera
sedel pred mano in poslušal pridigo.
Sestanek sem začel z besedami: "Bog je tako ljubil svet,
da je dal svojega edinorojenega Sina..." Govoril sem o Jezusu,
poslednji božji Besedi, ki jo moramo slišati in ji potem
slediti: "...da bi se nihče, kdor veruje vanj, ne pogubil..." Mož
je poslušal! Prvič v življenju je slišal o Jezusu! Nenadoma je
zagledal svetlobo. Obšlo ga je spoznanje.
Ne bom dolgovezil. Čez tri mesece je tudi on postal otrok
Jezusa Kristusa. Ne morem vam povedati, kako zelo se je
njegovo življenje spremenilo. Na njegovem domu sta zavladala
red in čistoča. V prostorih so donele pesmi o Jezusu. Stari
prijatelji so ga zapustili, vendar je našel nove. Izginile so tudi
steklenice žganja, sedaj je na mizi ležala Bibhja. Žena in
otroci so bill kakor prerojeni. Poslednjič sem ga obiskal
nedolgo pred njegovo smrtjo. Dobro se še spominjam. Mož
se je imenoval Amsel, lepo ime! Ne bo se hudoval, ker ga
omenjam po imenu, sedaj je v večnosti. "Amsel," sem ga
vprašal, "kako si?" "Ah," je dejal, "odkar moje življenje pripada
Jezusu, odkar so mi odpuščeni grehi in sem postal otrok
božji, od tedaj je v mojem domu," za trenutek je postal in
nato nadaljeval, "od tedaj mi je, kakor da je vsak dan Božič."
Za rudarja se je zelo lepo izrazil, kajne? In tedaj je izjavil
nekaj tako lepega, da tega ne bom nikoli pozabil. Dejal je:
82

"Busch! Čutim, da bom kmalu umrl." - Tikala sva se, saj sva
s časom postala dobra prijatelja. "Tedaj bom vstopil skozi
vrata in se znašel pred Bogom", je nadaljeval. "Dobro vem,
da smrt ni konec vsega. In ko bom tedaj, v večnosti, stal pred
božjim prestolom, se bom vrgel pred njim na kolena in se
mu zahvalil - ker mi je zlomil hrbtenico."
"Amsel!" sem ga zmedeno prekinil. "Kaj pa govoriš?!"
"Dobro vem, kaj govorim," je nadaljeval. "Vidiš, če se mi to
ne bi zgodilo in bi me Bog enostavno pustil, da živim svoje
brezbožno življenje, tedaj bi svojo življenjsko pot prav gotovo
zaključil v peklu, v večnem prekletstvu. Bog je v svoji odrešilni
ljubezni dopusül, da se mi je zlomila hrbtenica, zato da bi
našel njegovega Sina, Jezusa Kristusa. Preko Jezusa sem
postal radosten otrok božji. Prav zato bi se mu rad zahvalil
za svojo nesrečo." In tedaj je dejal nekaj, Cesar ne bom nikoli
pozabil: "Bolje je, da hrom pripadam Jezusu in da sem otrok
božji, kot da z zdravimi nogami končam v peklu!"
Tega ne bom nikoli pozabil: "Bolje je, da hrom pripadam
Jezusu in da sem otrok božji, kot da z zdravimi nogami
končam v peklu!" "Dragi moj Amsel," sem mu dejal, "vidiš,
kako hudo preizkušnjo ti je naložil Bog. Na začetku si tožil:
'Kje je bil Bog? Zakaj Bog molči?', toda sedaj si spoznal, zakaj
je Bog dopustil, da se ti je to zgodilo. Hotel te je privesti do
Jezusa, da bi te Jezus lahko privedel k njemu!"
Vidite? Ne sprašujmo se zakaj, temveč zaradi česa, v
kakšen namen. Samo še to bi vam rad povedal: osebno
verjamem, da vse težave v našem življenju obstajajo samo
zato, da bl nas Bog preko svojega Sina Jezusa lahko pripeljal
k sebi!
83

Naša pravica do ljubezni
Tej teml sem sicer dal naslov: "Ali je lahko ljubezen greh?
"Govorimo torej o vprašanju, ki nas vse zelo zaposluje, o
vprašanju spolnosti, odnosov med spoloma. O tej temi lahko
dolgo govorimo. Pa začnimo!
1. Spregledana nevarnost
Dejstvo, da ljudje še nikoli v zgodovini civilizacije niso
toliko trpeli zaradi osamljenosti, je za naš čas prav neverjetno.
In vendar niso bill ljudje še nikoli tako "povezani'\ kot danes.
"Povezani" je premil izraz, bolje bi bilo reči "stisnjeni kot
sardine". Ob vsem tem pa je človek bolj sam kot kadarkoli
prej. Nek šestnajstletnik mi je dejal: "Nikogar nimam na
svetu!" "Ne govori neumnosti", mu pravim, "saj imaš vendar
svojega očeta!" "Oh, moj stari!" mi odvrne, "domov pride ob
petih, malo pogodrnja, nekaj poje in spet odide." "Kaj pa tvoja
mama?" "Ah, ona ima dela čez glavo. Nima časa zame!" "In
kaj Je s tvojimi tovariši iz sole?" "To niso nobeni tovariši! Na
svetu nimam nikogar, da bi se mu zaupal."
In to mi reče nek šestnajstletnik! Toda te vrste osamljenosti
ne najdemo samo med otroki. Poročene ženske često vodijo
zelo osamljeno življenje ob svojih možeh. Pa tudi obratno,
žene često nimajo pojma, s čim se ukvarjajo njihovi možje.
In to naj bo zakon! Tako postajamo vedno bolj osamljeni!
Kadar sodobni "filozofi" razpravljajo o osamljenosti, jih
ljudje pozorno poslušajo. Ljudje hrepenimo po tem, da bi se
rešili iz osamljenosti. Toda tu se pokaže problem. Iskanje
izhoda iz osamljenosti je povezano z najmočnejšo silo, ki
obvladuje naše življenje, s spolnim nagonom. Tu nastane
težava. Petnajstletnik si bo poiskal dekle, ki ga bo rešilo
osamljenosti. Resen, poročen moški, ki je zelo osamljen
poleg svoje žene, se bo spustil v zvezo s svojo tajnico, v
upanju, da ga bo to rešilo osamljenosti. Mlad student, eden
od enajst ali dvajset tisoč študentov na neki univerzi - in kljub
temu strašno osamljen, se bo začel družiti z ravno tako
osamljeno študentko.
84

V vseh teh primerih je beg iz osamljenosti povezan z
najmočnejšim nagonom v življenju - seksualnim nagonom.
Zaradi tega je današnji svet obseden s seksom.
Dejstvo, da človek išče izhod iz osamljenosti v seksu, je
botrovalo bogastvu marsikaterega pisatelja ali filmskega
producenta. Dan današnji je nemogoče posneti film brez vsaj
ene "posteljne" scene. Prav tako verjetno ni modernega romana,
v katerem se ne žgodi kakšno prešuštvo!
Neko dekle mi je dejalo: "Gospod pastor, mi danes gledamo
na te stvari popolnoma drugače kot v časih moje babice.
Imamo novo moralo, novo etiko!" Za te besede bi se ji odkril,
če bi imel tedaj klobuk na glavi. "Vsa cast vam!" sem dejal.
Toda ko je človek pastor v velikem mestu tako dolgo kot sem
jaz, njenim besedam ne more več verjeti. Iz izkušenj mi je
znano, da so te lepe besede samo fasada, izza katere se skriva
neslutena nevarnost. Fantje in dekleta, katerih medsebojni
odnos je nejasen, so v duši še nedorasli otroci, prav kakor
tudi zakonci, ki skrivajo svoje skoke čez plot ali se ločujejo.
To je zelo nevarno! Toda to nevarnost prav vsi dobro poznamo.
Kakor vidite govorim v prvi osebi.
Pred leti sem imel v nekem mestecu v pokrajini Lipperland
predavanje na to temo. Namenjeno je bilo izključno mladini.
Ko sem stopil v dvorano, sem pomislil: "Saj to je pravi pekel!"
Fantje, dekleta, cigaretni dim! Nekaj mladcev je na dan
privleklo steklenice z žganjem. Nekatera dekleta so sedla
fantom v naročje. "In jaz jim moram govoriti! Bogmi pomagaj!"
sem si mislil. Nato sem začel s prvim stavkom: "V spolnosti
se skriva velika nevarnost!" Bilo je, kakor da bi nekdo prižgal
luč v mračni sobi. Še se spominjam mladeniča, ki je odrinil
dekle iz narocja. Očitno so mu moje besede zbudile zanimanje.
Nastala je grobna tišina. Tedaj sem pomislil: "V začetku so
se vedli kot na kakšni zabavi, sedaj pa so začutili: na
področju seksualnosti preti neslutena nevarnost!"
85

2. V čem je nevarnost?
Nevarnost je v dejstvu, da v bistvu ne vemo več, kaj je
dobro in kaj je slabo. Mnogl bodo dejali, da imamo dandanes
drugačne poglede na spolnost. Toda v resnici je vse kakor
je bilo, greh ni mit, greh je resničnost! Vsakič ko grešim, je
moja vest težja. To ni utvara, to je resničnost! Nevarnost se
skriva v tem, da ne vemo več, kaj je dobro in kaj je slabo.
Dovolite mi provokativno vprašanje: Ali je predzakonska
spolnost dobra ali slaba? Ali je prešuštvo v skrhanem zakonu
nuja ali pa slabost? Ali je lezbičen odnos med dvema ženskama
greh ali ne? Ali je homoseksualnost nekaj slabega ali ne? Je
razveza nekaj dobrega ali slabega? Kaj je v bistvu dobro in
kaj je slabo? Glejte, v tem leži nevarnost!
Na stotine romanov nas bi rado prepričalo, da seks nima
nobene veze s pojmovanjem dobrega ali zla. Ali ni to resnica?
Nedružabnost je nekaj slabega, toda področje seksualnosti
nima nikakršne veze s pojmovanjem dobrega ali slabega.
Vzemite na primer sodobne filme: poljub v velikem planu...
spusti se zavesa, skozi katero prosevajo figure ženske in
moškega med spolnim aktom. Takšna scena je samo del
filma. Nihče se ne vpraša, ali je to dobro ali slabo. Je to
pravilno?
Kaj je dobro in kaj je slabo? Zelo dobro se spominjam,
kako sem še kod mladenič spoznal resnico. Prav tako me je
tedaj začelo mučiti vprašanje, kaj je dovoljeno in kaj ni? Da
bi lahko odgovorili na to vprašanje, moramo postaviti drugo:
"Kdo v bistvu ve, kaj je dobro in kaj je slabo? Kdo nam to
lahko pove?"
Nekega dne me je obiskal mlad par. Ženska je bila močno
naličena, moški pa je puščal precej labilen vtis, njegovi prsti
so bili porumeneli od nikotina. Dejal sem jima: "Na daleč
lahko vidim, kaj se dogaja z vama!" "V tem ni nie slabega,
gospod pastor, prav nie slabega!" mi pojasni ona. "Počakajte
malo," sem dejal, "Kdo lahko presodi, ali je to dobro ali
slabo?" Zares, kdo ima pravico reči, kaj je dobro in kaj je
slabo? Cerkev? Ne! Nikoli se ne bi uklonil temu. Kot mladenič
nisem nikdar priznaval avtoriteto pastorja, sedaj pa sem sam
pastor. Kdo nam lahko pove, kaj je dobro in kaj je slabo?
Moja teta Amalija? Naša lastna vest? "Sledim svojemu
notranjemu glasu!" pravijo nekateri. Hm! Hm! Sedaj smo na
86

spolzkem terenu. Resnično, kdo je tisti, ki lahko loči dobro
od slabega?
Prišli smo do zelo važne točke. Če obstaja Bog, ki je
gospodar tega sveta, tedaj je On tisti, ki nam bo povedal, kaj
je dobro in kaj je slabo! Če pa boga ni, lahko v mini
počenjate, kar vas je volja! Če je tako, ne vidim nobenega
razloga, da bi se zaradi tete Amalije moral! obnašati kaj
drugače. Na tej točki smo vsi soočeni z vprašanjem: "Ali Bog
obstaja all ne?"
Poznam ljudi, ki živijo v moralni umazanosti vseh vrst, in
vendar govorijo: "Verjamem v Boga!" Neumnost! Če bog
obstaja, potem moramo slediti njegovi volji tudi na podrocju
seksualnosti. Zato se morate odločiti. Lahko odstranite Boga
iz svojega življenja, toda to vas bo ubilo! Življenja ne moremo
načrtovati tako, da do svojega petinštiridesetega leta živimo
brez Boga, potem pa na stara leta postanemo pobožni. To
ne gre! "Iščite Boga, dokler ga je še moč najti!" pravi Sveto
pismo, in ne: "Iščite ga, kadar se vam ljubi." Ponavljam; če
Boga ni, lahko živite kakor želite sami. Če pa Bog obstaja,
vam bo sam povedal, kaj je dobro in kaj je slabo. Precej
logično, mar ne?
Jaz pa vam povem, Bog obstaja! Bog Zivi! In če me
vprašate, kako lahko trdim to s takšno gotovostjo, vam bom
odgovoril: "Ker se je oznanil v Jezusu Kristusu!" Dobro si
zapomnite; po Jezusovem prihodu je vsaka ravnodušnost do
Boga in nepriznavanje njegovega obstoja, all neznanje all pa
sovraštvo do njega! Bog obstaja! In ker obstaja, nam bo
povedal, kaj je dobro in kaj je slabo! Lahko ga zavrnete in
porečete: "Naše pojmovanje morale je drugačno!" Toda v tem
primeru vam zagotavljam, da boste morali nekega dne stati
pred Bogom in mu položiti račune!
Resnično je veliko olajšanje sprevideti, da nam samo Bog
lahko pove, kaj je dobro in kaj je slabo. V Svetem pismu,
ki je božja Beseda, nam je to jasno razloženo. Nekoč me je
nekdo osuplo vprašal: "Ali v Bibliji resnično piše kaj takega?"
Odgovoril sem mu : "Da, tudi takšne stvari lahko najdemo
v Bibhji! V njej je Bog popolnoma jasno izrazil svoje pojmovanje
dobrega in slabega v spolnosti!"
Sem bil dovolj jasen? Pomembno se je vprašati: "Kaj nam
Bog v zvezi s tem sporoča?" V nadaljevanju vam bom skušal
prikazati bistvo tega, kar nas Biblija uči v zvezi s spolnostjo.
87

3. Kaj pravi Bog
a)	Bog dopušča spolnost
Pesnlk Tucholsky v neki svoji pesml pravl: "Od pasa
navzgor sem kristjan - a od pasa navzdol sem pogan." Kakšna
neumnost! Biblija pravl: "Bog je ustvaril moža in ženo." Bog
je ustvaril nas in našo seksualnost! Zato o tem tudi tako
odkrito govorim. To ni nikakršna tabu tema. Bog nas je
ustvaril kot moške - tudi vas, moške, ki to berete. Zato bodite
možje in ne reve! Bog je ustvaril tudi vas, ženske! Zato bodite
tudi ve prave ženske! Obupni poskusi nekaterih žensk, da bi
bile kot moški, in obratno, so nenaravni in bolestni. Razumete!
Bodite prave ženske! Bodite pravi moški! Bog je ustvaril ljudi
"...ustvaril, moža in ženo, ju je ustvaril" - in ne kot nekakšen
tretji spol. Bog nima nič proti naši seksualnosti in mi jo
nimamo pravice zatirati. To mora biti vsakomur jasno! Bog
je tako odločil še v času stvarjenja.
Toda mi smo padla bitja in svet ni več takšen, kakor ga
je ustvaril Bog. Zato se je Bog odločil, da bo zaščitil to
občutljivo področje našega življenja, našo seksualnost.
b)	Bog je zaščitil seksualnost z zakonsko zvezo
Zakon je božja zaščita naše seksualnosti! Zakon ni samo
pravna institucija, temveč božja odredba.
Nek ameriški psihiater, ki ni kristjan, je napisal zajetno
knjigo, v kateri piše: "Na to temo še nikoli ni bilo napisano
nič takega, kar bi se lahko primerjalo s tem, kar piše v
Bibliji.' Bog je ustvaril, moža in ženo ju je ustvaril."1 In
nadaljuje: "Nisem kristjan, toda kot psihiater trdim, da je
ravno zakon tisto, kar človek potrebuje." Dobro ste razumeli
- pravi zakon, in ne sedmi, osmi, deveti all deseti "zakon",
kot je to običajno v Hollywoodu! Zgledovati se po takih
"zakonih" je ena od neumnosti našega časa. To lahko pripelje
človeka samo v razočaranje. Institucijo zakona je osnoval Bog
in temelji na ljubezni in zvestobi.
Rad bi vam povedal nekaj v zvezi z zakonsko skupnostjo.
Drage žene, da bi bile dobre zakonske žene, morate storiti
še kaj več, kot samo dobro kuhati in prišiti kak gumb. In
vi, možje, se morate zavedati, da za dober zakon ne bo dovolj,
če date1 ženi svojo plačo, ostalo vas pa ne zanima več. Zakon
vas mora rešiti osamljenostil In vi, kakšen je vaš zakon?
88

Morda bi se morali malo pogovoriti in se vprašati: "Kam sva
zašla? V zakonu ne bi smela biti osamljena!" "Ni dobro, če
je človek sam," je rekel Bog v začetku, "ustvaril mu bom
družico." Ste sedaj razumeli, da je zakon rešitev iz osamljenosti!?
Povedal vam bom neko pomenljivo zgodbo. Ko sem bil še
otrok, so naju s sestro peljali na poroko naših sorodnikov
v Stuttgart. Tedaj sem bil prvič na kaki poroki in vse se mi
je zdelo zelo zanimivo. V cerkev smo se odpeljali s kočijo,
nato pa smo se vrnili v hotel na poročno kosilo. Na dnu
jedilnika je pisalo "Ledena bomba". S sestro sva nestrpno
čakala na sladoled.
Čakati pa sva morala precej dolgo, ker se je nek "stric" na
dolgo in široko razgovoril. Grozno sva se dolgočasila. Sledil
je še en govor, ki pa mi je ostal trdno v spominu. Govornik
se je hotel malo posaliü in je dejal: "Dragi gosti! Pravijo, da
sta v nebesih dva stola, ki čakata moža in ženo, ki jima ni
bilo niti sekimdo žal, da sta se poročila. Toda ta dva stola
sta še danes prazna!" V tem trenutku ga je prekinil moj oče.
Vstal je in preko celega omizja zaklical moji mami, ki je
sedela na nasprotni strani sobe: "Mami, ta stola čakata na
naju!"
Bil sem še otrok in nisem v celoti dojel pomena teh besed,
toda prevzel me je občutek topline in veselja, ker pripadam
taki družini. Je tudi vaš zakon tak? Bog si ga je zamislil prav
takega!
Na moji poroki je imel prijatelj lep govor. Govoril je o
verzu iz Geneze, v katerem Bog reče: "Ni dobro človeku
samemu biti; naredim naj mu pomočnico, njemu primerno."
Rekel je: "Ne gospodarico, ki bi mu vladala; ne sužnjo, ki bi
ji vladal on. Niti predmet, ki bi ga lahko odvrgel. Bog je
človeku ustvaril družico po svoji podobi."
Zelo sem bil ganjen, ko je moj oče na srebrni poroki
pogledal svojo ženo in ji dejal: "V teh petindvajsetih letih si
mi bila vsak dan dražja!" Pomislil sem na vse tiste zakone,
v katerih zakonci petindvajset let opazujejo, kako se ohlaja
ljubezen med njima. Grozno! Mnogo je zakoncev, ki bi morali
drug drugemu reel: "Dajva, poskusiva znova čisto od začetka!"
To je mogoče! Zares je mogoče!
Še nekaj bi vam rad povedal. Veliko mladih ljudi govori,
da se ne nameravajo poročiti. Kakšno je vaše mnenje o tem?
Lahko delamo, kar hočemo? Tem ljudem bi želel povedati tole:
89

c) Bog si želi čisto mladino
Morda zveni smešno, toda all ste zares mislili, da se Bog
ravna po modi? To si nisem sam izmislil, tako pravi božja
Beseda.
Naj navedem nekaj primerov. V Bibliji je zapisana zgodba
o mladeniču, ki se je imenoval Izak. Njegov oče je poslal
svojega služabnika v daljne dežele, da bi tam našel ženo za
sina. Mladenič je vsak večer molil k Bogu, saj je bil prepričan,
da je Bog tisti, ki mu bo v resnici našel ženo. In čeprav še
ni vedel, katera bo to, ji je bil vseeno zvest.
Tako ste lahko tudi vi, čeprav še ne razmišljate o ženitvi,
prepričani, da vam bo, ko bo nastopil čas, Bog našel pravo
ženo za vas. Temu dekletu morate biti že sedaj zvesti! In
obratno! Tudi ve, dekleta morate biti zveste svojemu bodočemu
možu, čeprav še ne veste, koga vam je Bog namenil. Tako
nas uči Biblija. Bog si želi čisto mladino!
Nekoč mi je nek zdravnik, psihiater razlagal: "Prepričan
sem, da lahko dekle samo enkrat zares Ijubi. Samo enkrat
je njeno srce zares predano. Ko je imela, recimo sedem
ljubimcev, tedaj je njeno srce za zakon 'onesnaženo*. Poročila
se je sicer s sedmim, misli pa na prvega, ki ga je kdaj ljubila."
Dejal sem mu: "Zelo zanimivo! Prišli ste do podobnega
zaključka, kakor ga lahko izluščimo iz božje Besede."
Odkrito vam moram povedati - predzakonski spolni odnosi,
lezbijštvo, homoseksualnost, prešuštvo in ločitev, vse to so
grehi! Grehi, zaradi katerih boste morali odgovarjati pred
božjim obličjem!
S tem bi lahko zaključil, toda dobro se spominjam, kako
dragoceni so mi bill v mladosti vsi nasveti, vsaka pomoč pri
prepoznavanju božje volje. Zaradi tega bi bilo kruto, če ne
bi nadaljeval in vam povedal še nekaj izjemno važnega.
4. Kako se izogniti nevarnosti
V Bibliji je zapisana prelepa, pretresljiva zgodba. Jezus,
božji Sin, je bil kakor običajno obkrožen z ljudmi. Nenadoma
se je od nekod zaslišal vik in krik. Množica se je razmaknila,
da bi naredila prostor in pred Jezusa so privedli lepo mlado
žensko. Bila je napol gola in vsa razmršena, prav lahko si
jo predstavljam. Privlekli so jo pred Jezusa in rekli: "Gospod!
To ženo smo zalotili pri prešuštvu. Božja Beseda zapoveduje,
90

da naj se prešuštniki kamenjajo. Čeprav si poln usmiljenja,
se božji volji gotovo ne boš upiral. Želimo, da prav ti obsodiš
to žensko na kamenjanje!" Jezus jo je pogledal in odgovoril:
"Da, to je zelo težak prestopek, po božjih zakonih zasluži
smrt." Med ljudmi se je razširil val zadovoljstva. Nekateri so
že začeli pobirati kamenje, ko je Jezus nadaljeval. "Samo
trenutek! Naj vrže prvi kamen tisti izmed vas, ki je popolnoma
brez greha - v mislih, besedah in dejanjih!"
Tedaj se je sklonil in začel pisati po pesku. Zelo bi rad
vedel, kaj je napisal, toda to nam Biblija ne pove. Čez nekaj
časa se je zravnal, in glej - vsi so odšli, samo še ženska je
ostala. V Bibliji piše, da so začeli odhajati eden za druglm
in prvi so odšli najstarejši.
In sedaj vprašam vas! Bi lahko vi prvi vrgli kamen? Kaj,
nihče od vas?! Torej smo mi vsi samo kup grešnikov. Da, nič
drugega kot to smo, grešniki.
Vidite, ti ljudje so napačno ravnali. Razšli so se, ker jih
je obsodila njihova lastna slaba vest. Morali pa bi napraviti
ravno obratno. Morali bi reči: "Gospod! Nase mesto je poleg
te ženske. Nisi je obsodil, pomagaj tudi nam!"
Nihče drug, samo Jezus nam lahko pomaga, da se izognemo
nevarnosti na področju seksualnosti. To vam govorim kot
človek, ki je sam doživel Jezusovo pomoč. Ko govorim o
Jezusu, ne razpravljam o nobenih teorijah. Postal je Življenje
mojega življenja in do zadnjega trenutka to tudi ostal. Toda
vsak pastor je samo človek. Kakor vsako drugo človeško
bitje potrebuje Odrešenika. Osebno sem doživel, kakšen je
Jezus Odrešenik, in to na dva načina:
a) Jezus oprošča grehe
Ne obstaja pastor, duhovnik, niti angel ne, ki bi vam lahko
oprostil vaše grehe. Prva nečista misel in vsak vaš spodrsljaj
so nepopravljivi grehi. S svojimi grehi ste na poti v večnost,
v poslednjo sodbo; seveda če pred tem ne najdete Jezusa in
mu priznate svojih grehov, in on vam jih bo oprostil. Samo
Jezus nam lahko oprosti grehe.
V duhu postojte pred Jezusovim križem in recite: "Jezus,
prinašam ti svoje mladostne grehe. Izpovedal se bom o vseh
svojih zgrešenih ljubezenskih zvezah. Nie nočem skrivati
pred teboj." Nato dvignite pogled na Križanega in mu recite:
"Jezus, verjamem, da je bila tvoja dragocena kri prelita za
91

moje grehe. Verjamem, da si tl umrl zame. Oprosti mi moje
grehe, očisti moje srce in naseli se vanj." - Biblija pravi: "Kri
Jezusa Kristusa, Sina božjega, nas očisti vsakega greha."
Pri sedemnajstih so me vpoklicali v vojsko. Posledic si ni
težko predstavljati. Življenje v takšni sredini je onečastilo
mojo mlado dušo. Nenadoma sem se onečaščen prebudil in
se vprašal: "Kdo me bo osvobodil mojega grešnega življenja?"
Tedaj sem spoznal: "Jezus bo izbrisal mojo preteklost. Jezus
je ta, ki bo moje grehe oprostil!" Tedaj sem se mu posvetil
in brez njega ne morem več živeti.
Na nekem shodu v Düsseldorfu sem govoril, kako Jezus,
ko nam odpušča naše grehe, izbriše tudi našo grešno preteklost.
Ko so se po koncu shoda ljudje začeli zgrinjati proti izhodu,
sem med njimi zagledal visokega markantnega moža, ki se
je skozi množico prebijal proti meni. Čez nekaj trenutkov je
zadihano obstal pred menoj in me vprašal: "Je resnica, kar
ste rekli, namreč, da oproščenje grehov obstaja?" "Da," sem
mu odgovoril, "hvala Bogu, da obstaja. Zaradi tega tudi
živim!" Nadaljeval je: "Psihiater sem. Glejte, k meni zahajajo
ljudje z duševnimi težavami. Polni so kompleksov, toda ne
vedo, kaj jih v resnici mučl. V večini primerov pa gre samo
za stare grehe, ki se jih ne morejo ah" pa nočejo več spominjati.
Dosti časa potrebujem, preden ml uspe te dogodke, shranjene
globoko v njihovi podzavesti, privleči na dan. Toda to je tudi
vse, kar lahko storim. Človeka lahko pripravim samo do
tega, da spozna in prizna svoje stare grehe: laž, prepir,
nemoralnost. Toda često sem razočaran premišljeval: 'Ko bi
le mogel ljudi rešiti občutka krivde!' In zato vas sprašujem,
gospod Busch, ali resnično obstaja nekdo, ki je sposoben
izbrisati grehe? Je to resnica?" Z veseljem sem mu ponovno
zatrdil: "Hvala Bogu, obstaja!" In ponovno sem spoznal, kako
pomembno in neverjetno je sporočilo Nove zaveze: Jezus
odpušča grehe!
b) Jezus nas osvobodl vseh vezi
Nekoč sem neki mladi, čedni tajnici dejal: "Gospodična,
na dobri poti ste, da pridete v pekel. Vaš odnos s šefom je
grozna stvar! Ne spravljajte tega človeka in njegove družine
v nesrečo!" Žalostno mi je odgovorila: "Ne morem prekiniti!
Ljubim ga!" "Da," sem nadaljeval, "toda mož ima ženo in
otroke! Zares ste okrutni!" Ponovila je: "Ne morem prekiniti
92

z njim!" Začutil sem, kako zelo jo ta zveza muči, vendar je
ni sposobna preklniti. Srečen sem bil, da sem ji lahko
povedal: "Glejte, težko se je rešiti iz spon greha in često nam
za to zmanjka moči, toda v Bibliji piše: 'Če vas Sin božji
osvobodi, boste zares svobodni.' Obrnite se na Jezusa! On
vas bo osvobodil te zveze!"
Zelo rad prepevam to pesem: "Jezus prihaja in trgajo se
spone, verigo smrti presekal bo na dvoje!" Med svojim
službovanjem sem to neštetokrat doživel in videl, kako se
"veriga smrti" raztrga! "On, Sin božji, nas osvobaja, sramoto
in greh v cast spreminja; Jezus prihaja in trgajo se spone!"
Mi vsi, stari in mladi, potrebujemo Odrešenika, da bi se
osvobodili suženjstva seksualnim nagonom in rešili trpljenja,
ki ga ta povzroča. Sami se lahko prepričate,, da vam Jezus
podarja čudovito in resnično osvoboditev! Potrebujete
Odrešenika, drugače lahko pričakujete, da bo vaše življenje
bedno.
5. Svet je lačen "agape" ljubezni
Na to temo bi rad še nekaj povedal. Mnoge samske ženske
pravijo: "Že štirideset jih imam, pa še nisem poročena. Kaj
je narobe z mano?"
Prepričan pacifist sem, to sem postal ob pogledu na
nesrečno življenje teh žensk. V drugi svetovni vojni je padlo
pet milijonov mladih mož. To pomeni, da je bila petim
milijonom deklet odvzeta življenjska radost. To pomeni, da
je bilo pet milijonov deklet iz našega naroda obsojeno, da
svojo življenjsko pot prehodijo same. Je potreben še kakšen
močnejši argument proti vojni? Si predstavljate, v kako
mučnem položaju se je znašlo teh pet milijonov nemških
deklet? Moški, ki so jih hotele osrečiti, so za vekomaj obležali
na bojiščih.
Tem dekletom bi rad sporočil: "Draga dekleta, ne grešite,
ne poskušajte ukrasti, kar ste izgubile! Ne razdirajte tujih
zakonov! To je težka preizkušnja za naš narod." "In kaj naj
potem storimo?" me vprašate. Moj odgovor je: "Vaša usoda
je pač takšna, sprijaznite se z njo. Ni nujno, da ste nesrečne,
če niste poročene!"
Bibhja nam pripoveduje o neki neporočeni ženski po
93

imenu Tabita. Živela je v mestu Jopi, današnji Jafii. Ko je
umrla, so poklicali apostola Petra, kl se je tedaj slučajno
nahajal v mestu. Ko je Peter vstopil v mrliško sobo, se je zelo
začudil: "Ker je bila samska, verjetno ne bo dosü ljudi bedelo
ob njeni smrtni postelji!" Toda soba je bila polna ljudi. Neka
vdova je rekla: "Tabita mi je sešila to obleko!" Slepec, ki je
stal poleg nje, je dodal: "Zelo sem bil osamljen. Tabita me
je obiskovala vsako nedeljo od tretje do četrte ure in se
pogovarjala z menoj. To so bile najsrečnejše ure v mojem
življenju!" V sobi je sedelo tudi več majhnih otrok, še smrkavih
pod nosom, ki so jo hvalili: "Sirote smo. Nihče se ni zmenil
za nas. Tedaj je prišla Tabita in prevzela skrb za nas!"
Nenadoma se je Petru posvetilo: "Tabita je imela bogatejše
življenje od marsikatere poročene ženske, ki je poleg svojega
zdolgočasenega moža sčasoma postala čisto zagrenjena."
V nemščini obstaja samo ena beseda za ljubezen. Grški
jezik ima tri in Nova zaveza je napisana v grščini. Ljubezen,
o kateri v tem poglavju govorimo, se v grškem jeziku imenuje
"eros". Iz te besede izhaja tudi "erotika". Obstaja pa še drugo
ime za ljubezen in to je "agape". To je božja ljubezen,
ljubezen, ki jo lahko razdajamo drugim.
Naj ponovim! Bog prav gotovo ve, kaj je dobro in kaj slabo!
Od mladih ljudi zahteva moralno čistost in zvestobo v zakonu.
Če pa iz kakršnegakoli razloga ne moremo osnovaü zakonske
skupnosü, se moramo pač sprijazniti s situacijo, v kateri
smo se znašli.
6. Ljubezen, do katere nimamo pravice
Na koncu bi vam rad še enkrat spregovoril o Jezusu.
Naslov, ki sem ga izbral za to temo, je: "Nasa pravica do
ljubezni!" Moram pa vam povedati, da obstaja tudi ljubezen,
do katere nimamo nobene pravice, ljubezen, ki jo lahko
sprejmemo samo kot veliko milost. To je ljubezen Jezusa
Kristusa. Mi vsi smo grešniki in potrebujemo Odrešenika.
Rad bi vam opisal neko moje osebno doživetje. V nacističnem
zaporu, v katerem sem se znašel zaradi svoje vere, me je
obiskal jetniški kaplan in mi dejal: "Tokrat imate zelo malo
možnosti, da vas izpustijo." Nato me je zapustil. Spet sem
bil sam v svoji tesni celici. Visoko v steni je skozi ozko režo
94

prodiralo malo svetlobe. Bilo je hladno in bil sem ves
premražen. Tudi vzdušje v zaporu je bilo ledeno. Preplavilo
me je hrepenenje po ženi, otrocih, mojem uradu, mladih
ljudeh, s katerimi sem delal; ravno v tem času sem bil voditelj
mladine.
Tako sem sedel v ječi, brez upanja na osvoboditev. Ko se
je spustila noč, me je prevzel neskončen obup. Ne vem, če
ste že kdaj v življenju občutili tisti pravi neskončen obup. V
tem trenutku je v mojo celico vstopil Jezus! On Zivi! Lahko
vstopi skozi zaklenjena vrata. To je tudi storil. Prišel je in
mi prikazal svojo smrt na križu, kjer je umrl zame - grešnika.
Slišal sem njegove besede: "Jaz sem dobri pastir, ki je dal
življenje za svoje ovce." Tedaj se je iz Jezusovih rok v moje
telo prelil tok božanske ljubezni, kar je moje srce komaj
preneslo.
Spoznal sem, da je to ljubezen, ki je nismo zaslužili,
ljubezen, do katere nimamo nobene pravice, ljubezen, ki nam
jo lahko podari samo Bog kot posebno milost.
Bog to ljubezen nudi tudi vam! Zakaj dopuščate, da reka
božje ljubezni teče mimo vas? Bog želi vaše srce napolniti z
njo!
95

Ali lahko človek govori z Bogom?
Po Nemčijl kroži naslednja anekdota: V neko švabsko vas
je prispela skupina akrobatov. Njihova glavna točka je bila
hoja po vrvl. Ko so na vaškem trgu razpenjali svojo vrv, je
prišla mimo neka ženska z otrokom. Otrok jo je vprašal:
"Mama, all ljudje lahko hodljo po vrvi?" "Lahko, če znajo!"
mu je odgovorila mama. "Samo jaz ne morem!"
In to je tudl prvo, kar bi rad v zvezi s to temo poudaril:
1. Lahko tisti, ki ve - kako!
Da, možno je, če to zmoremo! Vendar pa je večlna od nas,
skupaj z otrokovo materjo, prisiljena priznati: "Samo jaz ne
morem!" Seveda se človek lahko pogovarja z Bogom! Če se
lahko pogovarjate s svojim sosedom, zakaj se potem ne bi
mogli z Bogom? On je vendar tu! Toda, all se znate pogovarjati
z Bogom?
Ko sem se kot otrok naučil to pesmico: "V nebesih, daleč
od tod, med angeli, tarn ljubi je Bog...", sem si mislil: "Potem
pa nima smisla, da molim, saj ne morem vpiti tako glasno,
da bi me lahko slišal tarn daleč v nebesih." Tudi Rusi so prišli
do pametnega zaključka, ko so izjavili: "V vesolje smo poslali
rakete. Če bi Bog obstajal, bi že moral! naleteti nanj."
Mnogim ljudem to ni jasno in se sprašujejo: "Da, prav
zares, kje je Bog? Daleč v nebesih? Tarn zgoraj? Na kateri
višini? Na 100 km? 1000 km?"
Zelo rad bi vam to pojasnil: V Bibliji izraza "daleč v
nebesih" ne bomo našli, nasprotno, Biblija nas uči popohioma
drugače. Govori o živem Bogu: "...On ni daleč od nikogar
izmed nas." Na drugem mestu pravi: "Obdajaš me okrog in
okrog, svojo roko si položil name." To lahko razumemo šele
tedaj, ko vzamemo v obzir, da so naša čutila zmožna dojeti
samo tridimenzionalni svet. Vendar pa to, kar vidimo okoli
sebe, ni vse, kar obstaja. Bog se nahaja v neki drugi dimenziji,
hkrati pa tudi poleg nas. Ko grešite, stoji poleg vas - in molči.
Ljudje, ki imajo za seboj že 40 all 50 let življenja, so ves ta
čas grešili pred božjim obličjem, a Bog je samo molčal.
96

Zares, človek se lahko pogovarja z Bogom! Vendar je s tem
tako, kakor s hojo po vrvl: ni težko, če se ve kako! Vendar
pa mora dandanes večina ljudi prlznatl: "Ne vem kako, ne
morem!" Bodite Iskreni - tudi molitl ne znate. Moli lahko
samo üstl, kl ve kako. Težava pa je v tem, da ne veste kako!
Eden od najbolj zaskrbljujočih pojavov v našem stoletju
je izguba naše sposobnosü za molitev. S tem smo izgubili tudi
sposobnost za verovanje. Znani pisatelj Franz Werfel je
napisal roman z naslovom "Ponarejeno nebo". Sledečega
stavka iz te knjige ne bom nikoli pozabil: "Značilni fenomen
sodobnega časa je metafizično poneumljanje ljudi." S pojmom
"metaflzično" označujemo večne, duhovne stvari, ki so prav
tako stvarne, vendar v neki drugi dimenziji. "Metaflzično
poneumljanje" pomeni, da se človek poneumlja toliko časa,
dokler dopušča, da radio, televizija, reklame, ideologije,
politika, sosedje, delovna sredina, vplivajo nanj - tako dolgo,
da izgubi sposobnost prepoznavanja božjega obstoja in
komuniciranja z Bogom.
Se lahko pogovarjamo z Bogom? Lahko bi se, če nas v
zadnjih sto letih ne bi tako poneumljali!
To pretresljivo zgodbo mi je povedal nek šestnajstletnik,
ki so ga prisilno mobilizirali in poslali na fronto. Ko je po
nekem bombnem napadu kot prvi prilezel iz zaklonišča, je
zunaj naletel na ranjenca, čigar telo je bilo v eksploziji bombe
strašno razmesarjeno. Hotel mu je pomagati, vendar pa mu
je mož dejal: "Umiram. Ne mores mi več pomagati. Potreboval
bi samo nekoga, ki bi molil z menoj. Fant, moli z mano!"
Mladenič mu je odgovoril: "V Hitler-Jugendu me niso naučili
moliti, samo psovati."
Nato je stekel k častniku in mu dejal: "Gospod stotnik,
pridite hitro sem!" Le-ta je pritekel in pokleknil poleg
umirajočega, okoli katerega so se zbrali tudi drugi vojaki:
"Kaj bi rad, prijatelj?" "Stotnik, umiram, molite z menoj!" je
ranjenec zaprosil s šibkim glasom. "O Bog," je zamrmral
stotnik, "saj ne znam moliti." In poslal je nekoga po majorja.
In tako so stall zbrani okrog nesrečnika, vojaki, po navadi
tako samozavestni, strokovnjaki za pripovedovanje prostaških
šal in preklinjanje, in prav nihče med njimi ni znal moliti.
Niti eden izmed njih ni bil sposoben zmoliti enega samega
"očenaša".
Mladenič je nadaljeval: "Ob pogledu na vse to, sem si
97

zadal, da bo prva stvar, kl jo bom storil, ko bo konec te gnile
vojne, da se naučim moliti. Ne bi hotel umretl tako bedno
kakor ta mož!"
V takem stanju je danes človeštvo. Ne glede na to, ali
govorimo o generalnem direktorju all o delavcu, med njima
nl nikakršne razlike: prvi je prepameten, da bi molil, drugi
pa je podložen terorju liberalizma. Ne znamo več moliti. To
je ta očitna katastrofa, ki jo je Franz Werfel poimenoval
"metafizično poneumljanje". Prav zaradi tega smo izgubljeni
in nas lahko uniči že najmanjši udarec.
Za časa zavezniških bombardiranj sem v zakloniščih večkrat
naletel na ljudi, ki so neprestano govoričili o "končni zmagi",
"čudovitem Führerju" in "Veliki Nemčiji". Toda, ko so začele
padati bombe, so takoj umolknili. Mi, kristjani, pa smo, da
bi jih malo potolažili, molili in prepevali pesmi o Jezusu.
Sami niso znali moliti. Če ljudje ne znajo moliti, je to prava
katastrofa!
Nedavno tega sem srečal inteligentnega, izobrazenega človeka,
ki mi je z nasmehom pojasnil: "Gospod pastor, od molitve
ni prav nobene koristi!" Razjezil sem se in mu odgovoril: "Ne
govorite neumnosti!" - "Kaj vam je?" me je presenečeno
vprašal. Odgovoril sem mu: "Spominjate me na človeka z
amputirano nogo, ki pravi: 'Od smučanja ni prav nobene
koristi!' Ker se sam ni sposoben smučati, tudi ne more vedeti,
kaj ima lahko človek od tega!"
Lahko razpravljamo o smučanju, toda ne s človekom z eno
samo nogo, mar ne! In kako je z nami? Moliti ne znamo, toda
še vedno si upamo trditi: "Molitev je brez smisla!" V primerih,
kakor je ta, izgubljam spoštovanje do nemških intelektualcev.
In ne brez osnove, verjemite mi. Bolj ko smo bedni, bolj se
skušamo narediti pomembne in pametne! Ko bi vas le lahko
pripravil do tega, da bi si še nocoj našli nek tih, miren
kotiček, ter priznali sebi in Bogu: "Nekaj najlažjega, kar
lahko kristjan stori, je - moliti! Toda jaz tega ne znam!"
Ko vidim, kakšno mrtvilo je zajelo naše ubogo ljudstvo,
me napolnita bes in srd. Najbolj me prizadene nemaren
odnos cerkve, ki se obnaša, kakor da ljudje še vedno znajo
moliti. Je tudi pri vas tako; za Božič pridejo v cerkev tudi
tisti, ki jih drugače ni blizu. Pri Božični maši je cerkvena
stavba napolnjena do zadnjega kotička. In na pridigarjeve
besede - "Molimo!", prav to me najbolj moti, vsi sklonete glave
98

in sklenete roke v molitvi. Najraje bi zavpil: "Ne delajte tega!
Niti deset odstotkov med vami vas ni sposobno moliti! Vsi
samo igrate!"
Sena se morda zmotil? Iste besede - "Molimol", lahko
slišimo tudi na cerkvenih porokah in pogrebih. Vsi samo
stojite tarn s klobuki v rokah in mislite, da je molitev, če
gledate v klobuk. Na koncu pa odidete v gostilno in se
napijete!
Ko sem bil vojak, še pred letom 1915, smo moral! obvezno
hodiü v cerkev. Preden smo se odpravili, nam je desetar
naročil: "Tiho se porazdelite po klopeh. Ko pridete na svoje
mesto, snemite čelado z gjave, vendar se ne usedite takoj;
počasi štejte do dvanajst in se šele tedaj usedite!" Ko so nas
ljudje gledali, so si gotovo mislili: "Kako iskreno molijo!" Mi
pa smo samo stell do dvanajst in se usedlil
Prepričan pa sem, da ko se na porokah in pogrebih zasliši
beseda "molimo", ljudje ne molijo niti do dvanajst. Žalosti
me, ko vidim kako nelagodno se pri tem ljudje počutijo, saj
se zavedajo, da to, kar počnejo, ni molitev.
Znani raziskovalec centralne Afrike David Livingstone,
eden od največjih osebnosti na tem planetu, znan po pogumu,
pameti in učenosti, je tako odšel v večnost - svetovljani bi
rekli, da je umrl. S svojimi nosači, domorodci, je potoval
skozi centrahio Afiriko. Nekega jutra so tako pospravljali
prtljago in podirali sotore. Pri miru so pustili samo Livingstoneov
šotor, ker ga niso hotel! motiti pri njegovi jutranji molitvi.
Imel je namreč običaj, da se je vsako jutro pogovarjal s
svojim nebeškim "tuanom" - svojim Bogom. Tega jutra pa je
to le predolgo trajalo. Končno se je vodja nosačev ojunačil
in pokukal v šotor. Livingstone je bil- še vedno na kolenih.
Čakali in čakali so vse do poldneva. Končno so se le odločili,
da bodo podrli in zložili šotor. Toda Livingstone je bil še
vedno na kolenih, le da je njegovo srce prenehalo biti!
Ta veliki, duhovni človek Je umrl na kolenih. Med molitvijo
ga je Gospod poklical k sebi. Kak nemški malomeščan pa
pravi: "Molitev je brez smisla!" Lahko nas je sram. Namesto,
da se razjočemo in rečemo: "Ne znam moliti!", bi morali reel:
"Ljubi Bog, nauči me moliü!"
Livingstone je znal moliti. Umrl je na kolenih. Mi pa
umiramo v bolnišnicah in v pomoč so nam tablete za pomiritev
in tablete proti bolečinam.  Ne prenesemo smrti,  če nas
99

zdravnlk ne drogira. Livingstone ni potreboval nikakršnih
tablet. Pogovarjal se je z Bogom. Med tem pogovorom se je
preselil v večnost.	">
In kako je z molitvijo po domovih? Pri nas doma, bilo nas
je osem otrok, je bilo tako: Zjutraj smo se vsi zbrali pri
zajtrku. Najprej smo zapeli "Jutranji sijaj večnosti..." ali
"Boga hvali...", nato pa smo prebrali odlomek iz Biblije. Na
koncu je naš oče molil. Tudi v času, ko sem živel brez Boga,
sem se spominjal, kako smo včasih doma molili. Čeprav sem
kot mlad častnik vse to zavrgel in skrenil na stranpota, je
bila molitev mojih staršev kakor luč v temi, ki me je vračala
k Bogu.
Se tudi vi udeležujete jutranjih molitev? Vi, možje, se
morate zavedati, da vas bo Bog nekega dne pozval na odgpvor,
če ne boste pravilno vodili svoje družine. Kako se začne dan
v vaši družini? Prepevate pobožne pesmi? Preberete kaj iz
Biblije? Ne znate moliti? Kaj storite, ko vam otroci rečejo:
"Očka, boš   zjutraj molil z nami?"
Nekoč me je nek pomemben gospod iz Essna povabil, naj
ga obiščem na domu. Ko sem ga obiskal, našel sem ga skupaj
z ženo, mi je dejal: "Danes se je zgodilo nekaj čudovitega. Moj
petnajstletni sin se je udeležil vašega biblijskega sestanka z
mladimi in ko se je vrnil domov, me je vprašal: 'Zakaj pri
nas ne molimo?' Ko sem mu pojasnil, da je to samo formalizem,
da v resnici ni nie v tem, me je vprašal: 'Oče, kaj misliš o
Svetem Duhu?' Odvrnil sem mu: 'Prav nič!' Tedaj mi je
pojasnil: 'To je nesreča za našo družino. V družini potrebujemo
očeta, ki bo znal moliti k Svetemu Duhu!'"
Ko je končal, sem ga vprašal: "In kaj naj storim jaz? Želite,
da vašega sina pokaram, ker se je do vas nespoštljivo vedel?"
"Ne! Ne!" je rekel. "Če ima prav moj sin, tedaj sem jaz na
napačni poti!" Odgovoril sem mu: "Da, na napačni poti ste!
Vaš sin ima prav." "Da," je tiho dejal, "tega sem se bal. Kaj
mi je storiti?"
Mož je hitro sprevidel, da je zanemaril najvažnejšo očetovsko
dolžnost. Ni dovolj, da svojim otrokom kupujemo obleke in
skrbimo za to, da imajo kaj jesti. Vi, očetje, nosite mnogo
večjo odgovornost! All znate moliti? Pri razgovorih z ljudmi
si večkrat pomagam z raznimi primeri in zgodbami, da bi
tako lažje pojasnil nekatere duhovne resnice. Svet duha je
našim umom nerazumljiv in  šele s pomočjo primerjave
100

oziroma paralele lahko ljudje razumemo duhovne zadeve.
Med pomorščaki je krožila, morda še vedno kroži, zgodba
o zakleü ladji. To je ladja brez žive duše na krovu, ki jo
vetrovi in morski tokovi nosijo po vseh morjih sveta. Zgodi
se, da jo sreča kakšna druga ladja in poskuša z njo vzpostaviti
radijsko zvezo, toda z "zaklete" ladje ni nobenega odziva! Mi
vsi smo kakor ta zakleta ladja, in Bog je tisti, ki poskuša
vzpostaviti stik z nami. Z nami poskuša kontaktirati preko
naših izkušenj in doživljajev - in s pomočjo svoje besede.
Toda mi mu ne moremo odgovoriti - saj smo kakor zakleta
ladja!
Nekoč, ko sem govoril o tem, sem doživel, da je nek otrok
vprašal svojo mamo: "Zakaj se ta človek v prižnici tako
huduje na nas?" Upam, da razumete; ne hudujem se na
nikogar, pač pa se mi srce trga od žalosti, ko vidim, kako
daleč je zašlo to ubogo ljudstvo; izobraženi ljudje, delavci,
moški in ženske, stari in mladi, enostavno ne znajo več
poklicati Boga, ki je tu - poleg njih.
Mnogi se imajo za "kristjane" in pripadajo cerkvi, toda
moliti ne znajo. Pri mojih obiskih na domu se sliši vse
mogoče, na primer: "Gospod pastor, pobožni kristjani smo.
Moja mati pozna celo pastorja Schulza. Ga poznate? Ne?
Moja mati ga zelo dobro pozna!" Moj odgovor je: "Če ne
poznate Jezusa, se boste skupaj s svojim pastorjem Schulzem
znašli v peklu. Ni bistvo v tem, all poznate nekega pridigarja,
temveč, da znate poklicati Jezusovo ime, da znate moliti!"
Prosim vas, vprašajte se: "Ah" znam moliti? Ah kaj molim?"
Na to vprašanje si sami odgovorite.
Verjetno boste dejali: "No, dobro, pastor Busch! Raje nam
povejte, kako se naučimo moliti?" No, zdaj smo pri tem,
ravno do tega sem hotel priti.
2. Kako se naučimo moliti?
a) Krik novorojenega otroka
Kako se človek nauči govoriti? Se morda spominjate, kako
ste se naučih govoriti? Verjetno ne! Tudi sam se ne spominjam.
Toda, če bi se radi naučili moliti, tedaj se morate naučiti od
Boga. Povedal vam bom, kaj to pomeni.
Ena od Jezusovih pridig je tudi zgodba o dvojici, ki je
101

prišla molit v cerkev. Eden od njiju je bil spoštovan človek.
Zravnano je zakoračil prav na sredino cerkve in začel moliti:
"Ljubi Bog, zahvaljujem se ti, ker si me naredil tako dobrega!"
Vendar pa je Bog pred teml besedami zamašil ušesa. Lahko
je govorll, kolikor je hotel, Bog ga nl več poslušal. Tudi to
se dogaja.
Drugi od te dvojice pa je bil bolj "sumljive vrste", lahko
bi celo rekli "napol kriminalec". Bil je tihotapec, črnoborzijanec
ali nekaj podobnega. V Bibliji je opisan kot "carinik". Kako
je on prišel v cerkev? Obstal je na vhodnih vratih, ker si je
verjetno mislil: "Bolje bo, da ne vstopim! Raje grem y krčmo,
tarn je bolj živahno." Skoraj je že odšel, ko se je spomnil
razloga, zaradi katerega je prišel. Neskončno je hrepenel po
Bogu. Mi vsi neskončno hrepenimo po Bogu. Hrepenimo po
vrnitvi domov, k našemu nebeškemu Očetu. Prav zato mož
ni mogel oditi, vendar pa tudi vstopiti ni mogel. Preplavili
so ga spomini na njegovo zgrešeno življenje! Krčevito je
stegnil roke in izgovoril en sam, samcat stavek: "O Bog, bodi
milosten do mene, grešnika!" In v Bibliji je zapisano, da je
tedaj nebeška vojska začela prepevati. Oživel je še en človek!
Prvi krik v novem življenju naj bo priznanje Bogu: "O, Bog,
grešil sem!"
Bil sem prisoten ob rojstvu mojega prvega sina. Ker je bil
porod zelo težak, sem se spomnil Jezusovih besed: "Ženska
se žalosti, ko rojeva, kajti prišel je njen čas..." Mislil sem,
da moja ljubljena žena, katere glavo sem podpiral, ne bo
prenesla vseh teh bolečin. Nenadoma pa sem zaslišal tenak
glasek. Otrok se je rodil! Pričelo se je novo življenje. Ta
glasek ni zvenel prav nič glasno, toda ko sem ga zaslišal, sem
od razburjenja in sreče skoraj zavpil. Me razumete? Zelo sem
bil pretresen! To je bil prvi krik nekega novega   življenja.
Glejte, prvi krik novega življenja z Bogom je tisti, ko
človeka razsvetli spoznanje in reče: "Grešil sem! O Bog, bodi
milosten do mene, poslušaj grešnika!" Vse vaše litanije so
ničvredne, Če svojega novega življenja ne začnete s tem
krikom - jokom duhovno rojenega otroka. Še nikoli nisem
videl otroka, ki bi takoj po rojstvu držal govor. Vsak otrok
je začel z jokom. V Kraljestvo Božje ni druge poti!
Ste tudi vi doživeli ta krik stvarjenja? Ne? Tedaj vas
prosim, zatecite se v osamo in zakričite k Bogu! Dragi
prijatelji, tega ne govorim zato, da bi vas pridobil za cerkev,
102

temveč zato, ker si od vsega srca želim, da bi vsaj nekaterim
od vas ne bilo treba končati v peklu! Toda peklu se ne da
uiti, če Bogu ne namenite tega krika novega življenja: "O Bog,
grešil sem! Bog, bodi milosten do mene, grešnika!"
Ko se je izgubljeni sin vrnil v očetovo hišo, so bile njegove
prve besede: "Oče, grešil sem napram tebi in nebu." V trenutku,
ko to priznate, Jezus, Sin božji, stoji pred vami in vam pravi:
"Dragi moj, ljubljeni, za tvoje grehe sem umrl! Plačal sem za
tebe!"
b) Samo božjl otroci znajo pravtino molltl
Nedavno tega sem srečal znanca, ki ima tri prisrčne
otroke: dečka in dve deklici. Ko sem se mu na ulici približeval,
sem opazoval, kako ga otroci vsi hkrati bombardirajo z
vprašanji. Njihov oče se je zelo mučil, da bi vsem odgovoril.
Pristopil sem in jih po običaju pozdravil: "Dober dan, gospod!
Dober dan, otroci!" In kaj se je zgodilo? Otroci so v trenutku
obmolknili. Niso me poznali in to je bil zadosten razlog, da
so prenehali govoriti. To pomeni, da se lahko otroci nemoteno
pogovarjajo samo s svojim očetom ali materjo. Čim se pojavi
kaka tuja oseba, utihnejo.
Tudi mi lahko pravilno molimo samo tedaj, ko smo
postali otroci božji! Če pa to še nismo postal!, tedaj tudi
moliti ne moremo.
Oh da, mi smo "verniki" in "dobri kristjani", ob Božiču
gremo v cerkev, pastorja vedno vljudno pozdravimo in pazimo,
da pred njim ne bi izustili kakšne neprimerne besede. Nekoč
je neki pridigar dejal ljudem: "Takšni ste, kot pokristjanjeni
zajci!" Tedaj ga je nekdo vprašal: "In kaj naj bi to pomenilo?"
Pridigar mu je odgovoril: "Če ujameš zajca in ga krstiš, bo
takoj, ko ga spustiš, zbežal v gozd. To počnete tudi vi, takoj
po krstu zbežite nazaj v svet!" Dragi prijatelji, takšni ljudje
niti ne znajo, niti ne morejo moliti. Samo otroci božji znajo
pravilno moliti! In to me radosti!
Prav zaradi tega morate tudi vi postati otroci božji! Po
naravi to niste. Morda ste na nek način sprejeli krščanstvo,
toda niste otroci božji. Z rojstvom nastane nov človek; otroci
božji pa postanemo s ponovnim rojstvom, z novorojenjem.
Morate postati otroci božji. Šele tedaj boste sposobni, moliti.
Da, otroci božji brez molitve ne morejo živeti! Molitev je zanje
kakor dihanje.
103

Fantlči iz mojih ur Biblije se radi šalljo in si večkrat
zakličejo: "Ne pozabi dihatil" Vi pa ste pozabili dnhovno
dihati! Za otroke božje je molitev kot dihanje. Torej, tudi vi
morate postati otroci božji!
Na kratko vam bom povedal, kako človek postane otrok
božji - samo preko Jezusa! On pravi: "Jaz sem vrata. Kdor
bo skozi mene vstopil, bo odrešen." Prihaja k vam skozi gosto
meglo tega sveta - Jezus, človek z ranami od žebljev na rokah.
Do sedaj se niste preveč zanimali zanj. Vse, kar ste o njem
slišali, se vam je zdelo tako čudno in nenavadno, da ste se
mu izogibali. Toda Jezus vas je kljub temu poiskal in prišel
k vam. Tedaj se lahko zgodi, da ga prepoznate: "Človek iz
druge dimenzije, Sin živega Boga, bodi moj Odrešenik!" Moj
prvi korak, ko postanem otrok božji, je spoznaü Jezusa.
Drugi korak pa je sprejeti ga s popolnim zaupanjem. Jezus
lahko uredi moje duhovno življenje, mi da duševni mir in mi
odpusti grehe moje mladosti!
V Stari zavezi je neki sveti mož dejal: "Skrbiš za mojo
dušo." Nenadoma se boste popolnoma zanesli na Jezusa. To
zaupanje je tako močno, da lahko človek s svojim prejšnjim
življenjem popolnoma prekine in preda v njegove roke vse
svoje življenje. Temu pravimo spreobrnitev. To je bil trenutek
v mojem življenju, ko sem z osemnajsümi leu prekinil svoje
brezbožno življenje in ga predal v Jezusove roke. Noben
človek mi pri tern ni pomagal in tudi jaz ne morem pomagati
vam. To morate sami rešiti z Jezusom. Trdno se odločite in
mu recite: "Vzemi moje življenje, Jezus, želim, da naj bo
tvoje!" Ko to storite, boste v istem trenutku postal! otrok
božji.
Prihajajo ljudje in me prepričujejo, da obstajajo tudi drugi
načini, kako se človek lahko odreši. Pa se poskušajte odrešiti
na kak drug načinl Trdim, da v kraljestvo božje vodijo samo
ena vrata! Ta vrata so - Jezus! Jezus je umrl in za nas od
mrtvih vstal!
Ko boste postal! otrok božji, tedaj poiščite Jezusa. Tako
dolgo vas je iskal in se trudil okoli vas. Takrat boste lahko
tudi molili. In šele takrat vas bo slišal, kako mu razkrivate
svoje gorje. Lahko mu razkrijete svoje srce, kakor otrok
svojemu očetu.
Le star pastor sem, ki je tekom svojega življenja spoznal
veHko ljudi. Ker človeško naravo dobro poznam, sem prepričan,
104

da vsak, prav vsak človek poseduje kakšno mračno skrivnost,
ki jo skriva globoko v srcu. Kamorkoli gremo, te skrivnosti
so vedno z nami. Toda ko postanemo otrok božji, lahko pred
Jezusom olajšamo svoje srce. Lahko mu odpremo srce in mu
zaupamo svoje največje skrivnosti, svojo nedoslednost in
zgrešena dejanja. Lahko mu povemo, česar ne bi mogli
zaupati nobenemu človeku.
Na mladinskem taboru mi je nekaj fantov pripovedovalo
o svojem življenju. Neki osemnajstletnik je dejal: "Vzgojen
sem v krščanskem duhu, vendar ni dosti manjkalo, da bi vse
to zavrgel. Nato pa sem nekega dne, preden sem se odpravil
na biblijski sestanek, rekel Jezusu: 'Jezus, če nocoj ne
spregovoriš, bom vse skupaj pustil. Če me ne boš razsvetlil,
ne bom mogel reševati svojih življenjskih problemov v
velemestu!'" Nadaljeval je: "Ko sem se iz proučevanja Biblije
vračal domov, mi je bilo že vse jasno! Jezus je slišal mojo
molitev in spregovoril meni osebno!" Ta zgodba me je zelo
ganila. Fant je kljub svojim sumom in razočaranjem poklical
Jezusa in dobil odgovor. Koliko prej bomo dobili odgovor,
če ga pokličemo kakor otroci božji. Moja mati, ki je živela
v Hülbenu pri Urachu v Švabskih Alpah, mi je med vojno
pisala: "Danes sem se prebudila ob treh zjutraj. Začela sem
premišljevati o mojih sinovih na bojišču, o vnukih, o vas, ki
živite v krajih, ki jih stalno bombardirajo, in o Elizabeti v
Kanadi, o kateri že dolgo nimam nobenih novic. Prevzela me
je skrb in počutila sem se, kakor da me nekdo davi z
železnimi rokavicami. Potem pa sem začela moliti: 'Jezus,
nakloni mi svojo besedo! Ne morem prenesti vseh teh skrbi!'
Nato sem prižgala luč, vzela Biblijo in jo odprla." (O,
blagoslovljeni ste vsi tisti, ki imate na nočni omarici Biblijo!)
"Prvi stavek, na katerega sem naletela, se je glasil: Vso svojo
skrb prenesite nanj...'" Materino pismo se je končalo z
besedami veselja: "Vso svojo skrb sem prenesla nanj, ugasnila
luč in pomirjeno zaspala." - To lahko stori samo tisti, ki je
otrok božji.
Spominjam se, kako mi je mati nekega dne rekla: "Sinoči
sem bila tako utrujena, da nisem zmogla niti moliti. Rekla
sem samo: 'Lahko noč, dragi Odrešenik!'" Pomislil sem:
"Tako bi morali otroci božji govoriti s svojim Gospodom!
Tako je pravüno!" In Gospod zares skrbi za svoje otroke. Moj
Odrešenik je z menoj vsak dan in vsako noč, popolnoma mu
105

prlpadam in nanj se lahko popolnoma zanesem. Razumete?
Največja nesreča, ki lahko zadane človeka je, da ne zna
moliti. Želim si, da bi se iz vašega grla izvil prvi krlk novega
življenja: "O, Bog, grešil sem! Bodi milosten do mene, grešnikal"
In želim si, da ne bi mirovali vse dotlej, dokler ne boste
pripadli Jezusu, dokler ne postanete otrok božji. Takrat ml
ne bo več treba skrbeti zaradi vas.
106

Preprosto ne morem verovati!
1. Brez vere je nemogoče živeti
Zares, to je neizpodbitno! Kdor ne more verovati, se težko
prebija skozi zemeljsko življenje, o večnem življenju pä sploh
ne moremo govorlti! Ne vem, kaj bi svetoval tern ljudem.
Nevernemu človeku se ne da pomagati. Rad bi vam pojasnil,
zakaj je to tako.
Mi si zamišljamo Boga kot nek teološki pojem, misel,
naravno silo ali nekaj podobnega. Drag! prijatelji, Bog je
oseba, ki resnično obstaja in izpolnjuje celo vesolje. Če
nimam božjega mini in ne živim napram njegovi volji, torej
če nisem otrok božji - tedaj živim izven resničnosti. In to je
zelo nevarno.
Najpomembnejši trenutki mojega življenja so bill, ko sem
kot mlad častnik za časa prve svetovne vojne nenadoma
spoznal: "Bog je tu!" Počutil sem se, kakor da sem se z veliko
hitrostjo zaletel v zid. Pred tem sem imel navado reči:
"Verjamem v Boga", in podobne neumnosti, toda nikoli nisem
resnično doumel njegove stvarnosti. V tistem trenutku pa
sem se soočil s stvarnostjo božjega obstoja.
V Bibliji je psalm, ki tako prepričljivo govori o tem, da je
Bog stvaren, da ga zares ne smemo izpustiti. V njem so
besede: "Če se povzpnem v nebo, si tarn." Ameriški astronavt
Glenn je ob neki priliki izjavil, kako je bil impresioniran, ko
ga je v kapsuli vesoljske ladje prešinilo: "Bog je tudi tu!" -
Če se povzpnem v nebo ali potujem po vesolju, Bog je tudi
tam! Tudi če se spustim v najglobljo jamo rudnika, 1000
metrov globoko, bom tam našel Boga! Psalmist pravi: "...če
bi legel v podzemlje, si tam."
Ko sem nedavno tega z letalom potoval v Kalifornijo, mi
je žena v potovalko položila list papirja z vrstico iz tega
psalma. Ko sem v Kaliforniji odprl torbo, sem ga našel in
prebral: " Če bi vzel peruti zore, če bi prebival na koncu
morja; tudi tja bi me vodila tvoja roka in me držala tvoja
desnica." Bog je največja stvarnost!
Ker je Bog največja stvarnost, ga človek ne more nekaznovano
vse svoje življenje zanemarjati. Če živimo, kakor da Boga ni,
107

kršimo vse njegove zapovedi: če se ločimo, lažemo, če svojim
staršem ne izkazujemo dolžnega spoštovanja, če Bogu kratimo
spoštovanje, ki mu pripada, tedaj resnično zgrešimo stvarnost
življenja. Tako se ne da uspešno preživetl življenja.
Ozrite se malo okoli sebe. Ljudje ne najdejo izhoda Iz
svojih stisk, celo tistl, kl imajo denarja v izobilju. V njihovih
dušah vlada nemir, njihovo privatno življenje in odnosi v
družlnl niso takl, kakršni bi morall bitl.
"Le kako naj prijetno živimo, ko pa ne moremo verovati?"
Brez vere naše življenje ne more bitl lahko. Kaj šele smrt!
Čez sto let ne bo več nobenega izmed nas. Vsi bomo morali
umreti.
Če ste sedaj pomislili: "Po smrti ni ničesar več. Tedaj bomo
pač mrtvi in to je vse!", bi vam predlagal, da dobro premislite,
komu boste verjeli; sami sebi all božji Besedi - Bibliji. Kako
boste prenesli smrt, ko se boste soočili z dejstvom, da je
odhod iz tega sveta neizbežen in da s seboj ne boste mogli
odnesti prav ničesar od tega, kar ste celo življenje nosili na
kup. Morda ste si zgradili lepo hišo; jaz si je nisem, vi pa
morda ste. Sam imam veliko knjižnico. Posloviti se bom
moral od vsega, kar sem imel rad, tudi od ljubljenih ljudi
- nič in nikogar ne bom mogel vzeti s seboj. Sämo nekaj lahko
človek odnese s seboj v večnost - svojo krivdo pred Bogom.
Zamislite si - ležite na smrtni postelji in nenadoma vas
prešine misel: "Odhajam in vse moram zapustiti, samo moji
grehi in prekrški, od otroštva pa do danes, se bodo z menoj
pojavili pred obličjem svetega in pravičnega Boga!" Kako
bomo pripravljeni pričakali božjo sodbo, če ne verujemo
Vanj, ki oprošča naše grehe? Ne pozabite, da bomo nekega
dne vsi morali stopiti predenj!
Jezus, ki je drugače tako milostljiv, je nekoč dejal: "Ne
bojte se tistih, ki ubijajo telo." Čeprav se sam zelo bojim takih
ljudi. Vendar pa Jezus za njih pravi: Oni so 'majhne ribe'!
"Ne bojte se njih," je dejal, "temveč se bojte tistega, ki lahko
dušo in telo pogubi v peklu." In naj vas ob ten Jezusovih
besedah spreleti srh, to je resničnost, ki se ji ne da izogniti.
Pred nekaj leü je na norveškem živel znameniti profesor
Hallesby. Imel sem to cast, da sem ga spoznal. Bil je zares
čudovit človek. Tisti pravi, uravnovešeni, iskreni Norvežan.
Nekoč je eel teden vodil oddaje na nacionalnem radiu. V neki
oddaji je dal izjavo, ki je razburila mnogo duhov. Rekel je:
108

"Lahko se vam zgodi, da se boste zvečer mirno ulegli v
posteljo, zjutraj pa se boste zbudili v peklu. Moja dolžnost
je, da vas opozorim na to nevarnost!" Te besede so v delu
Norveške lzzvale ostre proteste, saj se imajo Norvežani za
zelo "moderne ljudi". Nek novinar je v največjem časopisu v
Oslu objavll članek, v katerem je napisal: "Saj nismo več v
srednjem veku! Sramotno je, da se tako sodobno institucijo
kot je radio, koristi za promoviranje takih neumnosti!"
Seveda, če je nekaj objavljeno v tako pomembnem casopisu,
se kmalu pojavi tudi povsod drugod. Kmalu so ves tisk
preplavili članki na temo: "Saj nismo več v srednjem veku!
Kako lahko nek profesor govori o peklu?"
Končno so na radiu Oslo zaprosili profesorja Hallesbya,
naj poskuša zadevo popraviti. Spet se je usedel za mikrofon
in dejal: "Rad bi razčistil to sporno zadevo. Tako bom
naredil: lahko se vam zgodi, da se zvečer mirno uležete v
posteljo in se zjutraj zbudite v peklu. Moja dolžnost je, da
vas opozorim na to nevarnost!" To je bila poslednja kaplja.
Začeli so spraševati norveške škofe: "Ali pekel obstaja, ali
ne?" V debato se je vmešala tudi revija "Der Spiegel" in
objavila članek z naslovom: "Prepir o peklu v Norveški".
Slabo leto po tem "viharju" sem odpotoval v Oslo, kjer sem
imel nekaj predavanj za študente. Ob večerih sem imel tudi
nekaj javnih predavanj. Takoj po mojem prihodu so organizirali
tiskovno konferenco. V hotelu se je zbralo mnogo novinarjev.
Tedaj se je zgodilo nekaj nenavadnega. Na moji desni je sedel
novinar, ki je sprožil vso to polemiko po časopisih, na moji
levi pa profesor Hallesby, kot predstavnik evangeličanskega
tiska. Začeli so me spfaševati. Novinarji so kar planili po
meni: "Pastor Busch, s pastorjem Hallesbyem sva imela
polemiko. Rad bi vas vprašal nekaj v zvezi s tem, saj ste znan
kot moderen človek. Kaj mislite, ali pekel obstaja?" "Da," sem
mu odgovoril. "Seveda pekel obstaja. To je samo po sebi
razumljivo!" "Ne morem razumeti, da lahko prav vi izjavite
kaj takega," je nadaljeval. "Rad bi vam to malo pojasnil," sem
mu odvrnil. "Jaz verjamem, da pekel obstaja, zato, ker je
tako rekel sam Jezus. In jaz Jezusovim besedam brezpogojno
verjamem. Jezus je vedel mnogo več, kakor vsi pametni
ljudje skupaj."
Božja beseda nas uči: "Bog želi, da bi se vsi ljudje odrešili
in spoznali resnico." O nujnosti verovanja govorimo zato, ker
'	109

je Bog ljudem pokazal način, kako lahko blagoslovljeno žlvijo
In blaženo umrejo.
Le kako bi lahko shajali z našim življenjem, če ne bi mogli
verovati? Kako lahko odidemo s tega sveta, če ne verujemo
več? Kako nepripravljeni stopiti pred večnega Boga?
Poskušal vam bom še drugače to prlkazatl. Predstavljajte
si, da imate lepo zlato rlbico. Nekega dne pomislite: "Ubogo
bitje, ves dan moraš prežlvetl v tej hladnl vodil Rad bi ti malo
olajšal življenje!" Vzamete jo iz vode, jo obrišete z brisačo in
postavite v lepo zlato kletko. Nato ji prinesete najboljšo
hrano; ne vem, kaj zlate ribice jedo - mravljinčja jajca ali kaj
podobnega. Torej, dajete ji najlepša in najdebelejša mravljinčja
jajčeca in ji govorite: "Draga moja zlata ribica, poglej, sedaj
imaš lepo zlato kletko, prekrasna mravljinčja jajčeca, svež
zrakl Sedaj bo vse super!"
Kako se bo zlata ribica odzvala na vašo skrb? Bo hvaležno
zamahnila z repom in rekla: "Hvala! Oh, hvala!" Ne, tega prav
gotovo ne bo storila; diyje bo trzala in se strašno mučila, da
pride do zraka. In če bi lahko govorila, bi vam rekla: "Ne
maram tvoje zlate kletke, ne maram tvojih mravljinčjih
jajčec, žeUm si nazaj v svoje naravno okolje, želim si v vodo!"
Glejte, Bog je naše naravno okolje, saj je ustvaril nebo in
zemljo, pa tudi nas. "Vse življenje izhaja iz tebe", je prvi verz
švicarske bimne. Bog je naše naravno okolje. Dokler se ne
pomirimo z Bogom, zapiramo svojo dušo v zlato kletko.
Človek današnjega dne privošči svoji duši prav vse: zabavo,
potovanja, najboljše jedi, dobra vina - vse; in vendar se duša
otepa in govori: "Ne želim teh stvari! Želim v svoje naravno
okolje, želim mir z Bogom!" Ne bodite okrutni sami s seboj!
Naše srce kriči v nas tako dolgo, dokler ne najde mini v
živem Bogu! Kakor si riba želi v vodo, tako tudi naša duša
hrepeni po Bogu.-ki je naše naravno okolje!
Le kako bi bill lahko zadovoljni v življenju, ko ne verujete
več? Lahko vam povem samo to; ne boste zadovoljni, če ne
verujete, niti v življenju, niti v smrti, niti v večnosti.
Lahko rečete, da gre na videz večini ljudi prav dobro. Jaz
pa mislim, da bo čas pokazal, ali imate prav. Vzemite na
primer Goetheja. Bil je lep, bogat, inteligenten, postal je celo
minister, skratka, imel je vse. Na koncu življenja pa je rekel
svojemu prijatelju Eckermannu, da če bi zbral skupaj vse ure
resnične sreče, ki jih je v življenju doživel, ne bi zadostovalo
110

nlti za tri dni. Goethe ni imel  mlru! Ne, če človek ne veruje,
nl kos življenju.
2. Pomembno je imeti pravo vero
Pomembno je imetl, ne kakršno koli, temveč pravo,
odrešujočo vero! Vsakdo ima nekakŠno vero. Nekoč, ko sem
bil še student, je neka gospa prišla oblskat mojo mater. Ni
je bilo doma, zato sem rekel: "Gospa, mame ni doma. Dokler
se ne vrne, se boste moral! zadovoljiti z mojo družbo." "Zelo
ste ljubeznivi," mi je vljudno odgovorila. Ko se je namestila,
me je vprašala: "In s čim se vi ukvarjate?" Odvrnil sem ji:
"Teologijo Studiram." "Kaj?" je presenečeno vprašala. "Teologijo?
Kdo pa še danes veruje! Nemogoče!" Nato je stara gospa
ponosno izjavila: "Mi imamo Goethejevo vero! Krščanstvo je
preteklost!" (To se je zgodilo v Frankftirtu, v Goethejevem
mestu.)
Ker mi je bil tak pogovor neprijeten in se nisem želel
prepirati s staro gospo, sem poskušal spremeniti temo:
"Draga gospa, kako pa kaj vaše zdravje?" Na te besede je
nekajkrat potrkala po mizi in hltro dejala: "Toi, toi, toi! Po
teh stvareh se ne sprašuje!" "Oprostite," sem vprašal, "kaj
pomeni: 'toi, toi, toi'?" "To odvrne nesrečo!" "Ah, tako torej,"
sem dejal, "zavrgli ste vero v živega Boga in namesto tega
verjamete v 'toi, toi, toi' in v trkanje na les! Zelo dobro! To
ste dobro napravili, da ste zamenjali to vero za ono!"
Vsakdo v nekaj veruje, vprašanje pa je, all je njegova vera
prava, odrešujoča. Ljudje današnjega dne pravijo: "Pomembno
je v nekaj verovati!" To nekaj se glasi: "Verjamem v 'ljubega
boga'!" - "Verjamem v naravo!" - "Verjamem v usodo!" -
"Verjamem v previdnost!"
Dragi prijatelji, to ni nič. Poglavitno je imeti pravo vero,
vero, ki nam prinaša mir, mir z Bogom in mir v srcu.
Potrebno je imeti vero, ki nas odreši pekla; kar lahko
občutim že sedaj, saj mi je prinesla novo življenje. Če vaša
vera ni takšna, je brez vrednosti.
Veliko ljudi je nekdaj verovalo v Nemčljo, končno zmago
in Hitlerja. In kako se je vse to končalo!? Se vam ne zdi, da
obstaja tudi kriva vera? Kdor bi bil rad deležen božje odrešitve,
mora imeti pravo vero.
Ill

Edina prava vera je vera v Jezusa, Slna živega Boga. Vera
v Jezusa Kristusa! Ne vera v nekoga, kl je osnoval religijo -
takšnih je na pretek, temveč v Jezusa Kristusa, Sina živega
Boga.
V Bibliji je zapisana čudovita zgodba, v kateri je lepo
prikazano, kaj v bistvu je odrešujoča vera v Jezusa Kristusa.
Da bi zgodbo dobro razumeli, se v mislih poskušajte vrniti
2000 let nazaj, v mesto Jeruzalem. Od mestnih vrat se vije
pot proti vzpetini, ki se v hebrejščini imenuje Golgota, "kraj
lobanj". Poglejte si množico, ki tako divje kriči! Poglejte
rimske vojake, ki kockajo za obleko obsojenih. Stopimo
bliže. Na srednjem od treh križev visi Sin božji - z žeblji
prikovan! Njegov obraz je krvav, kajti trni njegove krone so
se mu zapičili globoko v kožo. To je Bog, ki visi na križu.
Na njegovi levi in desni visita razbojnika. Nenadoma se
zmrači. Smrt se približuje. Eden od dvojice razbojnikov
nenadoma začne kričati: "Hej, ti v sredini. Rekel si, da si Sin
božji. Če ne lažeš, stopi s križa in mi pomagaj!"
Njegovo reakcijo je prav lahko razumeti. Človek v smrtnem
strahu izreče tudi besede, ki jih drugače ne bi. V tem se oglasi
tudi drugi razbojnik. Obrne se k svojemu prijatelju in ga
pokara: "Se še vedno ne bojiš Boga?!"
Vedno se začne tako, s priznanjem, da je Bog svet in da
človek zasluži njegovo sodbo, ki je strašna.
Ko so po naših mestih začele padati bombe, so bill ljudje
prepadeni in zgroženi. Morda je za to kriva cerkev, ki ni
dopovedala ljudem, da je Bog lahko tudi strašen, da ljudem
lahko obrne hrbet in dopusti, da se nadnje zgrne nesreča.
"Kaj se ne bojiš Boga!?" je vprašal razbojnik. Tudi danes bi
moral! po ulicah naših mest kričati: "Se še vedno ne bojite
Boga?" Moral! bi se napotiti v tovarne in urade, kjer ljudje
"preko trupel" svojih sodelavcev služijo denar in kričati: "Se
še vedno ne bojite Boga!?" Mladim, ki živijo v razvratu, bi
moral! reči: "Se še vedno ne bojite Boga?! Kaj si pa mislite?
All ste slepi?" Tako se začne. Najprej moramo spoznati, da
je Bog svet in strašen.
"Po pravici smo tukaj, za svoja dela sprejemamo zasluženo
plačilo", je nadaljeval drugi razbojnik. To je drugi korak, ki
vodi k odrešujoči veri: razbojnik je priznal svoje grehe.
Srečal sem mnoge ljudi, ki so govorili: "Ne morem verovati!"
Vprašal sem jih: "Ste že priznali Bogu vase grehe?" - "Ne,
112

delam, kar je prav in Boga se ne bojim." Na take besede sem
vedno odgovoril: "Dokler boste tako varall samega sebe, ne
boste mogli spregledati!"
Pred kratklm sem srečal moža, ki mi je, tudi on, rekel:
"Delam, kar je prav in ne bojim se Boga." "Čestitam!" sem mu
dejal. "Zase, na žalost, tega ne bi mogel reči. V mojem
življenju je marsikaj nepravilnega." Odgovoril mi je: "Seveda,
če se ozirate na drobnarije!" "Oh, da," sem odvrnil, "Bog se
ozira tudi na drobnarije! Ne varajte samega sebe, da to ni
tako!"
Do prave, odrešujoče vere boste prišli šele tedaj, ko boste
greh imenovali z njegovim pravim imenom; ko boste svoje
predzakonske seksualne avanture Imenovali razvrat; ko boste
svoje izvenzakonske odnose imenovali prešuštvo; ko laži ne
boste več imeli za iznajdljivost; ko svoje sebičnosti ne boste
več opravičevali, temveč boste priznali, da ste sami sebi svoj
Bog, to pa je bogoskrunstvo. To je drugi korak, ki nas vodi
k odrešujoči veri: ko svoje grehe končno imenujemo s pravim
imenom, ko stopimo pred Boga in mu rečemo: "Gospod,
zaslužil sem tvojo sodbo!" Neverjetno je, kako ljudje dandanes
varajo sami sebe: "Vse je v redu!" Lahko ste prepričani,
nekega dne nam bo Bog strgal maske z obrazov!
Ko je pokaral svojega prijatelja, se je razbojnik obrnil k
Jezusu: "Nič slabega nisi storil. Zakaj visiš tu med nama?"
- V tem trenutku ga je spreletelo: "Tu visi zaradi mene! Mojo
krivdo nosi!" Ob tem spoznanju mu je ostalo samo še to, da
Jezusa zaprosi: "Gospod, ko boš prišel v svoje kraljestvo, se
spomni name!"
To je tretji korak: razbojnik je spoznal, da ga lahko Jezus
za večno odreši, saj je umrl namesto vseh nas. Na njegove
besede je Jezus odgovoril: "Zares, pravim ti, danes boš z
menoj v raju!"
To je odrešujoča vera: zavedati se božje svetosti, priznaü,
da ste izgubljeni in sprejeti Jezusa, ki je umrl na križu za
naše grehe, kot edino pot odrešitve. Brez te vere vaše življenje
ne bo nikoli resnično življenje. S to vero boste dosegli
življenje duhovnega izobilja!
Nekateri oporekajo moji enostranskosti. Moj odgovor na
to je: "Oprostite, toda samo ta način obstaja, samo ta pot.
Samo s takšno vero lahko smiselno in srečno živimo in
umremo brez strahu, osvobojeni božje sodbe. Prava vera
113

pomeni, da stopimo pred Boga kot grešnikl in ga zaprosimo
za oprostitev naših grehov. Seveda moramo brezpogojno
verjeti, da je bila njegova sveta kri prelita tudi za naše grehe;
verjeti moramo, da je Jezus umrl za nas, oziroma namesto
nas!"
Hočem, da teh besed nikoli ne pbzabite: "Jezus je umrl
zame!" Ko zjutraj vstanete iz svoje postelje, naj v vaši glavi
odmevajo besede: "Jezus je umrl zame!" Na vašem delovnem
mestu, v težavah, naj vaše misli zapolnjuje:
"Jezus je umrl zame!" Tedaj vam bo Bog naklonil svojo
milost. Spoznali boste, da je Jezus zares umrl za vas in, da
ste zaradi tega tudi vi lahko otroci božji. V trenutku, ko boste
to spoznali, ste že zakoračili v njegovo kraljestvo! Jezus je
rekel: "Jaz sem vrata. Kdor stopi skozi mene, bo odrešen."
So pa tudi ljudje, ni jih malo, ki govorijo: "Lepo je, kar
govorite, toda jaz enostavno ne morem verovati. Slišati je zelo
prepričljivo, toda jaz, na žalost, ne morem verovati." Štiri
vrste ljudi imajo ta problem: na sledečih straneh bom govoril
o njih.
3. Ljudje, ki ne morejo verovati...
a) ...ker niso religioznl
 V	prvi skupini so ljudje, ki govorijo: "Ne morem verovati,
ker nisem religiozen. Vam, pastor, je lahko, ker ste religiozen
človek!" Na to jim odvrnem:  "Tudi jaz nisem religiozen."
Iskren bom: zvonenju, kadilom in podobnim stvarem pripisujem
prav malo pomena. Bilo mi je ljubo, ker sem zadnjä leta v
Essnu vedno pridigal v dvorani, v kateri je ponavadi igral
samo orkester pihalne godbe. V njej ni bilo niti orgel, niti
zvonov in tudi pogrešal jih nisem. Nič nimam proti tem
stvarem, toda potrebujem jih ne. Nisem preveč religiozen!
 V	času Sina božjega je na zemlji živelo veliko religioznih
ljudi. Bili so pismouki, duhovniki, farizeji, sami religlozni
ljudje. Najbolj Uberalni med religioznimi ljudmi te dobe so
bili saduceji. To so bili ljudje, ki bi danes govorili: "Boga
iščem v naravi." Za časa nacizma so govorili: "Bog se bori za
nas." In ti religiozni ljudje so Sina božjega pribili na križ.
Jezus se v njihovo dojemanje religije ni vklapljal.
Obstajajo pa tudi popolnoma nereliglozni ljudje: razvratniki,
114

tihotapci - Biblija jlh imenuje carlnlkl - delavci, ki se od zore
do mraka mučijo za svoj vsakdanji kruh, podjetnlkl kakor
Zakej, kl so svoje življenje posvetili zbiranju denarja... Ti
ljudje so bill popolnoma nereligloznl. Toda ravno onl so se
prlklonill Jezusu! Kako je to mogoče? Dobro so vedeli, da
so grešnikl, da ne življo, kakor bi bilo treba. In Jezus je
Odrešenlk, kl je prlšel, da bl jih napravll otroke božje! In oni
so verjell vanj.
Jezus nl prlšel zato, da bl napravll rellgiozne ljudl še bolj
rellglozne, temveč, da bl grešnlke odrešll duhovne smrti In
pekla. Prišel je, da bl tudl grešnlkl lahko postall otroci božji!
Ko ml ljudje pravljo, da ne morejo verovatl, ker nlso rellgiozni,
Jim lahko povem samo to: "VI imate največ možnosti, da
postanete otrok božji!" Vsi smo grešniki in to dobro vemo,
toda Jezus je umrl za nas! Ponavljam: Jezus nl prlšel, da bi
religiozne ljudi napravil še bolj religiozne, temveč, da bi iz
Izgubljenih grešnikov napravll otroke božje!
b) ...ker ne želijo verovatl
Druga skupina ljudi so tisti, kl pravljo: "Ne morem verovatl!"
Vendar bi morali, če bi bill iskreni, v resnici prlznatl: "Ne
želim verovatll" V trenutku, ko se posvetite veri, se mora vaše
življenje korenlto spremenitl. Toda vl tega ne žellte. Dobro
veste, da v vašem žlvljenju nl vse kakor bi bilo treba. Toda
če bl postall otrok božji, bi morali to priznati. Ne, tega ne
Želite. Vašl prijatelji bi vas morda zasmehovali! In kaj bi rekli
vašl sorodnikl, če bi nenadoma postall kristjan? Ne, raje ne!
Če slučajno srečate nekoga, ki vam pravi: "Ne morem
verovati!" - morate vedetl, da je to samo drugače povedano:
"Ne želim verovati!"
V Bibliji je zapisana pretresljiva zgodba: Sin božji je sedel
na Oljskl gorl. Pred njegovlml očml se je v soncu kopalo
mesto Jeruzalem. Na drug! strani se je dvigovala vzpetina,
na katerl je stal prekrasen tempelj, kl so se mu čudili tudl
poganl ter ga steh* med sedem čudes antičnega sveta. Prlzor
se je v vsej svoji lepoti ponujal njegovim očem. Nenadoma
so učenci opazili, da po liclh njihovega učitelja teko solze.
Preseneceno in vprašujoče so ga pogledali. Jezus je z zalostnim
glasom izgovoril naslednje besede: "Jeruzalem, Jeruzalem...
Kollkokrat sem hotel zbrati tvoje otroke kakor zbira koklja
svoja piščeta pod peruti, pa niste hotell... Zato bo vaša hiša
115

zapuščena."
To je eden od najpretresljivejših stavkov v Bibliji: "Toda
vi me niste hoteli!" V Jeruzalemu so morda govorili: "Mi ne
moremo verovati!" Toda v bistvu tega niso hoteli!
Kdor ne želi verovati, mu tega tudi ni treba! Je tako?
Cerkve vam nalagajo razne obveznosti, toda v božjem kraljestvu
vlada popolna svoboda. Če želi, ima vsakdo pravico živeti
brez Boga. Bog nam nudi svoje prijateljstvo, toda mi ga lahko
zavrnemo. Si želite živeti brez Boga? Lahko to storite! Si želite
živeti brez božjega miru? Lahko to storite! Si želite živeti brez
molitve? Lahko to storite! Si želite živeti brez Biblije? Lahko
to storite! Si želite kršiti božje zapovedi? Tudi to lahko
storite! Lahko! Če si kdo ne želi Odrešenika, ki ga je poslal
Bog, da bi rešil grešnike, ga lahko zavrne. Kdor si želi končati
v peklu, to lahko stori! Pri Bogu ne obstaja nobena prisila.
Nekaj pa vam mora bit! jasno in to je, da boste morali na
koncu prevzeti nase posledice svojih odločitev. Bog vam z
Jezusom nudi oprostitev grehov ter mir s samim seboj. Na
to mu lahko odvrnete: "Ne potrebujem tega! Ne želim tega!"
Če se boste tako odločili, tako tudi bo. Toda ne mislite si,
da se boste lahko pet minut pred smrtjo spreobrnili in
sprejeli to, kar vam je Bog celo življenje zaman ponujal.
Imate vso pravico, da zavrnete mir, ki vam ga Bog preko
Jezusa Kristusa ponuja. Toda če to zavrnete, boste morali
večnost prebiti brez božjega miru, daleč stran od njegove
prisotnosti. In to je pekel!
Pekel je kraj, kjer se je izgubil vsak spomin na Boga! Tarn
vas ne bo več Idical k sebi. Tam ne bo več možno spremeniti
svoje usode. Tam boste morda hoteli moliti, toda ne boste
več mogli. Morda boste hoteli poklicati Jezusovo ime, toda
ne boste se ga več niti spominjali. Ni vam treba sprejeti
sporočila, ki vam ga prinašam. Lahko ga zavrnete in se ne
obrnete k Jezusu. Toda morate vedeti, da ste s tern izbrali
pekel! Lahko izbirate po lastni volji!
"Toda vi niste hoteli!" je rekel Jezus Jeruzalemčanom. Ni
jih silil, naj si premislijo. Toda to, kar so izbrali, je bilo
strašno.
c) ...ker so doživeli že toliko hudega
Ta tretja skupina ljudi uporablja prav čuden izgovor.
Pravzaprav mi ni tega rekla še nobena ženska. Nenavadno,
116

samo moški uporabljajo ta izgovor: "Gospod pastor, toliko
hudega sem že doživel, da ne morem več verovatil" Tedaj jih
vprašam: "Kaj ste doživeli? Tudi mene je doletelo marsikaj
hudega." Najpogostejši odgovor je: "No, jaz... Torej ... Toliko
hudega sem doživel, da ne morem več verovati!" Ta stavek
se kakor zli duh mota po glavah mošklh. V takšnih situacijah
se ponavadi malo pošalim in jih vprašam: "Ali verjamete, da
je to, kar piše v voznem redu, resnica? Ali verjamete vsaki
informaciji, ki jo slišite od policaja?" - "Da!" - "Torej nehajte
govoriti: 'Ne verujem več!', raje recite: 'Ne verujem več, razen
v vozne rede in policaje.'"
Nato pravim: "Glejte, v moje mračno življenje, polno greha
in umazanije, neumnosti in napak, je nekega dne vstopil
Jezus. Spoznal sem, da je Sin božji in da ga je poslal Bog!
Tedaj sem svoje življenje predal njemu, ki Je toliko storil
zame, Jezusu! In čeprav zares ne morete več verovati v nič
in nikogar, lahko verjamete vanj, ki je za vas dal svoje
življenje - in v vse, kar je rekel. Verujete v vse razen vanj,
v kogar se zares lahko veruje. Še nobenega ni razočaral, vi
pa pravite: 'Ne!' Saj to je smešno. Nato pa razlagate, koUko
hudega ste že doživeli. Nič niste še doživeli!"
d) ...ker so se razhudili zaradi česa
Četrta skupina ljudi, ki ne morejo verovati, se sestoji iz
malo kompliciranih ljudi. Ne morejo verovati, ker jih je na
primer razhudila cerkev. Po navadi je to povezano s cerkvenimi
dogmami.
Nekoč je k meni prisedla neka mlada študentka in mi
dejala: "Studiram naravosloyje." "Zelo lepo!" sem dejal. "Nekaj
ste me želeli vprašati?" "Da," je odgovorila. "Gospod pastor,
poslušala sem eno od vaših pridig. Čutim, da imate nekaj,
kar bi tudi sama želela imeti, toda ne morem verovati. Veste,
ne morem sprejeti vseh teh cerkvenih dogem in zapovedi;
počutim se, kakor da bi morala pogoltniti šop suhe slameP
Nasmehnil sem se in odvrnil: "Gospodična, saj ni treba
goltati suhe slame! Ste že slišali kaj o Jezusu?" "Da", ml je
odgovorila. "Dobro, kaj bi mi odvrnili, če bi vam rekel: 'Jezus
je lažnivec!'" "Ne," je rekla, "tega ne verjamem!" "Torej verjamete,
da Jezus govori resnico?" "Da," je rekla, "verjamem!" Nadaljeval
sem: "Gospodična, all obstaja kak človek, za katerega bi
lahko rekli: "Verjamem, da se še nikoli ni zlagal'?" "Ne", je
117

rekla. "Tega za nobenega ne bi mogla reči." "Glejte, gospodična,"
sem ji odvrnil, "iz teh vaših besed sledi, da vl že verujete.
Svoje zaupanje ste poklonili Jezusu. To je zelo veliko. To je
začetek. Jezus je govoril resnico. Biblija pravi: 'To je večno
življenje, spoznatl tebe, edinega pravega Boga, in njega, kl si
ga poslal, Jezusa Kristusa.' Sploh se vam ni treba mučiti s
cerkvenimi dogmami in zapovedmi."
Nekdo se vam približuje iz megle tega sveta. Vedno bolj
jasno prepoznavate njegove rane, ki so jlh pustili žeblji in
trnova krona, njegove rane, ki govore o tem, da je nase
prevzel vse vaše grehe in vas vzljubil z ljubeznijo, s katero
vas doslej še nihče ni ljubil.
Uprite svoj pogled v Jezusa vse dotlej, dokler mu iz globine
svojega srca ne rečete: "Odrešenik moj, Gospod moj in Bog
moj!" Verovati ne pomeni pogoltniti vse dogme, ker je "tako
rekel pastor"; verovati pomeni spoznati Jezusa Kristusa!
Nekateri pravijo: "Ne morem verovati, ker pastorji..." Sledi
kakšna zgodba o pastorju, ki jih je razjezil. Eden od njih je
imel ljubico, drugi je pobegnil s cerkvenim denarjem. Povsod
se najdejo problematični pastorji. "Zaradi tega ne morem več
verovati!" Ob teh besedah zardim, saj sam sebe dobro poznam.
Sicer nisem pobegnil s cerkvenim denarjem, toda če bi me
ljudje poznali tako dobro, kakor se poznam sam, tudi mene
ne bi resno jemali. Kaj naj torej rečem v zvezi s tem?
Pazljivo poslušajte, kaj vam bom povedal. Nikjer v Bibliji
ne boste našli zapisano: "Verjemi v svojega pastorja in odrešen
boš." V Bibliji piše: "Verjemi v Jezusa Kristusa in odrešen
boš." Pastor je, kar na žalost ne drži vedno (mnogo je takih,
ki ne opravljajo svoje osnovne funkcije) nič drugega kakor
smerokaz k Jezusu! Smerokaz je včasih lahko tudi poškodovan,
nagnjen in izpran od dežja, toda še vedno je smerokaz.
Uporaben je tako dolgo, dokler se da razbrati smer, v katero
kaže. Kar se mene tiče, jaz ne bi poslušal nobenega pastorja,
ki ni smerokaz k Jezusu, Sinu božjemu, ki je bil križan in
ponovno vstal. Na poti do mojega cilja se ne bom hudoval
na smerokaz, ki ni v najboljšem stanju, če mi le pokaže pravo
pot in smer. Moj cilj je priti do izvora milosti - Jezusa
Kristusa.
Bi hoteli na sodni dan stopiti pred Boga in mu reči:
"Gospod, tvoje odrešitve in oproščenja grehov nisem sprejel
zato, ker je bil pastor ničvreden!" Hočete tako stopiti pred
118

Boga? To me spominja na dečka, kl so mu pomrzle roke in
je za svojega očeta dejal: "Prav mu je, ko pa mi ni kupil
rokavic!"
Ne, dragi prijatelji, narobe je, če kdo reče: "Ne morem
verovati!"
Obstaja nek lep Jezusov stavek, v katerem pravi: "Vsak,
ki želi vršiti voljo mojega Očeta, bo vedel, če moj nauk izhaja
od Boga." Vprašanje je samo, all hoče pripadati Bogu in
poslušati njegove zapovedi.
4. Kaj storiti, če ne moremo verovati?
a)	Prosite Boga za razsvetlitev!
Blizu vas je. Recite mu: "Gospod, daj mi vero. Razsvetli
me!" Zanesite se, da vas bo uslišal!
b)	Verjemite, da je prisotenl
Jezus je tu! Pojdite v samoto in mu recite: "Jezus, rad bi
ti predal svoje življenje." Tudi jaz sem tako storil, ko me je
v moji brezbožnosti prevzel strah pred Bogom, in to me je
privedlo do Jezusa.
c)	Berite Biblijo!
Vsaj četrt ure na dan si prihranite za pogovore z Jezusom!
V tern času berite Biblijo in poslušajte, kaj vam bo Bog
povedal. Berite naglas! Nato dvignite roke in recite: "Jezus,
veliko ti imam povedati. S svojim življenjem nisem zadovoljen,
pomagaj mi!"
d)	Poiščite si družbo kristjanov!
Poiščite ljudi, ki si želijo bit! pravi kristjani! Ne ostanite
sami! Na poti proti nebu ni veliko samotnih potnikov. Poiščite
družbo kristjanov, ki potujejo po isti poti!
119

Kako naj bomo v življenju
zadovoljni, ko nas neprestano tiščijo
naši grehi in krivda?
V Württembergu pravljo: "Konec heca!" S teml besedaml
bi tudi sam želel začetl to poglayje: "Konec heca!" Stvar je zelo
resna!
Kako naj bomo v življenju zadovoljni, ko nas neprestano
tlščijo naši grehl in krivda? Te besede morate jematl resno:
"...ko nas neprestano tlščijo naši grehi in krivda." Naši grehi
in krivda nas zares neprestano tiščijo. Zato z veseljem
govorim o nečem, o darilu, ki napravi človeka bogatega in
presrečnega. Tega nekaj ne morete nikjer kupiti, nikjer na
vsem planetu. Tudi če ste milijarder in razpolagate z neomejeno
količino denarja, tega ne bi mogli kupiti. Do tega se ne morete
dokopati niti s pomočjo raznih zvez, čeprav se dandanes z
zvezami lahko pride do tistega, česar običajno ni mogoče
kupiti. Te čudovite stvari, o kateri želim govoriti, ne morete
dobiti, pa če so vaše zveze še tako dobre in vaši prijatelji še
tako vplivni.
No, obstaja pa možnost, da se do te čudovite stvari
dokopljete sami. Dobi se jo lahko samo kot darilo. Ta velika
in čudovita stvar, o kateri govorim, to, kar se ne da kupiti
in dobiti preko zvez, se imenuje - oprostitev grehov.
Morda ste sedaj razočarani. Morda ste pričakovali, da
boste slišali nekaj čisto drugega. Verjetno se sprašujete:
1. Ali jaz to potrebujem?
Prepričan sem, da bi vsaj 50 odstotkov ljudi na vprašanje,
all potrebujejo oprostitev greha, odgovorilo z besedaml:
"Oprostitev greha? Kaj bi meni to?"
Nedavno tega mi je nek mladenič dejal: "Živimo v času, ko
naše potrebe določajo reklame. Naši pradedl še niso poznali
žvečilnih gumijev in clgaret. Sedaj pa se, zaradi neprestanih
reklam po televiziji, radiu in na plakatih, življenja brez
cigaret ne moremo več zamišljati. Najprej so ustvarih" potrebo,
120

temu pa sledi prodaja." Mladenič je nadaljeval: "Tudi cerkev
dela isto. Cerkev ljudem dopoveduje: 'Potrebujete oprostitev
grehov!' Nato jim jo prodaja. Me razumete? Tega ne potrebujemo,
cerkev pa ustvarja potrebo, da bi nam lahko prodajala svojo
'robo'!" All nl tako? Če bi sedaj ustavili nekoga na cesti in
bi mu rekli: "Dober dan! Kako vam je ime?" "Meier!" "Gospod
Meier, all potrebujete oprostitev grehov?" Gospod Meier bi
najverjetneje odgovoril: "Ah! Kar potrebujem je 2000 mark,
ne pa oprostitev grehov!"
Ali ni imel mladenič prav? Bi bilo mogoče v človeku
ustvariti potrebo, ki je prej ni imel, nato pa na to potrebo
odgovoriti z biblijskim naukom?
Povedati vam moram, da je to strašna zmota, grozljiva
zabloda. Naša največja življenjska potreba je oprostitev grehov!
Tisti, ki trdi, da mu oprostitev grehov ni potrebna, prav
gotovo ne pozna svetega in strašnega Boga. O božji ljubezni
se toliko govori, da enostavno ne vemo več, da je Bog, a tako
piše v Bibliji, strašen Bog! To, kar me je šokiralo, ko sem
se prebudil iz grešnega življenja, je bilo spoznanje: Boga se
je treba bati! Tisti, ki pravi: "Ne potrebujem oprostitve grehov!",
nima pojma o Bogu, o njemu, ki lahko dušo in telo uniči v
peklu. Ne varajte se, človek je lahko za večno izgubljen! To
pravi Jezus, ki to najbolje ve.
Tudi če ves svet pravi: "Mi tega ne verjamemo!", bo ves svet
doletela večna pogibel! Jezus prav gotovo ve največ o tem.
Opozarja nas, da ne bi izgubili pravice do večnega življenja!
In vendar si ljudje, z vsemi svojimi grehi, drznejo reči: "Ne
potrebujemo oproščenja grehov! Cerkev ustvarja to potrebo,
ki je v resnici ni!" Neumnost! Ničesar ne potrebujemo bolj
kot oprostitve grehov!
Ob tej priliki vam moram povedati neko mojo dogodivščino.
Nekoč sem govoril na velikem shodu v prekrasnem mestu
Zurichu. Bill smo v ogromni kongresni dvorani, kljub temu
pa so bila zasedena vsa mesta, tako da so morali nekateri
celo stati. Postal sem pozoren na dva gospoda, ki sta se
oČitno prav lepo zabavala. Videlo se je, da sta na shod prišla
iz čiste radovednosti. Eden od njiju je imel lepo "kozjo
bradico". Bila mi je všeč in pomislil sem: "Škoda, da sam ne
morem nositi takšne bradice!"
S svojim predavanjem sem začel tako, da bi pritegnil
pozornost te dvojice. Zares sta me z zanimanjem poslušala.
121

V tem sem prvič omenil "oprostltev grehov". V istem trenutku
sem opazil, kako se je gospod z bradico porogljivo nasmehnil
in nekaj zašepetal svojemu prijatelju. Kot sem že povedal, je
bila dvorana zelo velika in oba sta stala precej daleč od mene.
Nisem mogel slišati, kaj sta govorila, vendar pa sem po izrazu
obraza prav lahko uganil. Bilo je nekaj takega kot: "Oprostltev
grehov! Tipično pastorsko čvekanje!" Morda je ob tem tudi
pomislil: "Saj nisem zločinec! Ne potrebujem oprostitve grehov!"
Tudi vi tako razmišljate, ali ni tako? "Saj nisem zločinec! Ne
potrebujem oprostitve grehov!"
Nenadoma me je preplavila jeza. Vem, da pred Bogom to
ni lepo, vendar si nisem mogel pomagati. "Samo trenutek!"
sem dejal. "Napravil bom kratek odmor, vi pa si ta čas
odgovorite na vprašanje, ki vam ga bom postavil: 'Bi se radi
za vso večnost odrekli možnosti oprostitve grehov samo zato,
ker trenutno mislite, da tega ne potrebujete? Da ali ne?'" Na
tisoče ljudi je, skupaj z menoj, pol minute prebilo v popolni
tlšini. Nenadoma sem opazil, kako je človek s kozjo bradico
prebledel in se naslonil na zid. To ga je zelo zadelo! Verjetno
je pomislil: "Sedaj sicer trdim: 'Nisem zločinec!' Toda ko
pride moj čas, ko ne bo več sale, tedaj bi prav rad imel
oprostitev grehov. Ne bi se želel tega odreči za vse večne case."
Se strinjate? Mar ne?
Obstaja nekaj fraz, ki sem jih v življenju slišal že
ničkolikokrat. Ena od njih se glasi: "Ne delam nič slabega in
ne bojim se Boga!" Toda verjemite, še nikoli nisem slišal tako
govoriti nekoga, ki je mlajši od štirideset let. Mladi ljudje
prav dobro vedo, da je njlhovo življenje polno greha. Šele ko
svojo vest dodobra omrtvimo, se nam 'lahko zgodi, da nam
uide taka neumnost. Inkoml nekdo reče: "Ne delam nič
slabega in ne bojim se Boga!", mu odvrnem: "Verjetno si star
okoli štirideset let. To kar govoriš pomeni, da počasi postajaš
senilen. To pomeni, da si svojo vest popolnoma omrtvil!"
Dokler naša vest ni omrtvičena, zanesljivo vemo, da nam ni
nič tako potrebno kot oprostitev grehov!
Pred nekaj Ieti se je v Essnu znašel ameriški rock pevec
Bill Haley. Na tisoče mladih se je zgrnilo v Gruga Halle, da
bi poslušali Haleya in njegov "band". Že med prvo pesmijo
so začeh", počasi toda vztrajno, uničevati celo dvorano. Kasneje
so izračunali, da je škoda znašala 60.000 mark. Nek mlad
policaj mi je rekel: "Sedel sem v prvi vrsti in trdno sem se
122

moral prijeti za stol, da ne bi tudi sam sodeloval v divjanju."
Naslednji dan sem hodil po središču mesta. Opazil sem
trojico mladeničev, za katere bi prisegel, da so bill na
sinočnjem koncertu. Pristopil sem in jim rekel: "Dober dan!
Stavim, da ste bill sinoči na Haleyevem koncertu!" "Seveda,
gospod pastor!" "O," sem se začudil, "se mar poznamo? Zelo
sem vesel! Recite mi, prosim vas, nečesa ne morem razumeti:
zakaj ste uničili dvorano?" Tedaj so mi odgovorili: "Oh,
pastor Busch, to smo storili iz obupa!" "Kaj?" sem vprašal.
"Iz obupa? Zaradi česa pa ste obupani?" Odgovorili so mi:"Tega
še sami ne vemo!"
Znani danski teolog in filozof Sören Kierkegaard mi je
svojčas pripovedoval, kako je kot otrok s svojim očetom često
odhajal na sprehode. Sem ter tja je oče obstal in zamišljeno
pogledal svojega sina. Ob neki priliki mu je rekel: "Dragi
otrok, v tvoji notranjščini se skriva obup." Ko sem to prebral,
sem pomislil: "Če človek štirideset let službuje kot pastor v
velikem mestu, odkrije, da je prav pri vseh ljudeh tako."
Poznate ta notranji obup? Povedal vam bom, odkod prihaja.
Odpravimo se na majhno raziskovanje naših src. Naj to
ilustriram z zgodbo.
Ko sem bil še pastor v rurskem okraju, sem se često
spuščal v rudnike. To je čudovito doživetje. Dajo vam delovno
oblačilo, na glavo si posadite zaščitno čelado, stopite v
dvigalo in se spustite v globino; na primer do osmega nivoja.
Je možno iti še globje? Lahko, toda globlje se ne spusti nihče,
ker je tarn "močvirje". Vsa voda, ki priteka iz rudnika, se
zbira tam in rudarji so to mesto z razlogom imenovali
"močvara". Samo enkrat sem doživel, da je počila jeklena vrv
na dvigalu. Kabina se je zrušila v globino - v "močvaro".
Strašno!
Ta rudniška "močvara" je zame postala prispodoba vseh
nas. Vsi vemo, da v našem življenju obstaja mnogo "nivojev".
Na zunaj smo lahko veseli in dajemo vtis, da je z nami vse
v najlepšem redu, toda v naši notranjščini je vse drugače.
Človek se lahko smeje, čeprav je globoko žalosten. Sem ter
tja smo videti, kakor da življenje sprejemamo kot igro,
vendar globoko v nas, v naših dušah, v naših srcih, je skrit
globok obup.
Tako pravijo zdravniki in fllozofi, tako pravijo psihologl
in psihiatri. O tem govorijo fllmi in romani. Neverjetno je,
123

kako se včasih strah in obup manifesürata. Nek psihiater mi
je povedal: "Še sanja se vam ne, koliko mladih ljudi prihaja
v mojo ordinacijo!" Vendar pa se večina ljudi ne sprašuje,
odkod prihajata obup in strah, temveč se poskušajo reševati
s pomočjo alkohola in drog. Mnogo bolje bi bilo, če bi se
soočili z resnico.
Dejstvo, da se v globini človeškega srca skriva obup, ni
novo odkritje. Sliši se neverjetno, vendar so pisci Biblije to
trdili že pred tri tisoč leti. Poleg diagnoze pa nam Biblija
odkriva tudi razlog, zaradi katerega je tako. Biblija pravi, da
smo od Adamovega padca v greh dalje oddaljeni od Boga in
da torej živimo izven svojega elementa. Bog pa Je naš naravni
element, v katerem bi moral! živeti! BibUja tudi pravi, da se
vsi mi v blstvu bojimo božje sodbe in odgovornosti za lastno
življenje. Toda poglavitni vzrok globokega obupa našega srca
še vedno ostajajo naši grehl, naša krivda pred Bogom! To je
največji problem našega življenja, problem, ki ga sami ne
moremo rešiti! Tega se še kako zavedamo. Prav zato tudi v
naših srcih obstaja tak obup.
Potrebujemo oprostitev grehov? Seveda, da potrebujemo!
Ničesar ne potrebujemo tako, kakor oprostitev grehov!
Kaj je greh? Greh je vse, kar nas loči od Boga. Rodili smo
se kot grešniki. Dovolite mi, da ponovno uporabim primerjavo:
Otrok, za časa druge svetovne vojne rojen v Angliji, prav
gotovo ni imel nič proti nam - Nemcem, vendar je pripadal
nasprotni strani. Prav tako smo tudi mi, po naravi, rojeni
na strani, ki je nasprotna Bogu - v tem svetu. Tako smo od
rojstva naprej oddaljeni od Boga. Od takrat naprej pa se bolj
in bolj oddaljujemo od Boga; s tem, da med nas in Boga
dvigujemo zid svojih grehov. Vsaka kršitev božjih zapovedi
je kakor opeka, ki jo dodajamo temu zidu. Prav zato je greh
neprijetna stvarnost, s katero živimo.	-,
Povedal vam bom, kako sem dojel to strašno stvarnost
greha in spoznal, da nobenega greha ni možno popraviti. Imel
sem čudovitega očeta, s katerim sva bila v izvrstnih odnosih.
Nekega dne sem še v svoji sobici na podstrešju naše hiše učil
za izpit, ko sem zaslišal klic: "Wilhehn!" Pokukal sem skozi
okence in vprašal očeta: "Kaj se je zgodilo? Kje gori?" "V mesto
moram", mi je dejal. "Bi me spremil? V družbi je lepše!" "Toda
oče," sem mu odvrnil, "ravno se učim za izpit. Sedaj ni pravi
čas." "Potem bom sei pa sam", mi je odvrnil oče. Čez štirinajst
124

dni je bil mrtev.
V tern času je pri nas še vladal običaj, da mrtvec do pokopa
ostane pri hiši. Sinovi smo bedeli poleg odprte krste. Noč je
bila zelo tiha. Vsi so spali. Sam sem ostal poleg odprte krste.
Nenadoma sem se spomnil, kako me je pred dvema tednoma
oče zaprosil za spremstvo. In jaz sem ga zavrnil! Pogledal
sem ga in dejal: "Oh oče, zaprosi me še enkrat! Če želiš, te
lahko spremljam tudi sto kilometrov!" Toda njegova usta so
ostala zaprta. Nenadoma sem spoznal: ta moja mala napaka
je strašna stvarnost. Tudi če mi je na razpolago vsa večnost,
je ne morem popraviti.
Kaj mislite, koliko grehov, koliko napak je vnaših življenjih?!
Le kako naj bomo veseli, ko nas grehi in napake neprestano
spremljajo? Brez oprostitve grehov v življenju ne moremo biti
zadovoljni!
In ko umremo? Kako bo takrat? Hočete svoje grehe odnesti
s seboj v večnost? Velikokrat sem razmišljal, kako bo z
mano. V mojih letih je to običajno. Morebiti se bom lahko
oprijel neke ljubeče roke. Toda prišel bo trenutek, ko jo bom
moral izpustiti. V tem trenutku bo ladja mojega življenja v
tišini odplula proti Bogu - pred njegovo obličje!
Verjemite mi, natančno tako je, nenadoma se boste znašli
pred njiml Z vsemi svojimi grehi, z vsemi svojimi napakami
se boste pojavUi pred živim, svetim Bogom! In zaprepadeni
boste odkrili: "Saj sem vse svoje grehe in svoje napake
prinesel s seboj!" Ali potrebujemo oprostitev grehov? Nič na
tem svetu ne potrebujemo bolj, kakor oprostitev grehov! To
nam je potrebno bolj kot vsakdanji kruh!
2. Kje jo lahko najdem?
Ali obstaja nekaj, kar lahko izbriše preteklost? Če obstaja,
kje lahko to najdemo?
Ravnokar sem vam pripovedoval o svojem očetu. Svoje
napake ne morem več popraviti. Razumete? Svoje krivde
nikakor ne moremo izbrisati! Posledice naših napak ostajajo
pred Bogom! Storjeno je nekaj, za kar je treba plačati!
Jezusov učenec Judež je svojega Odresenika prodal za 30
srebrnikov. Ko je videl, kaj je storil, je nenadoma spoznal:
"Pogrešil sem!" Odšel je k tistim, katerim je izdal Jezusa, jim
125

vrnll denar ter rekel: "Pogrešll sem. Vzemlte svoj denar nazaj.
Rad bi vse popravil!" Toda oni so skomignlli z rameni in
odgovorili: "Kaj nam to mar? To je tvoja stvar!" Tudi vl se
lahko obrnete na kogarkoli, vsak vam bo odgovoril: "To je
tvoja stvar!"
Toda, all je mogoče, da se naši grehl in napake izbrišejo
in oprostijo? Kako je to mogoče? Kdo nam lahko da oprostitev
naših grehov?
Dragi prijatelji, na to vprašanje nam odgovarjajo vsi božji
ljudje iz Biblije. Od začetka do konca, od Stare do Nove
zaveze je biblijsko sporočilo jasno - oproščenje grehov obstaja!
Kje? Sledite mi spet od Jeruzalemskih vrat do Golgote. Za
zbrano množico se ne zmenite, niti za dva razbojnika. Ne
zmenite se za rimske vojake, temveč poglejte človeka, razpetega
na srednjem križu. Kdo je ta človek v sredini? On ni človek
kakor mi. On je stal pred zbrano množico in rekel: "Kdo mi
lahko dokaže krivdo?" Prav nihče se ni tedaj našel, ki bi si
drznil kaj reči. Tudi nihče izmed nas si ne bi drznil česa reči.
Nato so ga odvedli pred Pilata in židovski Veliki svet. Tudi
oni niso našli ničesar, za kar bi ga lahko obsodili. On ni eden
izmed nas. On oprostitve grehov ne potrebuje. In vendar je
visel na križu?! Kdo je ta človek? On ne izhaja iz našega sveta,
temveč je prišel iz neke druge dimenzije, iz božjega sveta.
Govorim o Jezusu, Sinu božjem. Na križu je razpet!? Zakaj?
Zaradi koga?
Drag! prijatelji, Bog je pravtčen. Greh mora kaznovati.
Naše grehe je prevaUl na Jezusa, svojega sina in na Jezusu
jih je tudi obsodil. "Za naše zveličanje ga je zadela kazen..."
To je najpomembnejše sporočilo Biblije: Jezus je namesto
nas trpel božjo kazen za grehe, da bi mi lahko živeli v mini!
Vidite, to je oprostitev grehov!
Kje se lahko rešim svojih grehov? Kje lahko pridobim mir
z Bogom? - Pod križem! "Kri njegovega Sina, Jezusa Kristusa,
nas očisti vseh grehov." Naj nam Bog pomaga, da spoznamo
to resnico!
Izšla je zanimiva knjiga izpod peresa Americana Willlama
L. Hulla. To je pastor, ki je v zaporu trinajstkrat obiskal
večkratnega morilca Adolfa Eichmanna. V Ječi je imel z njim
dolge pogovore in spremil ga je tudi do vislic, ko so izvršili
smrtno kazen. Tudi ko so njegov pepel raztresli po morju,
je bil prisoten.
126

Vsebino teh pogovorov z Eichmannom je objavil pod
naslovom "Bitka za dušo". Na začetku knjige piše: "Moj cilj
je bil rešiti tega strašnega grešnika, da ne odide v pekel.
Pretresljivo je gledatl, kako ta človek, ki je sedeč za svojim
pisalnim stolom poslal v smrt na milijone ljudi in zadal svetu
strašno rano, dp poslednjega trenutka govoril: 'Ne potrebujem
nikogar, ki bi umrl zame. Ne potrebujem oprostitve grehov.
Ne želim si je.'"
Si tudi vi želite slediti Eichmannu in umreti na tak način?
Ne? Če si tega ne želite, se z vsem svojim srcem obrnite k
Jezusu, Sinu božjemu, ki nam edinl na tern svetu lahko
oprosti naše grehe, ki je za nas umrl, da bi s svojo smrtjo
plačal vse, kar smo zakrivili!
Tekom teh razgovorov z Eichmannom se je pastor Hull bal
temu človeku ponuditi odrešitev po krvi Jezusa Kristusa. Ali
sploh lahko tak človek dobi oprostitev grehov? Da! Da! "Kri
Jezusa Kristusa, Sina božjega, nas očisti vseh grehov." Toda
prej jih moramo priznati, ga zaprositi za oprostitev, z vsem
svojim srcem verjeti v to, da je Jezus na križu plačal za nas.
In tedaj bo, kakor pravi pesem:
Dragocena Kristusova kri,
od greha očisti me.
Biblija nam na razne načine pripoveduje, kako na križu
razpeti in od mrtvih vstali Jezus Kristus oprošča naše grehe.
Upam, da veste, da Jezus ni ostal v grobu, temveč je po treh
dneh od mrtvih vstal.
Vzemimo za primer poroka. Porok je človek, ki garantira,
da bo plačal moj dolg, če ga sam ne bom zmogel plačati.
Nekdo mora plačati. V življenju je vedno tako, da dolg ne
ostane nepoplačan, nekdo ga vedno mora plačati! Vsak greh,
ki ga storimo, nas obvezuje Bogu. Bibhja pravi: "Smrt je
plačilo za greh." Bog zahteva, da za svoje grehe plačamo s
svojim življenjem. In tedaj pride Jezus, umre za naše grehe,
da bi mi lahko živeli. On je naš porok pred Bogom. Samo
dve možnosti imamo: ali bomo sami plačali za svoje grehe
v peklu ali pa bomo prišli k Jezusu in mu rekli: "Jezus, želim
sprejeti, da si ti plačal za moje grehe!"
Ernst Gottlieb Woltersdorf pravi v neki svoji pesmi:
127

Ostal sem nem in brez besed,
za mene porok se zavzame
in vse moje grehe odnese.
Vse moje dolgove prevzame,
povrne vse, kar to znese.
Od vseh grehov grmade,
še zadnji mi z duše odpade.
To dejstvo lahko lepo razložimo z Biblijsko priliko
odkupnine. Predstavljajte si človeka, ki so ga zajeli trgovci
s sužnji. Ne more se odkupiti. Tedaj na trg s sužnji pride
prijazen gospod in si ogleduje sužnje. Srce mu hitreje bije
in vpraša: "Koliko stane ta suženj? Rad bi ga odkupil, da bo
svoboden!" Od katerega trenutka bo suženj svoboden? Od
tistega trenutka, ko bo zanj izplačan tudi poslednji novčič.
Jezus je na Golgoti izplačal tudi poslednji novčič! Vam
preostane samo, da to sprejmete in rečete: "Jezus, pred tabo
polagam vse svoje grehe in verjamem, da si ti plačal za
vsakega izmed njih." Jezus nas odkupi! Jezus osvobaja
sužnje!
Philipp Friedrich Hiller poje:
Grehi so oproščeni.
To je beseda življenja
izmučenemu duhu.
Biblija nam prinaša nove in nove prilike. Taka je tudi
prilika sprave. Tudi najbolj primitiven domorodec ve, da mu
je sprava potrebna. Zaradi tega v vseh religijah obstajajo
duhovniki, ki za spravo darujejo žrtev. Toda Bog pozna in
prizna samo eno žrtev sprave: "To je Jagnje božje, ki je nase
prevzelo vse grehe sveta!" Mnogi duhovniki so prinašali veliko
število žrtev. Jezus je duhovnik, ki nas bo spravil z Bogom!
Jezus pa je tudi žrtev, preko katere se lahko spravimo z
Bogom. Samo on nas lahko spravi z Bogom!
Albert Knapp pravi v neki svoji pesmi:
128

Večno v spominu ml je pogled,
ko On kot tiha, nema žrtev,
ranjen ves, krvav in bled,
visi na križu, skoraj mrtev,
a vendar na mene pomisll še,
ko glasno krikne: "Dopolnjeno je!"
Naslednja biblijska prilika je pranje. Nek kristjan je napisal:
"Vzljubil nas je in s svojo krvjo opral vse naše grehe." Poznate
zgodbo o izgubljenem sinu, ki konča v prahu med svinjami?
Koliko ljudi je končalo med svinjami! Na to lahko rečemo
samo, Skoda jih je!
Toda Izgubljeni sin se je zbral in stekel, takšen, kakršen
je bil, domov, v očetov objem. Ni se sei najprej okopat, kupit
obleko in sandale. Prišel je, kakršen je bil. Njegov oče ga je
očistil in mu dal novo obleko. Veliko ljudi misli, da se morajo
najprej popraviti in šele potem lahko postanejo kristjani. To
je katastrofalna zabloda. K Jezusu moramo priti takšni,
kakršni smo: umazani. In kako umazano in bedno je naše
življenje! Pridite k Jezusu takšni, kakršni ste! On vas bo
opral in postal! boste čisti! On vas bo napravil nove! "Kri
Jezusa Kristusa, Sina božjega, nas očisti vseh grehov." To
nam izpričuje apostol Janez. Tem besedam smo lahko tudi
sami priča!
Vseh biblijskih prilik vam tu ne morem navesti. Bolje bi
bilo, da sami začnete brati Bibhjo in to čudovito sporočilo
o oprostitvi grehov bolje spoznate.
Smo lahko v življenju srečni, čeprav nas neprestano teži
breme naših grehov in napak? Ne, ne moremo biti srečni tako
dolgo, dokler se tega bremena ne rešimo!
Bremena svojih grehov se lahko rešimo samo, če najdemo
Jezusa in preko njega doživimo oprostitev grehov! Tedaj
bodo izginili tudi vsi naši strahovi in globok obup, ki nas
preveva. Ko boste sprejeli Jezusa, bo, kakor da ste Izstopili
iz mračne kleti strahu na spomladansko svetlobo božje
milosti. To vam želim iz dna svojega srca.
Ali torej potrebujemo oprostitev grehov? Seveda! Kje.jo
lahko dobimo? Pri Jezusu - križanem in ponovno vstalem
Odrešeniku!
129

3. Kako dosežemo oprostitev?
V tem trenutku, upam vsaj, nekateri od vas razmišljajo:
"To je tlsto pravo! Gotovo je čudovlto, če so ti grehi oproščeni!
Toda, kako to doseči? O tem nas ne obveščajo časoplsi, o
tej temi ne piše noben moderen roman, pa tudi nobenega
fllma še nisem vldel, ki bi govoril o tem. Kako priti do tega?"
Da, zares, kako pritl do tega?
Pri tem si eden drugemu ne moremo kaj dosti pomagati.
Najbolje bo, da se še danes umaknete na nek miren kraj in
pokličete Jezusa. On je vstal in danes je živ! Ljudje, ki so
postal! verniki, so v Bibliji opisani z naslednjimi besedami:
"... vsi, ki so zaklicali Jezusovo ime". Tudi vi to storite:
pokličite Jezusa!
Poznate izraz "poklicati"? Pokličemo se po telefonu. Toda
ali ste vedeli, da imate tudi vi direktno zvezo z Jezusom? Ta
zveza je že dolgo mrtva! Z Jezusom imate direktno zvezo, pa
je morda še nikoli niste izkoristili! To je zelo žalostno!
Pokličite ga sedaj! Ni treba dolgo vrteti stevilke. Recite samo:
"Jezus!" - On je že na liniji. On je že tu! To je to, kar
imenujemo molitev.
In kaj boste rekli? Enostavno mu povejte vse, kar vam leži
na srcu! Recite mu: "Jezus! Imam grešne odnose z nekim
moškim. Sama se ne morem osvoboditi greha, v katerem
živim. Ne morem več živeti v grehu, pomagaj mi, prosim te!"
- "Jezus! V svojem podjetju ne delam prav; davka že leta ne
plačujem pošteno. Ne vem, kako bi lahko storil drugače, brez
da bankrotiram!" "Jezus! Svoji ženi sem nezvest. Ne morem
se popraviti. Jezus, pomagaj mi!" Razumete? Na tej liniji
lahko zaupate Jezusu stvari, ki jih ne bi mogli nobenemu
človeku. On vas bo poslušal. Olajšajte se! To je prava
osvoboditev. Povejte mu za vse svoje grehe.
Vprašajte ga: "Jezus, pastor Busch pravi, da tvoja kri očisti
vse nečistosti. Je to resnica?" Kar recite mu to! Pokličite ga
še danes. Začnite komunicirati z Jezusom preko linije, ki že
dolgo ni bila uporabljena. Na tej liniji ostanite stalho! Tudi
vi se lahko pogovarjate z njim. Pridružite se ljudem, ki so
"poklicali Jezusovo ime"!
"Da," boste rekli, "vse mu bom povedal, toda od njega ne
bom slišal niti besede!" Moram vam povedati, da se motite!
Dobro me poslušajte, sedaj vam bom povedal, na kateri liniji
130

se morate pogovarjati z njim. Nabavlte si Novo zavezo in jo
berite. Kasneje berite Staro zavezo, vendar pa ne začnite z
njo za začetek je pretežka. Začnite z Novo zavezo, z Janezovim
evangelijem. Nato preberite Lukov evangelij. Evangelije berite,
kakor da berete tiskovna sporočila. Tedaj boste razumeli:
"Saj to nam govori On!" - Prav po tem se Biblija razlikuje od
ostalih knjig. Po tem, ker nam preko nje govori Gospod.
Nekdo mi je dejal: "Če želim slišati Boga, odidem v gozd."
Odvrnil sem mu: "To je neumnost! Kadar sem v gozdu,
poslušam šelestenje listja, petje ptic in žuborenje potoka. To
je prelepo. Toda gozd mi ne more povedati, ali so moji grehi
oproščeni, kako pridobiti čisto srce, ali sem deležen božje
milosti. To mi lahko pove samo Bog preko Biblije."
Vsaj petnajst minut dnevno si rezervirajte za Jezusa.
Takrat ga pokličite in mu recite: "Gospod, danes moram
opraviti toliko pomembnih zadev. Sam temu ne bom kos."
Razumete? Povejte mu vse! Nato odprite Novo zavezo in
preberite pol poglavja. "Jezus! Sedaj govori ti!" Naenkrat vam
bo Bog poslal svojo besedo. Rekli si boste: "To je namenjeno
meni." Podčrtajte to. Najbolje bo, da poleg napišete tudi
datum.
Nekoč sem, še kot mladenič, obiskal neko veliko družino.
Na klavirju v salonu je ležala Biblija. Vzel sem jo v roke in
jo prelistal. Mnogo verzov je bilo označenih z rdečo ali zeleno
barvo, poleg pa so bill napisani datumi. Vprašal sem: "Čigava
je ta Biblija?" "Od naše Eme", so mi povedali domači. Pogledal
sem to Emo in se poročil z njo! Takšno dekle sem hotel za
ženo. Dekle, ki ve, da Jezus govori z nami preko te linije in
na noben drug način.
Ko vidim, kako se ljudje dandanes prepirajo okoli Biblije,
mi postane kar slabo. Pravijo: "Tudi Biblijo so napisali samo
ljudje," In podobne neumnosti. Naveličal sem se že to poslušati!
V prvi svetovni vojni sem bil nekaj časa telefonist. Tedaj
še nismo poznali brezžične zveze. Imeli smo male aparate,
na katere je bila pritrjena žica. Nekega dne sem moral oditi
do razgledišča na vrhu nekega hriba. Ker še niso izkopali
nobenih zaklonov, sem se med spajanjem kablov raje ulegel
na zemljo. Nenadoma se mi je približal lažje ranjen vojak.
Zaklical sem mu: "Človek božji, vrzi se na tla! Odkrili so nas!
Vsak trenutek bodo začeli streljati!" Hitro se je ulegel na
zemljo, se priplazil do mene in mi dejal: "Lažje sem ranjen
131

in sedaj me bodo poslali domov na okrevanje... Hej, ti imaš
pa start aparat!" "Da," sem zamrmral, "stari model." "Kontakt!
so okvarjeni!" "Da," sem potrdil, "kontakte ima okvarjene."
"Poglej, tukaj mu manjka en del!" je rekel. Prekipelo mi je:
"Bodi že tiho. Nimam časa poslušati tvojega kritiziranja!
Moram vzpostaviti zvezo!"
Tudi z Biblijo je tako. Želim poslušati Jezusov glas, ljudje
pa prihajajo in govorijo: "Tudi Biblijo so napisali samo
ljudje!" Na to lahko odgovorim samo tako: "Utihnite že! Jaz
preko nje poslušam Jezusov glas!"
Ne pustite, da vas imajo za norca! Jezus nam govori preko
te linije. Poiščite družbo ljudi, ki žele hoditi po tej poti!
Glejte, ko se pogovarjam z ljudmi in jim pripovedujem o
ten stvareh, mi oni odgovarjajo: "Oh, to je za stare mamke.
Samo starčki hodijo v cerkev." Prav zaradi tega sem zelo
vesel, ker sem v teh tridesetih letih, odkar delujem kot
mladinski pastor, spoznal veliko mladih ljudi, ki lahko
potrdijo prav vse, kar sem povedal, da oprostitev grehov
obstaja, da se je z Jezusom moč pogovarjati in da vam bo
on odgovoril.
Poiščite si družbo ljudi, ki so tudi sami doživeli Jezusa.
Lahko boste našli ljudi, ki želijo skupaj z Jezusom stopati
po poti, ki vodi v Nebo.
In sedaj stoji Jezus pred vami in vam govori: "Pridite k
meni vsi, ki ste utrujeni in obremenjeni, ker vas grehi in
prestopki tiščijo k tlom. Olajšal vas bom! Poklonim vam
lahko oprostitev grehov!"
132

Kako nživati življenje, ko pa nam
gredo ljudje na živce?
Mislim, da smo si vsi edini, da nam v vsakdanjem življenju
mnogo ljudi "gre na živce". Redko mine dan, da nas ne bi kdo
vznemiril. Upam si reči, da ne obstaja človek, ki mu ne gre
nihče "na živce". To je med ljudmi nekaj običajnega.
Ne smete pa si misliti, da samo nas vznemirjajo drugi
ljudje; prav tako tudi mi vznemirjamo druge. Mar ni res? Oh,
da, eden drugemu gremo na živce! No, čisto vsi res ne. Moja
žena mi na primer ne gre na živce. Obstajajo pa drugi, ki me
zares vznemirjajo. Tudi vas? Prav gotovo!
In tako mučimo drug drugega: v družini, v soseščini, v
službi, celo v krščanskih krogih gremo drug drugemu na
živce. Ves svet trpi za sindromom "greš-mi-na-živce".
Obstajajo ljudje, ki bi lahko dejali: "V življenju bi prav
dobro shajal, če mi ne bi bilo treba prenašati tega in tega!"
V tem primeru nam ta in ta ni samo trn v očesu, temveč trn
v življenju. Prav zaradi tega moramo razmišljati o vprašanju:
"Kako uživati življenje, ko pa nam gredo ljudje na živce?"
Dragi prijatelji, to je v bistvu samo del mnogo večjega
problema, ki pestl človeštvo. To lahko primerjamo s človekom,
ki kašlja, v resnici pa ima resno pljučno infekcijo. Tu
bonbon! za izkašljevanje ne pomagajo. Takšna oseba se mora
podvreči temeljitim prelskavam in drugačni terapiji! Mislim,
da vam ta paralela dovolj jasno pojasnjuje te pojave. Dejstvo,
da gremo en drugemu na živce, je samo znamenje, da s
človeštvom nekaj ni v redu. Razlog za to je mnogo globji, kot
pa, če na primer rečemo, da je naša soseda malo neprijetna.
Prav zaradi tega bi rad ta pojav postavil v pravi okvir. Želim
vam dokazati, da je sindrom "greš-mi-na-živce" simbol bolezni
človeštva.
1. Svet, v katerem živimo
Svoj svetovni nazor dolgujem Bibliji. Prepričal sem se, da
je samo Biblija dostojna tega, da na njej utemeljim tako
133

važno življenjsko stvar, kot Je moj svetovni nazor. Večlna
svetovnih nazorov namreč pade v pozabo že po kakih dvajsetih
letih.
Biblija pravi, da je Bog ustvaril popoln svet. Eva Adamu
ni šla na živce, prav tako Adam Evl ne. V novoustvarjenem
svetu je vladala popolna skladnost. Nitl Bog ni šel ljudem na
živce in seveda tudi oni njemu ne. Vsi so živeli v harmoniji:
Bog in ljudje, ter ljudje med seboj. Tedaj še ni obstajal
nikakršen jez.
Toda po Biblijskem pričevanju se je na samem začetku
človeške zgodovine zgodila huda katastrofa. Biblija to imenuje
padec v greh. Rečeno je, kako je bil človek nagnjen k
skušnjavi. Namreč, Bog mu je prepovedal poskusiti sad
drevesa v rajskem vrtu. Toda ta sad človeku ni dal mira.
Lahko je izbiral - in ižbral je zlo, neposlušnost. Poskusil je
prepovedani sad. V tem trenutku je šlo vse po zlu, človek je
zapadel v greh in dotedanji čudoviti svet se je spremenil.
Bog in ljudje so prekinili medsebojne odnose. Bog je
človeka izgnal iz raja ter na vhod postavil angela s plamenečim
mečem, da bi čuval pristop k drevesu življenja. Od takrat
naprej smo tudi mi ločeni od Boga. Od takrat naprej gremo
Bogu na živce - in Bog nam. Samo poskusite se z ljudmi
pogovarjati o Bogu. Takoj bodo postal! živčni: "Zamenjaj že
temo! Saj niti ne vemo, all Bog obstaja all ne!" Med Bogom
in nami je nepremostljiv prepad.
V tem trenutku so razpadli tudi dobri odnosi med ljudmi.
To se je kaj kmalu pokazalo pri otrocih Adama in Eve. V tem
času so ljudje začeli drug drugemu iti na živce.
Bila sta dva brata. Često se dogaja, da se ravno bratje ne
morejo prenašati med seboj. Kajn in Abel, brata, o katerih
govorimo, sta bila zelo različna, čeprav je bilo težko povedati
zakaj. Koje nekega dne Kajn obdeloval zemljo, bil je poljedelec,
je mimo prišel Abel. Kar predstavljam si, kako je Kajna
razjezilo: "Ne morem več gledati tega potuhnjenega slabiča!"
Ko se mu je Abel približal, je Kajn dvignil motiko in zamahnil
proti osovraženemu obličju. Zavedel se je šele tedaj, ko mu
je brat obležal mrtev pred nogami.
Dragi prijatelji, mi smo vsi civilizirani ljudje in se medsebojno
ne pobijamo z motikami. Toda če berete časopise, boste
videli, da se take stvari vendarle dogajajo. Spomnite se samo
sojenja nacisücnim vojnim zločincem. Vse to ni v bistvu nič
134

drugega kakor Kajnov greh sovraštvo do ljudi! Zaradl tega
je bilo pobitih že na stotisoče ljudi!
Ko je Kajn pred seboj ugledal mrtvo bratovo telo, se je
streznil. Ustrašil se je, vendar se je kmalu domislil, kaj mu
je storitl: Izkopal je jamo in vanjo zagrebel truplo, nato pa
se je ozrl okoli sebe ter se prepričal, da ga nihče ni videl.
Ljudje si radi mislimo, da se dejanje, ki je ostalo brez prič,
ni niti zgodilo. Predstavljajte si, koliko strašnih in mračnih
zgodb skrivajo ljudje v svojih srcih!
Kain je pobegnil s kraja svojega zločina. Bil je vznemirjen
in zaskrbljen. Nenadoma je zaslišal, kako ga nekdo kliče:
"Kajn!" "Le kdo bi lahko bil?" "Kajn!" Kurja polt ga je oblila,
saj se je nenadoma zavedel, kdo ga kliče: Zivi Bog! Bog je bil
prisoten, ko je ubil Abela! Bog je vse videl! "Kajn!!! Kje je tvoj
brat, Abel?" Vendar pa se Kajn še ni predal: "Sem mar jaz
varuh svojega brata?" "Kajn," je rekel Bog, "kri tvojega brata
me kliče iz zemlje."
Ta pripoved nam jasno prikazuje, kako je vse propadlo,
ko je človek zapadel v greh. Vezi med ljudmi so bile potrgane;
eden drugega ne prenašamo več. Uničeni so odnosi med
Bogom in človekom. Bog je sei Kajnu na živce, prav kakor
gre tudi danes na živce mnogim ljudem. Vendar pa se svojih
bližnjih ne moremo rešiti, kakor se tudi ne moremo rešiti
Boga! Tak je svet, v katerem živimo!
2. Besede ne pomagajo
Točno, govorjenje tu ne pomaga, še posebno ne govorjenje
o "ljubem Bogu". Med Bogom in nami je zid, bolje rečeno -
prepad. Ko je med drugo svetovno vojno moja hiša izginjala
v požaru, ki je požiral polovico Essna, je neka ženska kriče
planila name: "Kako je lahko vaš Bog dopustil vse to?"
Odgovoril sem ji: "Moj Bog je lahko. Morda je Bog vaš
sovražnik!"
Ko je človek zapadel v greh, so se odnosi med Bogom in
človekom uničili! Sedaj smo ločeni od Boga in od ljudi. To
je tudi razlog, zaradi katerega nam gredo ljudje na živce. Če
imate sosedo, ki vam gre na živce, je izvor tega v človekovem
padcu v Raju. To pomeni, da smo vsi mi padli ljudje in da
smo ločeni öd Boga. Pri tem ne pomagajo nobeni razgovori
135

in dobri nasveti.
Nedavno tega sem bil na švicarski meji, kjer so imeli
izobešen lep plakat z besedilom: "Skupaj je bolje!" Ko sem
to prebral, sem pomislil: "Seveda! Toda plakat mi ne bo kaj
dosti pomagal, kadar mi gre kdo na živce!" Ali pa na primer
sporočilo, kl sem ga ravno tako zasledil na nekem plakatu:
"Bodite prijaznl drug z drugim!" Američani povsod razobešajo
plakate, na katerih piše: "Keep smiling!" - "Smej se!" Vendar
pa vse to ne pomaga, da bi se v osnovi kaj spremenilo med
ljudmi! Mar ni tako? Ne, tu besede ne pomagajo!
Spominjam se, kako sem še kot mlad student teologije
pogosto obiskoval neko družino, v kateri so bill vsi članl sprti
med seboj. Živeli so v isti vasi In vendar so si bill popolnoma
tuji. Na moje veliko presenečenje mi je nekega večera uspelo,
da sem jih zbral skupaj in jih poskušal spraviti med seboj.
Z veliko lepih besed sem jih poskušal pripraviti do tega, da
bi se pobotali. Do 11. ure zvečer mi je to uspelo in podali
so si roke. Bil sem tako vesel, da sem si pri sebi dejal: "Prav
dober pastor boš postal, dobro si začel."
Radostno sem odšel domov in ponoči prav dobro spal.
Naslednje jutro sem srečal eno Izmed članic te družine In ji
dejal: "Mar ni bilo lepo sinoči?" "Lepo?" se je začudlla. "Mar
ne veste, kaj se je zgodilo?" Prebledel sem In vprašal: "Kaj
se je zgodilo?" Ko so se vračali na svoje domove, so se
ponovno sprli in ta spor je bil še hujšl od prejšnjega! Se vam
zdi smešno? Men! se ni zdelo prav nič smešno. Takrat sem
spoznal strašno resnost človekovega padca, zaradi katerega
smo v sporu z Bogom in drug z drugim. Ne, tu razgovori ne
pomagajo.
Ljudje mi pogosto pišejo: "Drag! gospod pastor, v tem in
tem mestu imam sorodnike, ki življo v večnem prepiru. Ali
bi jih hotel! obiskati?" Te prošnje ponavadi zavračam, ker
dobro vem, da jih nima smisla poskušau spraviti med sabo.
Spomnite se samo na ljudi, ki vam gredo na živce. Lahko bi
vam na dolgo in široko razlagal, kaj morate storiü, toda kaj,
ko je vse skupaj brez smisla. To je prav smešno, čeprav (ko
malo bolje razmislimo) pravzaprav traglčno.
Ko sem se prav tako na nekem obisku pogovarjal z
gostiteljem, je vstopil njegov sedemnajstletni sin; neurejen,
v izpranem blue jeansu, z dolglmi lasml... Opazil sem, da je
oče skoraj eksplodiral. "Poglejte ga!" je rekel. "Samo poglejte
136

ga!" Mož je bil spoštovan in pošten uslužbenec. Lahko si
predstavljate, kako ga je razburil pogled na tega njegovega
"huligana".
Ali pa vzemimo za primer neko mater, kristjanko, zelo
strogo in malo staromodno žensko. Njena hčerka se je
naličila. "Kako mi gre na živce!" je rekla mati. "Kako mi gre
na živce!" je rekla hčerka.
Ali ni povsod tako? Srečal sem moža, ki se je ločeval od
svoje žene. Rekel sem mu: "Ali veste, da je ločitev greh?"
"Gospod pastor! Na živce mi gre, kako moja žena sreba juho!"
je odgovoril.
Se vam zdi to smešno? Osebno mislim, da je grozno!
Morda si mislite: "To so malenkosti!" Malenkosti? To so
dokazi, da je v času Adamovega padca v greh svet odpadel
od Boga in da mi sedaj živimo v padlem svetu - kot ljudje
brez Boga!
To, "greš-mi-na-živce", je lahko včasih prav grda stvar. V
Essnu poznam neko mlado dekle, ki jo muči multipla skleroza
in ki jo je ta grozna bolezen popolnoma paralizirala. Stanuje
v neki majhni hiši. V sosednjem stanovanju Zivi nek objesten
mladenič, ki vsakega večera od pol osmih do enajstih ponoči
gleda televizijo in to najbolj naglas, kakor se da. Ubogo dekle
mora zaradi tankih sten vse to poslušati. Fanta je že večkrat
prosila: "Prosim vas, utišajte malo televizor!" Vendar je dal
teleban še bolj naglas. Kar predstavljajte si! In tako iz leta
v leto, iz večera v večer, iz ure v uro. Takšne živali smo, da,
prav zares živali! Si lahko predstavljate, kako je sei revi ta
človek na živce? In tudi njemu je šlo seveda dekle na živce.
Skozi tanko steno sta bojevala neprekinjen boj, boj, ki jima
je neizrecno otežil življenje!
Nekoč, ko sem bil še zelo mlad pastor, sem moral pripraviti
stopetdeset birmancev. Začel sem jih obiskovati na domovih.
Živeli so v najetih hišah. Pri prvem obisku so se prepirali,
pri drugem so se prepirali, pri tretjem so se prepirah"...
Nekega dne sem med poukom dejal, naj vstanejo vsi tisti, pri
katerih se doma ne prepirajo. Samo trije all štirje so vstali.
"Joj," sem dejal, "kaj se vsi ostali prepirate?" "Da", so odgovorili.
"In kako to, da se pri vas ne prepirate?" sem vprašal. "Mi
živimo sami!" so odgovorili.
Takšne so te stvari. Le kako naj bomo ob vseh teh
napetostih in nervozah srečni, zadovoljni in ustvarjalni! Če
137

nam kaj pade na nogo, nas boli,  toda če nam gre kdo
neprestano na živce, se tega enostavno ne da prenašatl.
3. Bog nam želi pomagati!
Če vam ne bi imel povedati nič drugega kakor to, o čemer
sem govoril do sedaj, bi bilo nesmiselno začeti to temo.
Vendar pa imam za vas neverjetno novico: v vsem tem blatu
nervoz, napetosti in medsebojnih nestrpnosti se pojavlja Bog
s svojo neskončno milostjo. Ta bedni svet razgaljen leži pred
božjimi očmi in Bog ne stoji ob strani, Bog nam želi pomagati.
K nam prihaja na čudovit način. To je sporočilo Biblije,
sporočilo, ki nas pušča brez diha. Bog je uničil zid, ki stoji
med njim in nami, ter prišel k nam v osebi Jezusa Kristusa!
In ko ljudje dandanes zavračajo Evangelij kot nepotreben,
tedaj to ne pomeni, da je Evangelij zares nepotreben, temveč
je to še en dokaz človeške neumnosti. Zakaj? Ker je Jezus
naše edino upanje! Kaj več naj bi storil Bog, kot da je porušil
zid, ki nas je ločeval od njega in nam podaril lastnega sina,
ki nas lahko osvobodi tega nenaravnega načina življenja?
Kadar se v našem življenju pojavi Sin božji, se situacija
popolnoma spremeni!
a) Jezus nam daruje mir z Bogom
Takoj bi rad poudaril: vse je povezano v Jezusu. Jezus ni
bil, kakor mi, ločen od Boga. Jezus je božji Sin. Nedavno mi
je nekdo dejal: "Jezus je bil človek kakor mi, prav nič več
od nas, razen tega, da je osnoval religijo." Odgovoril sem:
"Verjetno imate v mislih kakšno drugo osebo. Jaz govorim
o tistem, ki je dejal: *Vi ste s tega sveta, jaz pa prihajam z
neba.'" Da, o njem govorim, Sinu živega Boga, ki je edinstven,
popolnoma drugačen od nas; Božansko bitje, ki je prišlo na
ta izgubljeni in prekleti svet. Jezus ni ločen od Boga. Njemu
ne gre nihče na živce. Njemu tudi Judež, ki ga je izdal, ni
sei na živce. Jezus je Judeža ljubil do samega konca! Rad
bi, da na Jezusovo življenje gledate iz tega stališča: njemu
nikoli ni šel nihče na živce!
V Novi zavezi je čudovita pripoved o večeru, ko je Jezus
poslednjič pred svojo smrtjo večerjal s svojimi učenci. Verjetno
veste, da ljudje takrat na vzhodu niso sedeli za mizo, kakor
138

mi, temveč so polegji po preprogah okoli nizke mizice. Ne
predstavljam si čisto dobro, kako so lahko jedli na ta način.
Mi pač dandanes ne bi mogli jesti leže in pri tem uporabljati
noža in vilic. Toda oni so jedli na tak način. Preden so se
zleknili okoli mizice, so si sezuli sandale in si oprali noge.
Tisti dan so Jezus in učenci veliko hodili. Zvečer so bili
zelo utrujeni in so si sandale samo sezuli ter polegli po podu.
Predstavljam si, kako je Peter pogledal Janeza ter mu namignil:
"Nekdo bi moral prinesti vodo in gobo ter nam oprati noge.
Ti si najmlajši, ti bi moral to storiti! Na živce mi gre, kako
se hočeš vedno izmuzniti!" Janez je skomignil z rameni in
pomislil: "Peter mi gre že na živce. Kar naprej se spravlja
name, ker sem pač najmlajši. Saj bi lahko tudi Jakob enkrat
prinesel vodo in gobo ter nam opral noge!" Toda Jakob je
pomislil: "Zakaj pa ravno jaz? Jaz sem eden od tistih, ki jih
Jezus najbolj ljubi. Naj to stori Matej!" V tem trenutku so šli
en drugemu na živce, saj so vsi razmišljali, kaj naj bi drug!
moral storiti. Tedaj se je dvignil Jezus. Učenci so se vznemirili:
"Menda ne on!?" - Da, on bo to storil. Vrnil se je s predpasnikom,
kakor služabnik, s posodo vode in gobo. In vsakemu od
učencev opral noge. Tudi Judežu! Tudi Petru! Tudi Janezu!
Tudi Jakobu! Tudi Mateju! Jaz bi dodal še: tudi menu To
je Jezus! Silni Bog je v njem, in vendar ljubi vsakogar, tudi
najneznatnejšega izmed nas.
Rad bi vam opisal mojo vizijo Jezusa, razpetega na
Golgotskem križu! Rad bi vas s seboj odvedel do te vzpetine,
nedaleč od jeruzalemskih vrat, kamor se je nagnetel svet, kjer
stojijo rimski vojaki s sulicami v rokah in se nad njihovimi
glavami dvigujejo trije križi. Tisti na srednjem križu je ta,
ki vam ga želim predstaviti. Tisti, s trnovo krono na glavi.
Drag! prijatelji, na tem prekletem križu umira za vas, da bi
vas odrešil te bede, kjer greste drugim na živce, kjer greste
sami sebi na živce, kjer greste drug drugemu na živce. Umira,
da bi vas lahko izvlekel iz tega blata in vas pomiril z Bogom.
Si želite, da bi Bog odstranil vse to, kar se je nabralo med
njim in vami? Tedaj pridite pod Jezusov križ. Ta Jezus, ki
je za vas umrl in ki je za vas od mrtvih vstal, je božja ponudba
miru. Odvrzite vse vaše dvome (in teh je veliko)! Vrzite se v
Jezusovo naročje! Vse svoje nekdanje grešne zveze in vso
svojo krivdo vrzite Jezusu pred noge! To boste zmogli storiti,
če boste le dvignili svoj pogled na križanega. Dajte mu svojo
139

roko in recite: "Rad bi ti pripadal!" V tem trenutku boste
dosegli mir z Bogom.
Apostol Pavel je v pismu Rimljanom zapisal: "... ker smo
opravičeni iz vere, imamo po našem gospodu Jezusu Kristusu,
mir z Bogom." Da, Jezus je božja ponudba miru. Sprejmite
jo! Kako žalostno je, da je toliko ljudi slišalo to sporočilo,
in vendar niso nikoli dosegli tega ponujenega miru z Bogom.
To je strašno! Apeliram na vaša srca! Apeliram na vaše duše!
Sprejmite božjo ponudbo miru, dokler je čas!
Danes sem imel razgovor z nekaj novinarji. Med pogovorom
smo prišli do vprašanja, ali dandanes sploh obstaja nekaj,
v kar je vredno verjeti. Pojasnil sem Jim svoje stališče:
"Odkrito vam bom povedal: po dveh svetovnih vojnah in
nacističnem režimu zares ne vem več, v kaj bi še lahko resno
verjel. Sodobni 'preroki' in politiki še sami ne verjamejo v
to, kar govorijo. Tudi jaz Jim ne verjamem. Ne vem, kaj od
tega, kar obstaja med nebom in zemljo, lahko jemljem resno;
razen božje ponudbe miru v Jezusu Kristusu!" To je edino,
v kar lahko resno verjamem. V to se tudi splača verjeti!
Če tudi vi pripadate tistim, ki pravijo: "Nič ne jemljemo
več resno!", tedaj je Evangelij natančno tisto, kar potrebujete.
Sprejmite resno božjo ponudbo mini v Jezusu Kristusu.
Jezus obnavlja vez med Bogom in človekom. Vaša težava
in vaša beda je v tem, da se Imate za kristjana zato, ker ste
sprejeli nekatera krščanska stališča in ker sem ter tja zaidete
v cerkev. - Toda nimate miru z Bogom! Pravim vam: Jezus
je umrl za vas in nase prevzel vašo krivdo, tako da lahko
sedaj vi pokleknete predenj in mu rečete: "Gospod, jaz sem
izgubljeni grešnik. Sedaj verjamem vate. Sprejemam te v
svoje življenje!"
Tako lahko prestopite v novo življenje - v mir z Bogom!
b) Jezus nam poklanja mir z našimi bližnjimi
Kjer se pojavi Jezus, človek ne pridobi samo miru z
Bogom, temveč tudi mir s svojimi bližnjimi. Tedaj prenehamo
iü drug drugemu na živce. Nekaj si dobro zapomnite: nekateri
od vas, bralcev, ste morda dobri kristjani, vendar samo tako
dolgo, dokler vam nihče ne gre na živce. To ni dobro! Zmožni
ste reči: "Poklicati bi morali tisto 'kozo', mojo sosedo!" Na to
vam lahko odgovorim: "Tako dolgo, dokler jo sovražite, z
vami nekaj ni v redu. Ko Jezus vstopi v naše življenje,
140

prenehamo biti preobčutljivi in živčni, nismo več kakor ljudje
okoli nas, ki neprestano izgubljajo živce!"
Glejte, Jezus, kjerkoli se prikaže, poklanja mir z Bogom
in mir s tistimi, ki nam gredo na živce. In ko vidite, koliko
ljudi vam gre na živce, vzemite to za zanesljivo znamenje, da
potrebujete Jezusa! V nasprotnem primeru vam nič drugega
ne more pomagati! V takšnih situacijah si lahko uničite živce.
Jezus vam mora podariti mir z Bogom in izpolniti vašo
notranjost; le tedaj ne boste več imeli problemov z drugimi
ljudmi!
Imam prijatelja, ki stanuje nedaleč od mene. Stanovanje
je zelo lepo, vendar pa je človek, ki mu ga oddaja, zelo
neprijeten in pohlepen na denar. Pred časom je mojemu
prijatelju napisal nesramno pismo: "Obnašatl se morate tako
in tako! Tega in onega ne smete delati! Toliko in toliko morate
plačati..." "Ko sem pismo prebral," mi je povedal prijatelj, "mi
je narasel pritisk. Takoj sem se usedel za pisalno mizo, da
bi mu napisal odgovor. Nenadoma se mi je v mislih pojavila
podoba Jezusa Kristusa, ki je umrl zame - in tudi za tega
cloveka. Odložil sem papir in pero. Odšel sem k njemu in
mu dejal: 'Poslušajte, se res morava pogovarjati na tak način?
Oba sva razumna človeka! Ne bi mogia sesti in se pogovoriti
na človeški način? Pri srcu ste mi in ne vidim nobenega
razloga, da bi morala tako komunicirati.'" Moža so te besede
popolnoma razorožile. Dandanes sta dobra prijatelja. Ta
"nemogoč človek" in Jezusov učenec.
Še eno lepo zgodbo vam bom povedal. Pazljivo me poslušajte.
Poznam nekega francoskega evangelizatorja po imenu Dapozzo.
V koncentracijskem taborišču so mu hudo poškodovali roko.
Ta mož mi je povedal za nek dogodek v njegovem življenju,
ki ga nikoli nisem pozabil. Rekel je: "Nekega dne je komandir
taborišča, v katerem sem bil, okrog poldneva poslal pome.
Privedli so me v sobo, v kateri je stala miza in na njej jedilni
pribor za enega cloveka. Nato je prišel komandir taborišča.
Bil sem zelo lačen, kar zvijalo me je po trebuhu. Komandir
je sedel za mizo in eno za drugo so mu prinašali čudovite
jedi. Jaz pa sem moral stati v postroju in ga gledati, kako
je. Pokazal mi je, kako mu prijajo jedi, jaz pa sem umiral
od lakote. Toda to še ni bilo vse. Na koncu je naročil kavo.
Pri tern je na mizo položil manjši paket in mi dejal: 'Poglejte,
kaj vam je iz Pariza poslala vaša soproga. Slaščice!' Vedel
141

sem, kako težko je priti do hrane In kako je morala moja
žena varčevati, da bi lahko spekla to pecivo. Upravnik je
odprl paket in začel jesti kolače. Zaprosil sem ga: 'Dajte mi
vsaj enega. Ne bom ga pojedel, samo da me spominja na
ženo.' Zasmejal se mi je in jlh pojedel vse do zadnjega."
V takem trenutku lahko človeku popustijo živci in z vsem
srcem lahko zasovraži!
Dapozzo je nadaljeval takole: "V trenutku mi je postalo
jasno kaj pomeni: 'Ljubezen božja je v naših srcih'. Lahko
sem ljubil tega človeka. Premišljeval sem: 'Ubogi človek!
Nikogar nimaš, ki bi te ljubil. Obkrožen si s sovraštvom!
Koliko lažje Je meni, kot otroku božjemu!'" Ste razumeli?
Lahko bi ga na licu mesta objel in poljubil. Nič več mu ni
sei na živce. Upravnik je, kakor da bi to začutil, skočil izza
mize ter hitro stekel iz sobe!
Dapozzo ga je po koncu vojne obiskal. Ko ga je upravnik
zagledal, je prebledel: "Maščevali bi se mi radi?" "Da," je dejal
Dapozzo, "maščeval bi se vam rad. Pri vas bi rad spil
skodelico kave. V avtu imam tudi torto. Sedaj bova skupaj
jedla in pila!" Upravnika je zelo ganilo, ko je spoznal, da
lahko nekdo, ki je predan Jezusu, pozabi na sovraštvo, saj
je osvobojen tega, da mu gredo drugi na živce, ker ljubezen
božja vlada v njegovem srcu.
Že dolgo sem pastor v velikem mestu in mnogokrat poslušam
vzdihovanje: "Kako sem osamljen. Nihče me nima rad." Tega
ne morem več poslušati. Rad bi povprašal: "In kako je z
vami? Kje je oseba, ki bi lahko dejala: 'On mi je poklonil vso
svojo ljubezen!'" Veste kaj, prav bedasto se mi zdi (oprostite,
ker se tako izražam, toda prihajam iz rurskega okraja in tarn
radi govorimo naravnost), neumno se mi zdi, da ljudje
neprestano vzdihujejo: "Na svetu ni ljubezni" - pri tem pa so
sami največ krivi!
Kadar me prešinejo taki občutki, pomislim: "Tudi jaz bi
želel nekomu nudiü ljubezen." Tedaj pa se zavem, da to ni
mogoče. Naše srce je neverjetno sebično. Nekatere ljudi je
lahko ljubiti, ker so simpatičnl. Toda kaj Je s tistimi, ki nam
gredo na živce?
Spominjam se razgovora z nekim delavcem, komunistom,
ki je dejal: "Demonstrirali smo za kulije v Šangaju!" (Kuli:
nosač, voznik, voznik vozička za prevoz ljudi,... op. prev.)
Odgovoril sem mu: "Čudovito! In v kakšnem odnosu ste s
142

svojim sosedom?" Pianil je: "Če bi ga srečal, bi mu razbil
betico!"
Vidite, zapovedi "ljubi svojega daljnega" ni tako težko
izpolniti, toda "ljubiti svojega bližnjega" je mnogo težje.
Mislim, da bi bil svet drugačen, če bi lahko ljubili svojega
bližnjega. Ne samo tiste, ki so nam simpatični, temveč tudi
tiste "težke", nemogoče in tiste, ki nam želijo slabo. Tega pa
človek sam ni zmožen. To je božji dar. Dragi prijatelji, to
seveda ni lahko. To sem tudi sam izkusil. Kajti, ko Jezus
vstopi v naše življenje in nam podari mir z Bogom, tedaj nam
želi podariti tudi mir z našimi bližnjimi. To pa včasih boli.
V tern procesu nam Jezus pokaže nekaj, Cesar do tedaj nismo
Opazili: sami gremo drugim precej bolj na živce kakor oni
nam, prav težko nas prenašajo. Šele Jezus mi je pokazal,
kako nepazljiv sem bil napram drugim. Vedno bolj cenim,
da je Odrešenik za nas umrl na križu in da obstaja oprostitev
grehov.
Jezus je na ta svet prinesel največjo revolucijo. Toda da
bi se ta uresničila, moramo Jezusa sprejeti v svoje življenje!
Prav zaradi tega bi vas rad zaprosil: ne dopustite, da bodo
moje besede izzvenele v prazno. Pazite, kako se boste obnašali
do Jezusa. Želim si, da boste lahko rekli: "Našel sem Jezusa!
In on je našel mene!"
143

Popolnoma se moramo spremeniti,
toda kako?
Ko sem bil še mlad, so bile novele Maxa Eytha zelo
popularne; danes je že skoraj pozabljen. Ker je bil po poklicu
inženir, je navdih za svoje pisanje rad poiskal v tehnoloških
sferah. Eno od novel je naslovil: "Profesionalna tragedija". V
njej opisuje mladega inženirja, ki nekega dne po spletu
okoliščin dobi zelo težko nalogo. Zgraditi bi namreč moral
most preko neke reke, na mestu, kjer se reka že izliva v
morje. To je bila zelo težka naloga, ker bi moral most
prenašati delovanje plime in oseke. V pisateljevi dobi je to
še predstavljalo velik tehničen problem.
Mladenič se je torej lotil gradnje tega kolosalnega mostu.
Ko je bil gotov, so priredili svečano otvoritev z glasbo in
zastavami, ki ji je prisostvovalo mnogo novinarjev. Lokalni
dostojanstveniki so se z vlakom zapeljali preko mostu. Mladi
inženir se je znašel v središču zanimanja. V vseh časopisih
so pisali o njemu in postal je zelo slaven.
Kmalu zatem je v Londonu odprl velik projektivni biro.
Poročil se je z dekletom iz bogate družine. Imel je prav vse,
kar mu je srce poželelo. Vendar pa je njegovo življenje grenila
strašna skrivnost, ki jo je delno poznala samo še njegova
žena.
Vsake jeseni se je namreč izmuznil iz Londona in odpotoval
do svojega mostu. Ponoči je med divjanjem nevihte stal na
mostu zamotan v dežni plašč in drhtel od strahu. Čutil je,
kako se vihar zaganja v nosilce njegovega mostu. Znova in
znova je poskušal preračunati, če so nosilci dovolj močni, če
je dobro preračunal, kakšen pritisk vetra bo moral prenesti
most. Ko so jesenski viharji prešli, se je vrnil v London. Spet
je postal pomemben mož in uspešen poslovni človek. Nihče
ni zaslutil, kakšni skriti strahovi ga mučijo: "Je most dobro
zgrajen? Je dovolj močan?" Ta vznemirljiva vprašanja so bila
mracna skrivnost njegovega življenja.
Max Eyth še nadalje presunljivo opisuje, kako je inženir
neke noči, ko je divjala strašna nevihta, ponovno prišel na
most. Skozi temo je zagledal, kako se mostu približuje vlak.
144

Zapeljal je mimo njega in zagledal se je v luči poslednjega
vagona. Nenadoma so luči izginile. Vedel je, da je vlak izglnll
v globini, v podiyjanih vodah. Most se je zrušil prav na
sredini.
Ko sem še kot deček prvlč prebral to povest, me je
prešinila misel: "All nl to zgodba o slehernem človeku?" Vsi
mi gradimo most svojega življenja. Od časa do časa, v hudih
nočeh all pa ko nas kaj še posebno vznemiri, se v nas rodi
strah: "Sem resnično dobro zgradil most svojega življenja?
Bo prenesel vse viharje, ki me bodo v življenju doleteli?" V
teh trenutkih dobro vemo, da to ni tako! Most našega življenja
ni popolnoma varen! To je prvo, kar bi vam rad povedal:
1. Nekaj nl v redu
V mnogih letih, ko sem kot pastor deloval v velikem mestu,
sem srečal mnogo ljudi in imel priliko govoriti z njimi. Sem
ter tja koga vprašam: "Recite mi, je v vašem življenju vse v
najlepšem redu?" Osebe, ki ne bi po krajšem razmisleku
priznala: "Popolnoma v redu? Ni! Precej bi se moralo
spremeniti!", še nisem srečal. Jaz vam seveda ne morem
povedati, kje je šibka točka v vašem mostu življenja. Vi sami
verjetno najbolje veste, da bi morali veliko spremeniti!
Prav zato se večkrat odločamo: "Spremenil se bom! Na tern
in tem področju se bom poboljšal!" Povejte mi, ali zares
verjamete, da se človek lahko spremeni? Ne, človek se v
osnovi ne more spremeniti! Biblija pravi: "Lahko Etiopec
spremeni barvo svoje kože? Lahko leopard spremeni svoje
krzno? In vi, lahko delate dobro, ko ste navajeni delati zlo?"
Svet je prepohi moralnih nasvetov in napotil, toda nihče od
nas se ne more spremeniti sam od sebe. To so težke besede.
Čutim, da se nekateri od ljudi, ki jih srečujem, popolnoma
zavedajo, da je z njihovimi življenji nekaj narobe. Ko jim
govorim: "Dobro veste, da most vašega življenja ni v najboljšem
redu!", me vprašajo: "Kaj naj torej storimo? Ne moremo se
spremeniti!" Tako je to - nepošten človek ne more očistiti
svojega srca. Lažnivec ne more postati iskren. Sebičnež se
ne more narediti nesebičnega. Morda se lahko za nekaj časa
obnaša nesebično, toda v osnovi ostaja sebičen, kakor je bil
prej. Nepoštenjak ne more biti pošten.
145

Ko bi vas le Iahko bolje poznal, da bi vam lahko pomagal
najti šibko mesto vašega mostu življenja. Toda Bog vam pri
tem lahko pomaga In vam pokaže, kje je problem.
Biblija nas opozarja na to pretresljivo dejstvo. Ne govorim
vam svojih lastnlh misli in občutkov, temveč vam samo
prenašam to, o čemer govori božja Beseda. Biblija prinaša
neverjetno sporočilo, ki vam bo zaprlo sapo. Govori nam, da
je Zivi Bog poslal v naš svet nekoga, ki lahko spremeni vse
naše življenjel To ni nihče drug kot njegov Sin - Jezus
Kristus!
2. Vse se lahko spremeni
Dragi prijatelji, ne vem, ali je cerkev kriva za to, da se
tolikim ljudem zdi krščanstvo dolgočasno. No, jaz pa mislim,
da je sporočilo, da je Bog poslal svojega Sina Jezusa na ta
svet kot edino resitev za nas, sporočilo, ki nam jemlje dih!
Jezus je izrekel neverjetne besede: "Glej, delam vse novo!" -
On in samo On lahko spremeni ljudi!
Videl sem pijance, ki jih je Jezus osvobodil suženjstva
alkoholu. Sebične starke, ki so v svöji sebičnosti preklinjale
vse po vrsti, so postale drugačne in začele misliti tudi na
druge. Moški, ki jih je obsedel razvrat, so bili osvobojeni.
Jezus spreminja! Ko Jezus vstopi v naše življenje, se vse
spremeni in postane novo! To ni pravljica. Lahko bi vam
navedel polno resničnih primerov.
In ker dobro vemo, da most našega življenja ni popolnoma
v redu, potrebujemo tega Odrešenika, ki nas lahko spremeni.
Potrebujemo Jezusa - ne krščanstva, temveč Kristusa! Me
razumete? Ne potrebujemo ne religije, ne dogme, ne cerkve,
temveč živega Odrešenika, in On je tu! Še nocoj ga lahko
pokličete in mu zaupate vse svoje življenjske težave, vso svojo
bedo. Da, veliko je to sporočilo, ki ga imam za vas.
Dovolite mi, da vam z zgodbo pojasnim, kar se vam
ravnokar povedal. Pred kratkim sem prebil teden dni v
Munchnu. Med lepote tega mesta uvrščajo tudi ogromen park
v samem centru mesta, poznan pod imenom "Englischer
Garten". Ker je bil moj hotel blizu, sem se vsako jutro
odpravil na sprehod po parku. Pri vhodu se je preko rečice
vzpenjal lesen most. Levo od njega se je voda v slapu prelivala
146

čez jez. Tam, pod slapom, sem nekega dne zagledal velik kos
lesa, kl se je poigraval na razpenjenih valovih. Ker sem imel
ravno čas, sem se ustavll in opazoval, kako se ta kos lesa
neprestano vrtl v krogu. Tu in tam je bilo videti, da ga bo
vodni tok potegnil iz tega magičnega kroga, vendar se je
vedno spet znašel v vrtincu. Ko sem se drugo jutro vrnil v
park, je bil tisti kos lesa še vedno tam. Videti je bilo, kakor
da se neprestano poskuša osvoboditi, toda vrtinec ga je vedno
vrnil na isto mesto. Si lahko predstavljate? Voda je tekla z
močnim tokom, toda ta kos lesa se je stalno obračal v enakih,
brezživljenjskih krogih. Prav tako je z življenjem večine ljudi.
Neprestano se vrtijo v istih, starih krogih: isti grehi, iste
nevarnosti, ista brezbožnost, ista sumničenja. Vedno isti
vsakdan, vedno isti krog! Vendar pa obstaja nek tok, živ tok,
ki izvira pri Sinu božjemu, pri Jezusu. Jezus je umrl za nas
na Golgotskem križu. Verjemite mi, da to, da je Bog dopustil
da njegov Sin umre tako okrutne smrti, nekaj pomeni, čeprav
vi tega še vedno ne razumete! Poskusite na to gledati z
duhovnimi očmi! To mora nekaj pomeniti! Ne morete tako
lahko preiti preko tega! Vsaj malo se potrudite, da bi to
razumeli!
Jezus je umrl, toda tretjega dne je vstal iz groba. Pri
Jezusu izvira tok osvoboditve! Toda mi smo kakor tisti kos
lesa v "Englischer Garten", neprestano se obračamo v istih
krogih. Ko sem si to ogledoval, sem pomislil: "Samo malo
bi ga moral suniti in zagrabil bi ga tok!" No, ker mi ni bilo
do kopanja, tega nisem storil!
Mi nismo kosi lesa. Mi moramo sami storiti ta korak, ki
nas bo rešil iz vrtinca in nas vrnil v osvobajajoči tok, ki
prihaja od božjega Sina. Na koncu bomo spoznali, da pri tem
nismo bili sami, temveč da je to storil Bog! Moram pa
poudariti, da morate ta korak v osvobajajoč tok storiti sami!
Kljub temu pa obstajajo ljudje, ki se jasno zavedajo, da je
Bog ta, ki Jim pomaga, da to storijo in zakoračijo iz starih,
ponavljajočih se krogov v tok svobode, ki prihaja od Jezusa.
3. Tako ali drugace
Rad bi vam razjasnil nekaj biblijskih zgodb;  apostola
Pavla so premestili v zapor v Cezareji. V tem mestu je bila
147

rezidenca rimskega deželnega oblastnlka. Moža po imenu
Fest, kl je postal novi rimskl deželni oblastnik, sta nekega
dne obiskala Judejski kralj Agrlpa in njegova žena Bernika.
Rekla sta mu: "Fest, slišali smo, da imaš jetnika po imenu
Pavel. Radi bi ga malo slišali." In tako so nekega dne ponovno
organizlrali veliko sojenje temu zanimivemu jetniku, Pavlu
iz Tarza. Na procesu so se zbrali vsi važnejši ljudje iz mesta:
vidnejši častniki, politiki in uslužbenci. Pojavili so se Fest,
Agripa in Bernika in zavzeli svoje mesto v dvorani. Okrog
stavbe so razpostavili legionarje. Bilo je kakor na veliki
paradi.
Tedaj so privedli obtoženega Pavla. No, že po nekaj minutah
se je scenarij spremenil. Nenadoma obtoženec ni bil več
Pavel, temveč vsa, v dvorani zbrana množica. Pavel je imel
prepričljivo evangelizacijsko pridigo, ki je njegovim poslušalcem
razjasnlla marsikaj v zvezi z Jezusom. To pot ni toliko
govoril o njihovih grehih in grešnem načinu življenja, temveč
Jim je opisal Sina božjega, ki je dejal: "Kdor je žejen, naj pride
k meni in naj pije." "Vi, ki ste žejni in lačni življenja, ki vam
krivda leži na vesti, vi, ki ste polni strahu pred smrtjo,
hrepenenja po Bogu, poslušajte te besede: Jezus nam ponuja
svoje roke in govori: 'Pridite k meni vsi vi, ki ste utrujeni
in obremenjeni!'" Tako Jim je govoril Pavel. Tako je pred
njimi povzdigoval Gospoda Jezusa, od smrti vstalega Mesijo,
ki se mu je razkril na poti v Damask. Ko je Pavel končal,
je deželni oblastnik Fest prevzel besedo: "Ti Pavel, znaš lepo
govoriti. Vendar pa mislim, da je to, kar govoriš, neumnosL
Malo te je zaneslo." Fest ni nič razumel. Biblija za nekatere
ljudi pravi: "Srce se jim je zamastilo. Srca so se Jim zarastla
v salo!" Obstajajo ljudje, ki imajo "mastna srca" in iz njih
zdrsi vsako božje sporočilo.
Morda je tudi vaše srce "zalito v salo"? Srce gospoda Festa
je bilo prav gotovo. Toda s kraljem Agripo ni bilo tako. Ko
je poslušal Pavlove besede, je onemel. Nato je tudi on izrekel
nekaj, kar me je zelo ganilo: "Pavel, malo je manjkalo, da bi
me prepričal, še malo, pa bi me naredil kristjana." "Malo je
manjkalo", in on je odnehal. In vse je ostalo po starem. Kakor
tisti kos lesa v Englischer Garten, ki se je vrtel v krogu in
se kar najprej vračal v stari vsakdan, v staro življenje - vse
do smrti, vse do pekla.
Tudi pri vas ostaja vse po starem? Potem je Jezus, vsaj
148

kar se vas tiče, umrl zaman. Tedaj je zaman tudi od mrtvih
vstal. Tedaj tudi nimate niti oprostitve grehov, niti svobode,
niti mini z Bogom. Storiti bi moral! samo še en korak: "Malo
je manjkalo, pa bi postal kristjan." Kako pretresljivo: ljudje,
ki se imenujejo kristjane - in vendar niso otroci božji; ljudje,
ki se smatrajo kristjane - in vendar so izgubljeni; ljudje, ki
se imenujejo in smatrajo kristjani - in vendar nimajo miru
v srcih.
Sedaj vam bom povedal drugo zgodbo. Nekega dne je
apostol Pavel prišel v mesto Filipi. Tarn je bilo vsega dpsti;
zabavišč, gledališč in vsega, kar nek kraj naredi za mesto.
In ker mora vsako dostojno mesto imeti tudi zapor, tudi
mesto Filipi ni bilo brez njega. Upravitelj zapora je bil bivši
rimski častnik, ki je morda to mirno službo dobil v zahvalo
za stare rane, ki jih je dobil v boju. Nekega dne so temu
ječarju (tako ga imenuje Biblija) privedli par neobičajnih
jetnikov, kakršnih še ni imel v svojem zaporu: Pavla in
njegovega spremljevalca Sila. Dvojica je veliko pridigala po
mestu. Njuno pridiganje je med meščani izzvalo nemir, zato
je guverner mesta ukazal naj ju prešibajo in vržejo v zapor.
Pavla in Sila so torej predali ječarju. "Dobrö ju čuvaj do
jutra!" so mu ukazali. Ječar, pravi veteran, je na to odgovoril:
"Dobro naj ju čuvam? Razumem! Izvršil bom vas ukaz!" V ječi
je bila tudi celica, ki se je nahajala pod vsemi ostalimi in je
po njenih zidovlh tekla voda. V to temnico so privedli dvojico
jetnikov in ju zaklenili vanjo, ne da bi jima sneli okove.
Ko bi me vprašali, kakšno religijo je imel ta mož, bi vam
odgovoril, takšno kot večina od vas. Veroval je v Boga,
najverjetneje v več bogov. Veste, v Rimu so imeli verovanja,
ki jih še sami niso resno jemali. Prav tako kakor pri nas!
Si lahko predstavljate tega ječarja?
Tisto noč se je ječarju dogodilo nekaj tako nenavadnega,
da tega ni mogel pozabiti do konca življenja. To se ne da
popolnoma pojasniti. Prvič, okrog polnoči je Pavel zapel
pesem hvale Jezusu. Izgleda, da je potreboval toliko časa, vse
tja do polnoči, da bi se sprijaznil s tem, da so tako nepravično
ravnali z njim - okrutno so ga pretepli in nečloveško zaprli.
Česa takega človek ne sprejme tako hitro. Vendar pa je Pavel
hitro spoznal: "Mene je Jezus, Sin božji, odkupil s svojo krvjo
in jaz sem otrok božji! Jaz imam mir z Bogom! Tudi tu sem
v njegovih rokah!" In tedaj je začel peti pesem hvale. Sila se
149

mu je pridružil in začel peti drugi glas, all pa bas. - Bilo je
prekrasno! Tudi ostali jetnikl so slišali pesem. Taklh zvokov
ta zapor še ni slišal.
Dragi prijatelji, sam sem kot zapornik spoznal veliko
zaporov. V njih lahko slišimo psovanje, vpitje in obupavanje
zapornikov ter krike čuvajev. Ko sem enkrat hotel zapeti
hvalnico Bogu, so takoj pritekli stražarji, da bi mi to preprečili.
Zdi se, da so ljudje medtem spoznali, kako nevarno je, kadar
kdo poje Bogu. Toda v času naše zgodbe tega še niso vedeli.
Pavel in Sila sta torej prepevala, kar je seveda začudilo
ječarja: "Le kaj prepevata?" Napel je ušesa: "Duhovne pesmi
pojeta! Še obstajajo ljudje, ki to resno jemljejo? In to tu, v
zaporu?! V taki luknji bi vsakega minilo veselje do petja! Oni
pa pojejo o svojem Bogu!"
Ječar je legel v posteljo, toda dolgo ni mogel zaspati.
Zbudil ga je potres. To je storil Bog. Odprla so se vrata vseh
celic in vsi jetniki so bill osvobojeni. Ječar je hitro skočil iz
postelje in se v naglici oblekel; tedaj je videl, da so vsa vrata
odprta: "Joj, vsi zaporniki so mi pobegnili! Izgubil bom
službo! Kakšna sramota! Sedaj je po menu" Hotel si je vzeti
življenje. V tem trenutku pa je Pavel zaklical: "Ne stori si silel
Vsi smo tu!"
Biblija ne poroča, kaj se je tedaj dogajalo v njegovi glavi,
poroča pa, kako je ječar v trenutku spoznal: "Obstaja Zivi
Bog, ki sem ga jaz z vsem svojim bitjem zavrgel! Obstaja živi
Bog, ki bi moral mene zavreči! Obstaja Zivi Bog, ki ve za vse
moje grehe in svinjarije, ki sem jih storil za življenja! Obstaja
Zivi Bog, jaz pa sem izgubljen!" Tekel je do Pavlove celice in
se pred njim in Silo vrgel na tla: "Gospod, kaj mi je storiti,
da se rešim?" Njegovo življenje je bilo kakor tisti kos lesa v
"Englischer Garten", ki se je neprestano vrtel na istem mestu.
Ves čas je vse ostajalo po starem. Tedaj pa je ječar spoznal
svoj položaj in zastokal: "Kaj moram storiti, da bi dosegel tok
rešitve?"
Ob taki priliki bi verjetno od nas slišal energično pridigo
all pa globok moralen poduk. Morda bi mu rekli: "Najprej
me spravi stran od tu!" Pavel pa mu je rekel en sam stavek:
"Veruj v Gospoda Jezusa in rešen boš ti in tvoja hiša!" Ječar
o krščanstvu ni veliko vedel. Slišal je samo, da Jezus rešuje
pred božjim srdom, sodbo, peklom in starim življenjem. In
v tem trenutku je prejel sunek, ki ga je izvrgel iz starega
150

življenja v osvobajajoči tok rešitve. In postal je Jezusova last.
Biblija še nadalje opisuje, kako je ječar osvobodil Pavla
in Sila iz temnice, jima očistil rane, poslušal zgodbo o
Jezusu, ga sprejel in se dal še iste noči krstiti, da bi postal
Jezusov. Zgodba se zaključi z besedami: "Zelo se je veselil
on in ves njegov dorn, ker je našel vero v Boga." - Zaplul je
v tok življenja in našel mir z Bogom!
Pri Agripi je veljalo: "Malo je manjkalo." Ječar iz Filipov
pa je "prejel sunek v tok odrešitve".
Kaj boste izbrali vi?
4. Jezusa morate resno jemati!
"Vse se mora spremeniti, toda kako?" Najpomembnejše je
spoznati Jezusa!
Po koncu vojne me je poklical ravnatelj neke srednje sole:
"Gospod pastor, tukaj imam 15 fantov. Maturirali so že med
vojno, toda ta matura danes ne velja več. To so nekdanji
letalski poročniki, artilerijski podporočniki in nekateri nižji
častniki. Verjetno mi ni treba posebej poudarjati, da jim
ponovno šolanje ne diši preveč. Bi jih hotel! poučevati o
religiji?" Strahoma sem pristal in pripravil prvo uro pouka.
V svojih ponošenih uniformah so sedeli pred menoj, od
smodnika posiveli bojevniki. "Dober dan!" sem jih pozdravil.
"Poučeval vas bom o religiji." Še preden sem končal z uvodom,
je eden od njih vstal in dejal: "Kako je mogel Bog dopustiti
tako strašno vojno!?" Drugi je povzel: "Kje je ta ljubezen
božja? Bog je molčal, ko so s plinom dušili na milijone
Židov!" Kar zasuli so me s takimi vprašanji.
Končno sem dvignil roke in dejal: "Samo trenutek prosim!
Kako ste se zaleteli! Brezsmiselno je tako govoriti o Bogu! Bog
je skrivnosten in nepoznan. Odkril se je na en sam način -
preko Jezusa. Preden nadaljujemo, moramo najprej vedeti
kdo je Jezus. Gospoda, preden nadaljujemo diskusijo, morate
najprej izvedeti nekaj o božjem odkritju. To je tisto, s čimer
se moramo ukvarjati. Naslednjič prinesite svoje Biblije."
Prinesli so jih in začeli smo brati: "V začetku je Bog
ustvaril nebo in zemljo." Brali smo o človekovem padcu in
o.božji sodbi nad padlim človeštvom. Še posebno jih je
impresioniral naslednji biblijski stih:  "Plačilo za greh je
151

namreč smrt..." - To doživljajo tako narodi kakor posamezniki.
Nato smo brali o Jezusu! Brez diha smo prebrali o njegovi
smrti in vstajenju. Ta ura mi je ostala v trajnem spominu.
Medtem, ko je eden od mladenlčev bral, je v učilnici vladala
smrtna tišina. Dih nam je zastal, ko smo poslušali o velikih
stvareh, ki jih je Bog uresničil v Jezusu. Vse to jih je tako
spremenilo, da niso nikoll več začeli brezplodne diskusije,
kakor pri našem prvem srečanju. Imeli so se za kristjane in
vendar niso ničesar vedeli o živem Bogu, ki je prišel k nam
z Jezusom in naredil vse za našo odrešitev!
Vzemite resno Jezusa in njegov poziv!
Jezus je svojim učencem povedal priliko o poročni gostiji:
Nek kralj je svojemu sinu priredil poročno gostijo. Svoje
sluzabnike je poslal po povabljene: "Pridite, vse je pripravljeno!"
Povabljenci pa so se kar po vrsti opravičevali. Eden pravi:
"Rad bi prišel, toda ravnokar sem sklenil velik posel in sem
preveč zaposlen, da bi lahko prišel na gostijo." Z drugimi
besedami je ta človek dejal: "Pastor ste. Vam je lažje kot nam.
Poslovneži nimamo toliko časa." Tudi drugi se je opravičil:
"Zahvaljujem se vam za povabilo, toda ravnokar sem se
poročil. Saj veste kako to gre, medeni mesec imam. Ne
morem se ukvarjati z drugimi stvarmi."
Na koncu prav nihče od povabljenih ni prišel. Kar
predstavljajte si, kako so se ti ljudje kasneje počutili: "Ni
dosti manjkalo, pa bi bil na kraljevi svatbi, toda nekaj je
prišlo vmes."
To se dogaja večini ljudi: "Ni dosü manjkalo, pa bi postal
otrok božji, toda nisem." Da, ni dosti manjkalo...! - Prosim
vas, ne zamudite priložnosti, sprejmite Jezusa!
Veliko ljudi govori: "Tudi jaz imam svojo vero." V kaj vse
so verjeli Nemci za časa Hitlerjevega Tretjega rajha; v fiihrerja,
v Nemčijo, v končno zmago, v tajno orožje... Verjeli smo v
vse mogoče in nemogoče. Toda ni dovolj samo: "Tudi jaz
imam nekakšno vero", imeti moramo mir z Bogom. To pa
lahko dobimo edino z Jezusom! Povedal vam bom, kaj
pomeni vera. Pomagal si bom z naslednjo zgodbo.
Ko sem bil še čisto mlad pastor, sem hodil pridigat od hiše
do hiše v četrti, ki je bila na zelo slabem glasu. Skoraj v vsaki
hiši so mi pred nosom zaloputnili vrata: "Nič ne bomo
kupili!" Običajno sem porinil nogo med vrata in Jim pojasnil:
"Nič vam nočem prodati. Rad bi vam nekaj poklonil!   Pastor
152

sem." "Ne potrebujemo nobenega farja!" bi ml jezno odgovorili.
Nekega dne sem se znašel v stanovanju, v katerem so
vhodna vrata vodila naravnost v kuhinjo. Iz sobe je pritekel
jezen mladenlč. "Dober dan!" sem mu rekel. "Dan!" je odvrnll.
"Evangelističen pastor sem." Obstal je in se zadrl: "Kaj? Far?!
Samo še tega mi je manjkalo! Ravno to mi je manjkalo!
Zgubite se! Jaz nič več ne verjamem, izgubil sem vero v
človeštvo." Prav gotovo je moral nekaj grdega doživeti. Ostal
sem in mu dejal: "Mladenič, podajte mi roko! Tudi jaz sem
izgubil vero v človeštvo! Torej sva na istem!" "Kako to?" me
je začudeno vprašal. "Kot pastor bi morali podpirati vero v
človeštvo!" "Mislite?" sem odvrnil. "Žal mi je, to vero sem
izgubil. Preživel sem vojno, in ko se spomnim vseh tistih
svinjarij in bestialnosti, ko nikomur ni bilo mar drugega...,
ne, hvala, moja vera v človeštvo je skopnela kot sneg na
soncu!" "Ta je pa dobra," je nadaljeval, "potem pa ne razumem,
zakaj ste pastor!" "Oh," sem mu odvrnil, "našel sem novo vero
in ta je neuničljiva!" "Ha, prav rad bi vedel, kakšna vera je
to!" Tedaj sem mu lahko izpričal Jezusovo radostiio sporočilo:
"To je vera v Jezusa Kristusa, ki je na ta svet prišel kot naše
edino upanje!" "Jezus?" se je začudil. "Saj to je krščanstvo!
Mislil sem, da smo s tem opravili." "Niti slučajno," sem
odgovoril, "krščanstvo šele začenja, tarn, kjer se ostale vere
končajo!"
Zares si želim, da bi lahko zavrgli vaša lažna prepričanja
in našli zaupanje v Jezusa!
Ker rad potujem, sem si takoj po koncu vojne nabavil stari
Opel P4. Bil je pravi muzejski primerek! Ko sem prvič
"priropotal" s svojim malim P4, je nek prijatelj zaklical:
"Pazite se! Pastor se pelje! Zdaj bomo morali posekati vsa
drevesa ob cesti!" Jaz pa sem mu odvrnil: "Misliš, da ne znam
voziti?" "Kako da ne? Saj imaš vozniško dovoljenje!" se je
pošalil. "Usedi se, pa se bova zapeljala!" sem ga pozval. "Raje
ne! Nisem še napisal oporoke!" mi je odvrnil. V tem je prisla
moja žena. "Izvoli draga, vstopi!" sem ji rekel. Brez vsake
skrbi se je usedla v avto! In še danes je živa. V trenutku, ko
je zapustila trdna tla in se usedla poleg mene, je svoje
življenje zaupala meni. Tudi vi storite tako z Jezusom; svoje
življenje mu zaupajte brez strahu, da bi se vam kaj slabega
zgodilo!
Nedavno tega sem bral o nekem pretresljivem dogodku, ki
153

se je za časa druge svetovne vojne zgodil v Stalingradu. Ruske
enote so popolnoma obkollle mesto. Pristalo je še zadnje
nemško letalo, s katerim so lahko vzdrževall zvezo z zaledjem
in odvažali ranjence. Letalo se je kmalu napolnllo, toda
vojakl so še kar prlhajali - lažji ranjenci in napol zmrznjeni
bojevniki. Vsi so se gnetli v letalo, čeprav je bilo polno že do
zadnjega kotlčka. V obupu so se začeli obešati povsod po
letalu, kjerkoli so se le lahko prijeli; za ročaje na vratih, za
kolesa... Letalo se je dvlgnilo v zrak. Ko se je zopet spustilo,
se nihče več ni obdržal na njem. Odpihnil jih je veter all pa
so Jim pomrznile roke in so se spustili. Samo tisti, ki so bill
v letalu, so se rešilil
Pomislil sem: "Evangelij Jezusa Kristusa, Sina božjega, ki
je umrl in ponovno vstal, je kakor to letalo." Z njegovo
pomočjo se lahko rešimo iz obroča pogube. V njem je dosü
prostora. Veliko pa je takih, ki niso znotraj, takih, ki se niso
pravimo vkrcali. To so vsi tisti, ki v cerkve zaidejo samo za
Božič, tisti, ki so krščeni in kljub temu veijamejo v vsako
neumnost. In ko tak človek umre, mora pastor all duhovnik
hvaliti njegovo dobroto, čeprav je vse življenje previsel zunaj.
Lahko ste prepričani, da bo vsak, ki je zunaj odpihnjen,
odvržen! Rešeni bodo samo tisti, ki so znotraj! Ste tudi vi
znotraj?
Pekel bo poln ljudi, ki so vedeli za Jezusa, toda niso prišli
k njemu. Priti k njemu pomeni verovati vanj. Storite to in
ne izgubljajte niü trenutka! Samo njemu lahko brez bojazni
prepustite svoje življenje.
Na koncu bi vas želel znova popeljati pod križ Jezusa
Kristusa. Sledite ml spet na vzpeüno poleg Jeruzalema. Na
njej stoji križ, na katerem je razpet Sin božji. Tu pod križem
je edino mesto ria vsem svetu, kjer lahko človek najde
oprostitev grehov in postane druga oseba!
V Lübecku stoji prekrasna stara cerkev, katedrala, v kateri
se nahaja slavna oltarna slika križanja, ki jo je v 15. stoletju
naslikal Hans Memling. Ko Je leta 1942 katedralo po
bombardiranju zajel plamen, je skupina neznanih vojakov za
ceno svojih življenj rešila sliko.
Kmalu po koncu vojne sem pridigal v Lübecku in ob tej
priliki srečal ravnatelja muzeja, ki mi je dejal: "V kleti imamo
znano Memlingovo sliko. Prav rad bi vam jo pokazal, če jo
želite videti." Seveda te priloznosü nisem hotel izpusüü.
154

Skupaj z neklm prijateljem smo se spustili v klet. Slika je
bila zares prekrasna; jezdeci s sulicami v rokah, vojakl, kl
kockajo, mnozlca ljudi, objokane ženske, farlzeji s porogljivimi
izrazi na obrazih... Nad vsem tem pa se vzdigujejo trije križi.
Nenadoma sem opazil nekaj nenavadnega; sredi vse te
množice, točno pod Jezusovim križem, je bilo prazno,
neposlikano mesto, prazen prostor. "Zares nenavadno", sem
pripomnil, "da je v vsem tem drenu prazno mesto in to ravno
pod Kristusovün križem. Le kaj je Hans Memling mislil s
tem?" Srednjeveške slike imajo namrečvedno kakšno sporočilo;
to so prave ekspresionistične slike.
Prijatelj mi je pojasnil: "Mislim, da je hotel povedati, da
se pod Kristusovim križem vedno najde prazno mesto. To je
mesto za nas!"
O tej sliki sem često razmišljal. Pod tem križem je smrt
izgubila svojo moč. V Kristusovih ranah sem našel osvoboditev
svoje duše. S tega križa podaja roke izgubljenim grešnikom...
Da, radujem se, ker pod križem Jezusa Kristusa, Sina
božjega, obstaja mesto tudi zarae. To prosto mesto obstaja
tudi za vas! Boste dopustili, da bo ostalo prazno na vekom
veke?
155

Brez mene!
Vsaka doba ima svoje modne fraze, ki jlh uporabljamo ob
vseh mogočih in nemogočih prlllkah. Ena od najbolj znanih
naših fraz je - "brez mene", kar pomeni - "to me ne zanima,
tega nočem".
S teml besedaml: udarjamo okrog sebe, tepemo druge, pa
celo sami sebe ubijamo. Fraza "brez mene" je pravzaprav zelo
nevarna, čeprav ima lahko tudi pozitiven predznak. No,
poglejmo si zakaj.
1. Ne uporabljamo je ob pravem času
V Bibliji je zapisana prastara zgodba, ki je še danes
neverjetno aktualna in se naši temi čudovito prilega. Povedal
vam jo bom.
Verjetno ste že slišali za Abrahama, pobožnega moža, o
katerem je že na začetku Biblije zapisano: "Abraham je Bogu
verjel in se mu je štelo v pravičnost." Abraham je bil človek,
ki se dobro zaveda, kakšen grešnik je. Živel je v pristnem
odnosu z Bogom in izpovedal mu je vse svoje grehe. Sprejel
je   oproščenje, ki mu je bilo ponujeno.
Nekega dne se je Abraham sprl s svojim nečakom Lotom.
V Bibliji je zapisano, da je bil Abraham "bogat živine, srebra
in zlata", pa tudi Lot je "imel mnogo ovac, goveda in šotorov".
No, spor je nastal zaradi prepira med Abrahamovimi in
Lotovimi pastirji. Zaradi teh prepirov okoli pašnikov so bill
odnosi med sorodnikoma zelo napeti. Verjetno poznate tisti
nacistični izrek: "Narod brez življenjskega prostora!", s katerim
so obnoreli nemški narod ter zakuhali drugo svetovno vojno.
Prepiri med Abrahamovimi in Lotovimi pastirji so postajali
vse pogostejši. Po vsakem prepiru so svojim gospodarjem
porocali, kaj so njihovi nasprotniki rekli ah" storili. Razmere
so se iz dneva v dan zaostrovale.
Zamislite si, dragi prijatelji, kaj bi na Abrahamovem
mestu storili vi (bil je precej starejši od Lota)? Če bi bil ta
Lot moj nečak, bi mu rekel: "Kako se lahko tvoji pastirji tako
obnašajo do mojih služabnikov!  Poberi šila in kopita in
156

spravite se stran!" Na to bi Lot odvrnil: "Nikoli! Tudi jaz imam
pravico, da sem tu. Kar ti pojdi stran!" In prepir bi se vlekel
v nedogled. Prišel je trenutek, ko je bil popoln razkol med
Lotom in Abrahamom skoraj neizogiben. Tedaj pa je stari,
pobožni Abraham zaprosil Boga za pomoč. Pogledal je Lota
in pomislil: "Prepir? Brez mene! Tega si niti najmanj ne
želim!" Položil je svojo roko Lotu na ramena in mu dejal:
"Dragi moj, naj ne bo prepira med nama, saj sva brata!" In
nato mu je predlagal, kako lahko brez prepira rešita ta spor.
"Prepir? - Brez mene, prosim!" je bilo Abrahamovo stališče.
Verjetno ste tudi vi že doživeli podobne provokacije. Ste
tedaj pomislili: "Prepir? Brez mene!" Ste tako postopali? Ne,
verjetno ste se z veseljem spustili v prepir, morda ste še
dandanes v sporu s tem all onim sosedom. Vidite, kolikokrat
bi nam lahko ta kratka fraza pomagala, da bi se izognili
trpljenju, nemiru in grenkobi. Jezus je dejal: "Blagor tistim,
ki prinašajo mir." Naše krščanstvo ni dosti vredno prav
zaradi tega, ker v odločilnih trenutkih ne rečemo: "Prepir?
Brez mene, prosim!" Zato, ker v odločilnih trenutkih prav
žalostno odpovemo.
Še eno zgodbo vam bom povedal, ki mi je še posebno pri
srcu. Ste že slišali čudovito Biblijsko zgodbo o mladem
Jožefti, ki so ga njegovi bratje prodali za sužnja? Kot sužnja
so ga odpeljali v Egipt, ki je bil tedaj na vrhuncu svojega
kulturnega razvoja. Na tržnici ga je kupil bogataš z imenom
Putifar, ki je imel mnogo sužnjev in velike hiše.
Jožef je že v rani mladosü sklenil zvezo z Bogom. Tudi
to se dogaja! Rekel je Bogu: "Rad bi ti pripadal!" No, sedaj
se je popolnoma sam znašel v Egiptu. Opazoval je, kako drugi
sužnji lažejo in kradejo, toda on ni hotel sodelovati. Seveda
so ga zaradi tega zasmehovali. Pridobil pa si je zaupanje
svojega gospodarja in ta mu je poveril odgovorne dolznosti.
Glejte, ljudje zasmehujejo kristjane, toda nanje bi se lahko
zanesli, saj ne lažejo in ne kradejo. In tako je gospodar
Putifar imenoval Jožefa, ko je ta odrasei, za upravitelja vsega
svojega imetja. Biblija to tako lepo opisuje, da se moram
nasmehniti vsakič, ko to berem: "In tako je vse, kar je imel,
prepustil skrbi Jožefa in ni skrbel za nič več, razen za jedi,
ki jih je jedel." Tudi to bi najraje prepustil Jožefu, če bi le
lahko Jožef tudi jedel namesto njega.
Jožef je zrasel v lepega mladeniča. Oblačil se je elegantno
157

In z okusom. Tedaj ga je odkrila gospodarjeva mlada žena,
ki je blla poganka. V palači, v katerl je živela, ji ni bllo treba
nlti s prstom migniti. Vse potrebno so postorill njeni snžnji,
ona pa je cele dnl prelenarila. Toda, "brezdelje je vir zla".
To je prav gotovo res. Žena se je "ogrela" za Jožefa In ga
začela zapeljevatl, Jožef pa se je delal, kakor da nlč ne opazi.
Nekega dne pa sta po nesrečnem slučaju Jožef In Putifaijeva
žena ostala sama v nisi. Nenadoma se je polna poželenja
znašla poleg njega. Prijela ga je za haljo in ga zaprosila:
"Jožef, lezi z menojl" Biblija čudovito opisuje, kako je Jožef
po kratkem razmisleku odgovoril: "Ni govora! Brez mene!" -
Prešuštvo? Brez mene, prosimf
No, tako govorimo mi. Ljudje v Bibliji so se lepše izražali.
Tudi Jožef je to lepše povedal. Dejal je: "Kako bi mogel storiti
nekaj tako strašnega in grešiti proti Bogu!" - To pomeni: "Brez
mene!"	,	.
Večina starejših ljudi, morda tudi vi, se je že znašla v
takšni preizkušnji, ko bi lahko zagrešili prešuštvo, kar se
danes niü ne imenuje več greh. Ste tudi vi v taki situaciji
dejali: "Bog me vidi! Tega ne bom storil! - Brez menel"
Kako bi se mi obnašali na Jožefovem mestu?
Na žalost sem mnenja, da nam ne bi padlo na pamet, da
bi izjavili: "Ni govora!" "Brez mene!", ker moramo biti po božji
zapovedi čisti v besedah in dejanjih. Tega "brez mene" se v
kritičnih trenutkih le redko spomnimo! Moram pa poudariti:
Bog se spominja vseh grehov, ki jih vsakodnevno zagrešimo.
Hudo je, če se v odločilnih trenutkih ne spomnimo na to
frazo, čeprav je to najboljši način, da se izognemo grehu In
ne kršimo božjih zapovedi. Žalostna značilnost našega časa
je - božje zapovedi se ne spoštujejo več.
Ob ustoličenju sedanjega škofa sem imel cast pridigati na
shodu hannoverskih pastorjev. Zaprosili so me, da bi govoril
o temi: "KaJ manjka nam, pastorjem in našim skupnostim?"
Med pridigo sem dejal: "Samo to vam lahko povem; nam
vsem manjka strah pred peklom in zavest, da Bog svojo vero
in svoje zapovedi resno jemlje."
Sijajna fraza obstaja in ta se glasi: "Brez mene!" Če nas
prevzame duh časa in se znajdemo v skušnjavi, da bi prekršili
božje zapovedi, recimo: "Nočem!" all "Brez mene!"
V Bibliji je opisana pretresljiva Jezusova prigoda. Sin
božji je na visokem hribu in poleg njega stoji hudič. Ne
158

verjamete v obstoj hudlča? Hudič zares obstaja, v to ste lahko
popolnoma prepričanl! Hudič stoji poleg Sina božjega, prikazuje
mu vsa kraljestva tega sveta, vse njihovo bogastvo in mu
govori: "Vse to bo tvoje v trenutku, ko se boš meni poklonil!"
Sin božji pa mu je odvrnil: "Nočem! Ves svet se ti lahko
priklonl, toda jaz nočem!" No, Jezus je to precej lepše
povedal. Dejal je: "Gospodarju, Bogu svojemu se klanjaj in
njemu edlnemu služi!"
Ali ne bi bilo lepo, ko bi se nam fraza "brez mene" vedno
v pravem trenutku znašla pri roki? Skoda bi je bilo ne
uporabiti, ko jo že imamo!
2. Uporabljamo jo, ko je ne bi smeli
Ah, dragi prijatelji, mnogo ljudi v napačnem trenutku
govori: "Brez mene!"
Pred menoj stoji, kakor pravimo, "frajer". Rečem mu:
"Človek, kaj vse bi lahko bilo iz tebe, če bi svoje življenje
predal Bogu!" "Nočem!" mi odgovori. "Ne računajte name!"
Do Boga se obnašamo kot ... Dovolite mi, da uporabim še
en primer. Po zdravnikovem nasvetu se vsak dan sprehajam
za kakšno uro. Nedavno tega sem se tako sprehajal po
Essnu, po znani poti blizu južne železniške postaje. Nenadoma
sem sredi poti naletel na star kavč. Nekdo ga ni več potreboval
in ga je pod okriljem noči enostavno pripeljal sem ter pustil
tu v parku: "Naj mestna komunalna služba poskrbi zanj!"
Zgodbo tega starega kavča si prav lahko zamislim. Verjetno
so ga podedovali od pokojne babice, oni pa so mladi, imajo
moderno stanovanje z modernim pohištvom. "Kaj naj naredimo
s tem starim kavčem?" pravi mož. "Enostavno se ne ujema
z našim življenjskim stllom. In kdo ve, koliko mrčesa in
podobnih stvari je v njem. Najbolje bi bilo, da ga vržemo
stran!" In tako so ga pustili tam, na moji priljubljeni sprehajalni
poti.
Dandanes na isti način ravnamo tudi z Bogom. Bog se
enostavno ne ujema z našim življenjskim stilom. Ne vklaplja
se v našo moderno pluralistično družbo. Ni v skladu z
mentahteto našega časa. Kaj storiti z Bogom? Pustimo "ta
start kavč" v cerkvi! Saj je tako in tako ves teden zaklenjena.
Dragi prijatelji, Bog ni nikakršen stari kavč. Vam je to
159

jasno? Bog ni star kos pohištva, ki ga lahko po mill volji
odvržemo, ker je pač prišel iz mode. Se sploh zavedate, kdo
je Bog! Verjetno je cerkev sama kriva, da je Bog postal
problem. Že pri samem izgovarjanju besede - Bog, bi se
moral! naježiti! Mi pa se skrivamo za paravanom naše
indlferentnostl napram Bogu in govorimo: "Name ne računaj,
Bog!"
Še nekaj bi vam rad povedal. Glejte, veliko se govori o tern,
da je ves zahod bolan, ne samo fizično, zaradi raka in vseh
mogočih drugih bolezni, temveč duševno bolan. Najslabše od
vsega je biti duševno bolan. Ali veste, kako neverjetno raste
število depreslvnih ljudi? Pametni ljudje se sprašujejo, kje
je vzrok bolezni nasega starega kulturnega sveta. Neki švicarski
zdravnik je glede tega izjavil nekaj zelo pametnega: "Naša
generacija je resno zbolela, ker ji manjka Bog."
Glejte, v srednjem veku so ljudje računali na Boga. To nam
potrjujejo že velike cerkvene zgradbe. Kljub temu pa se je že
tedaj človek poskušal rešiti Boga. Ves marksizem ni nič
drugega kakor glgantski poskus, da bi se človeštvo osvobodilo
Boga. Človek hoče zamenjati Boga s tehniko in se ga tako
rešiti. Znanstveniki vodijo kampanje in razglašajo: "Boga ni!"
Množice kličejo: "Religija je opij za ljudstvo!" Še najbolj
neumni otrok bi se vprašal: "In kje naj bi potem bil Bog?"
- in si sesal palec. "Nisem ga še videl, torej ga sploh ni!"
Človek se je na zares veličasten način poskušal rešiti Boga.
Ali veste, kako je danes? Ali veste, kaj se je zgodilo? Človek
se ni rešil Boga! Še vedno iščem ateista, ki bi bil dovolj
pogumen, da bi dejal: "Bog ne obstaja! Boga ni več!" Če pa
le obstaja, je tako neumen, da njegovih besed nihče ne jemlje
resno.
Veliki pionir moderne atomske flzike, profesor Max Planck,
je malo pred smrtjo objavil knjižico z naslovom: "Religija in
naravoslovne znanosti". V njej je zapisal: "Danes je nam,
znanstvenikom, samo po sebi razumljivo, da na koncu vsakega
spoznanja stoji Odrešenik." Vidite? Boga se nismo rešili!
Nedavno tega sem predaval v nekem hribovskem mestecu.
Kosem zvečer stopil iz cerkve, sem pred vhodom naletel na
skupinico fantov, starih približno 20 let. "Zakaj ne vstopite?"
sem jih vprašal. "Mh!" je bil njihov odgovor. Rekel sem: "Mh,
to ni noben odgovor! Povej mi," sem se obrnil na enega izmed
njih, "ali Bog obstaja?" "Ne vem!" mi je odgovoril. Nadaljeval
160

sem: "Saj to je zastrašujoče! Če Bog obstaja, mu moraš
pripadaü, če pa ne obstaja, pa te prosim, da zapustlš cerkev.
Si že zapustil cerkev?" "Nisem!" je dejal.
Vprašal sem drugega fanta: "Ali Bog obstaja?" "Da, verjamem,
da obstaja", ml je odgovoril. "O," sem rekel, "povej mi, se
ravnaš po njegovih zapovedih?" "Nee!" se je glasil njegov
odgovor.
Nobeden od njih ni zanikal božjega obstoja, vendar pa niti
eden izmed njlh ni zbral zadosü volje, da bi svoje življenje
predal Bogu. In tako je povsod.
Ko pridem kam na obisk, mi moški pravijo: "Verjamem
v Boga, hojo v cerkev pa prepuščam drugim." Lahko to
razumete? Človek ne zanika Boga, vendar mu tudi pripada ne!
Vprašanje o Bogu ostaja nerešeno. Vendar pa nerešena
vprašanja v naši notranjščini ustvarjajo komplekse, duševno
bolezen, ki uničuje človeka. In tako propadamo, ker nimamo
zadosti poguma, da bi razčistili ta vprašanja v zvezi z Bogom!
Razmerje med moškimi in ženskami, ki hodijo v cerkev,
je eden proti deset. Kje so moški? Z gotovostjo lahko trdim,
da boste duševno propadli, še preden boste odšli v pekel, ker
nimate poguma, da bi pripadali Bogu, niti se ga ne morete
rešiti.
V luči te porazne situacije se nahajamo mi, kristjani, s
svojim odrešujočim sporočilom; sporočilom, da je Bog, do
katerega se tako nespoštljivo obnašamo, zrušil zid, ki ga
ločuje od nas in prišel k nam v podobi Jezusa Kristusa.
Božanski Odrešenik je prišel na ta svet! In ne samo, da je
prišel, temveč je za nas tudi umrl na križu. Kaj naj bi Bog
še storil za nas, razen mučeniške smrti na križu?
Nato je premagal smrt, veličastno vstal od mrtvih in odprl
pot v življenje.
In mi, kaj mi pravimo na to? "To je zelo lepo in zanimivo,
vendar ni zame!" Kar slabo mi postane zaradi take nedoslednosti,
flzično mi postane slabo!
Ko sem bil še mlad pastor, sem imel v svojem okrožju
nekega delavca, ki me je vsakokrat, ko sem mu hotel govoriti
o Jezusu, začel zasmehovaü in se mi rogaü. Ko sem ga
vprašal: "Kako se boste vi soočili s smrtjo?", mi je odgovoril:
"Vi, farji venomer plašite ljudi s smrtjo! Meni to ne pride do
živega!"
Ko je umrl, ni imel niti 40 let. Tik pred njegovo smrtjo
161

me je njegova žena poklicala in pohitel sem k njima. Ko sem
se znašel ob njegovl postelji, sem mu rekel: "V tem trenutku
te Jezus poslednjikrat kliče k sebi!"
Bilo je grozno. Poskušal je molitl, toda ni mogel. Bral sem
mu besede iz Biblije, besede milosti in tolažbe, toda vse to
mu ni nič pomenilo. Nekoč je govoril: "Meni to ne pride do
živega!", sedaj pa Bogu ni bilo več mar zanj! Umrl je v
globokem obupu, brez božjega miru.
Rotim vas, začnite resno jemati to veličastno sporočilo
"Bog je namreč svet tako ljubil, da je dal svojega edinorojenega
Sina, da bi se nlhče, kdor veruje vanj, ne pogubil, ampak bi
imel večno življenje." Jezus pa je storil še nekaj več. Govori
nam čudovite besede tolažbe: "Glej, na vratih tvojega srca
stojim in trkam."
Moji dragi prijatelji, na svetu obstaja toliko vrst kristjanov.
Obstajajo taki, ki mislijo, da so kristjani, ker pač plačujejo
cerkveni davek; prijazni ljudje, vendar zelo dolgočasni. Obstajajo
tudi taki, ki pridejo v cerkev samo za Božič. Imenujem jih
božični kristjani. Neka druga vrsta kristjanov zopet pušča
svojim ženam, da hodijo v cerkev, sami pa nikoli ne prestopijo
njenega praga. To je zelo poceni krščanstvo! Obstajajo pa
tudi taki kristjani, ki pravijo: "Krščen sem." Zelo lepo! Toda
če je to vse...! Obstajajo tudi taki kristjani, ki so slišali besede
živega Boga: "Glej, pred tvojimi vrati stojim in trkam. Če bo
kdo slišal moj glas in mi odprl, bom prišel k njemu." In kljub
temu pravijo: "Pusti me! Ne potrebujem te!"
Kako strašno je to! "Jezus, prijetno je biti kristjan, toda
popolnoma se predati, to je vendar malo preveč. To ni zame!"
In tako govorimo: "Nočem!" na popolnoma napačnem mestu.
Če hočete krasoto Jezusa Kristusa osebno izkusiti, tedaj
pozorno poslušajte pri vratih svojega srca. Ko boste zaslišali
trkanje, mu odprite vrata na stežaj in ga sprejmite v svoje
življenje!
3. Obstaja nekdo, ki ni nikoli uporabil
te besede
Ta nekdo je sam Jezus Kristus. Prav gotovo je imel dosti
razlogov, da bi dejal: "Nočem! Brez mene, prosim!" toda tega
ni storil. Hvala Bogu, da ni!
162

Dovolite mi, da vam v zvezi s tem povem neko zgodbo.
Danski pisatelj Jacobsen je napisal ganljivo novelo: "Kuga v
Bergamu". Bergamo je mestece v Italiji, nedaleč stran od
Ravene, sezidano na hribu in ena sama kamnita pot vodi do
njega. Jacobsen opisuje, kako je v srednjem veku v tem
mestecu izbruhnila kuga. Grozno! Dan in noč je zvonil
navček. Ljudje so molili in prosili Boga. Kleče so prosili
pomoči, toda odgovora ni bilo. Kuga je še huje besnelä.
Sčasoma so postal! popolnoma otopeli. Dejali so: "Bog je
mrtev!" Iz kleti so privalili sode in priredili veliko gostijo.
Kmalu so v pijanosti začeli prave seksualne orgije, ne da bi
se menili za to, kdo gre s kom. Začele so se prave bakanalije,
orgije obupa. To je trajalo cele dneve. Bilo Jim je vseeno,
prepustili so se svojim strastem in instinktom. Tu in tarn se
je kdo sredi plesa zrušil, zadet od bolezni. Pustili so ga, da
je obležal, kjer je padel. Orgija se je nadaljevala. - "Jejmo in
pijmo, jutri bomo umrli!"
Nekega dne so se zaustavili, zaslišali so nekakšno pesem.
Stekli so na mestna vrata in zagledali procesijo spokorjencev,
ki so se pojoč približevali po kamniti cesti: "Kyrie Eleison,
Gospod, usmili se nas!" Na čelu povorke je koračil mlad
menih in nosil težak lesen križ. Ko je procesija prispela do
mestnih vrat, so jih zbrani meščani začeli zasmehovati:
"Bedaki! Tu Boga ni več! Pustite te svoje bedaste litanije! Bog
je mrtev! Pridite, jejmo in pijmo, jutri bomo tako in tako vsi
mrtvi!"
Menih, ki je vodil procesijo, se ni zmenil ža te besede. S
svojim težkim križem je nadaljeval pot. Cerkvena vrata so
bila odprta in procesija je lahko neovirano vstopila. Menih
je naslonil križ na zid. Divja, fanatična horda obupanih in
pijanih meščanov jim je sledila v cerkev. Mesar divjega
izgleda, prepasan s krvavim predpasnikom, se je povzpel na
oltar, pograbil pozlačen kelih in zarjovel: "Pijmo! Pri nas je
Bog mrtev!"
Menih se je, ves bled v obraz, povzpel na prižnico in dvignil
roke. Ljudje so se v pričakovanju njegovih besed umirili. V
nastali tišini so slišali njegove besede: "Nekaj vam bom
povedal. Ko je Sin božji visel na križu in ko so mu roke in
noge prebijali z žeblji, se je ljudstvo prav tako posmehovalo,
ga psovalo in se mu rogalo. Še celo razbojnika, ki sta visela
na njegovi levi in desni, sta se pridružila drhali in se mu
163

rogala. Sin božji je pomislil: 'Moram res umretl za te ljudi,
kl jih moja smrt prav nič ne gane?! Za to umazano človeštvo,
kl nikoli več ne bo čisto?!' Nato je pomislil: 'Nočem! Nočem!'
Z božansko silo je izpulil žeblje iz lesa, skočil s križa in
iztrgal svoje oblačilo iz rok rimskih vojakov s tako močjo,
da so ti kar popadali po tleh. Oblekel se je in se vrnil v nebo
govoreč: 'Za take ljudi nočem umreti!' Križ je ostal prazen!
In tako sedaj ni več odrešitve, sreče, niti odpuščanja. Preostala
sta nam samo še smrt in pekel!"
Tako je govoril menih. Nastala je smrtna tišina. Mesar je
že prej zlezel z oltarja. Stal je pred prižnico in kelih se mu
je odkotrljal iz roke. "Ni več odpuščanja, niti odrešitve..."
Nenadoma je mesar stopil proti menihu in mu z ostrim
tonom zaklical: "Ti, vrni Odrešenika na križ! Vrni Odrešenika
na križ!"
Dragi prijatelji, menih ni prav povedal. Najbolj ganljivo je
ravno to, da Sin božji ni rekel: "Nočem! Brez mene!" Lahko
bi celo rekli, da visi na križu vse do danes, čeprav ljudje
pravijo: "Kariera, užitki in vse stvari tega sveta so nam
važnejše od naše odrešitve." Ta Odrešenik, ki se nikoli ni
nehal zanimati za vas, bi po pravici lahko rekel: "Nočem
umreti za vas! Delajte, kar vas je volja!"
Če bi bil jaz Jezus, bi pustil, da svet propade. Toda Jezus,
Sin božji, Odrešenik, ni rekel: "Nočem!", temveč je za nas
odšel v smrt in sedaj nas išče, da bi nas odrešil! Kako dolgo
vas bo še moral iskati? Kdaj boste končno dojeli, da vas
Jezus želi imeti? Kdaj se vam bodo odprle oči in boste rekli:
"Moj Odrešenik!"
Na kratko spregovorimo še o poslednji temi.
4. "Brez mene ne morete nie storiti"
Veste, kadar mi rečemo "brez mene" na koneu vedno stoji
klicaj. Jezus je nekoč dejal: "Brez mene", toda brez klicaja.
Cel stavek se glasi: "Brez mene ne morete storiti nič." Lahko
ste prepričani, da je to resnica in da je vse, kar počnete brez
njega, z vidika večnosti ničvredno!
Nekega dne sem opazoval, kako sta se na ulici pretepala
dva dečka. Ko je mimo prišel tretji, jih je tudi on skupil. Ko
sem se Jim približeval, da bi jih spravil narazen, sem bil priča
164

pretresljivemu prizoru. Mali se je nekako rešil iz primeža.
Iz oči so mu tekle solze, iz nosa pa kri. Ko se je za nekaj
korakov oddaljil od prvih dveh fantov, se je obrnil in zaklical:
"Samo počakajta, povedal bom mojemu starejšemu bratu!"
Opazil sem, kako mu je bilo naenkrat vse dobro. Saj ima
starejšega brata, ki mu lahko vse pove in ki mu bo pomagal.
Pomislil sem: "Dragi moj fantič, lahko si srečen, da imaš
starejšega brata!" Prešinilo me je veliko veselje, ker imam
tudi jaz v Jezusu svojega velikega brata, ki mi venomer stoji
ob strani! Lepo je, kadar veliki brat stoji ob svojih in jih
opominja: "Brez mene ne morete storiti nič." Nek kristjan je
napisal čudovito pesem:
Vzemi si življenje moje,
za vekomaj naj bode tvoje.
Vzemi si dneve in noči,
življenje moje naj te slavi.
Zakaj ne bi tudi vi rekli svojemu Odrešeniku, ki je za vas
toliko storil: "Jezus, brez tebe nočem več ničesar storiti!"
165

Ali v veri obstaja gotovost?
Ne obstaja! Samo nekaj je popolnoma jasno, v religioznih
zadevah ni nič gotovega. "Religija" je po svoji definiciji večno
iskanje Boga. To iskanje nujno spremljajo nemir in negotovost.
Za razliko od tega pa je Evangelij nekaj povsem drugega.
Evangelij je božje iskanje nas. Zato je bolje, da vprašanje
postavimo takole: "Ali obstaja gotovost, gotovost v krščanstvu?"
1. Velika negotovost glede Boga
Moram reči, da smo sodobni ljudje dokaj smešni. V
trenutku, ko nas kaj zaboli, takoj stečemo k zdravniku in
vprašamo: "Gospod doktor, tu in tu me boli. Kaj bi to lahko
bilo?" Želimo natančno vedeti, kaj je narobe!
Ali pa drug primer. Družina išče hišno pomočnico in na
njihov oglas se javi neko dekle. "Da," ji pojasnjuje gospodinja,
"imeli boste svojo sobo s toplo in hladno vodo, televizor in
hi-fi stolp. Imeli boste tudi en prost dan tedensko." "To bi
mi ustrezalo", pravi dekle, "vendar bi rada vedela tudi,
kakšna bo plača." "No," ji odvrne gospodinja, "o tem bomo
govorili ob drugi priliki. Najprej bi rada videla, kako se boste
obnesli." "Ne, ne," se upre dekle, "pod temi pogoji ne morem
sprejeti. Že sedaj bi rada vedela, koliko bom zaslužila."
Je imelo dekle prav? Seveda! Če iščemo delo, je eno od
najpomembnejših vprašanj: "Kakšna je plača?" all pa "Kakšen
bo moj status?" Radi bi vedeli, prl čem smo! V vprašanju
denarja ne prenašamo nikakršne negotovosti. Da, na vseh
področjih hočemo vedeti, pri čem smo, samo na najvažnejšem
področju, našem odnosu z Bogom, toleriramo prav neverjetno
negotovost.
Pred mnogimi leti sem v Augsburgu vodil serijo sestankov,
ki so potekali v šotoru, postavljenem na Plärreru (mestni
sejemski prostor). Organizatorji teh srečanj so imeli sijajno
zamisel. Ker so lokali ob sobotah zvecer po navadi prepolni
ljudi, so zaključili: "Srečanja naj bodo v soboto zvecer -
opolnoči." Tega v javnosti nismo objavili, ker smo hoteli
preprečiti,  da bi na srečanja prišli vsi dragi,  radovedni
166

kristjani.
Nekaj pred dvanajsto so moji prijatelji križarili po mestu
in zbirali "nočne ptice", ki so zapuščale lokale (večina se jih
zapre ob polnoči); barmane, ki so se vračali domov in
natakarice, ki so zaključevale naporni delovni teden. Avtomobili
so dolgo izkrcavali svoj "tovor" pred vhodom v šotor. Ko sem
še opolnoči povzpel na podij, sem zagledal zbrano družbo,
kakršno sem imel le redko priložnost videti. Nekateri so bill
nialo opiti, eden od njih se je usedel natančno pred mano;
debeluh s prežvečeno cigaro v ustih in klobukom, kakršnim
moji fantje pravijo "melona". "Upam, da bo vse dobro", sem
si mislil. Začel sem govoriti. Ko sem prvič omenil Boga, mi
je debeluh z "melono" skočil v besedo: "Bog ne obstaja!" Vsi
so se zasmejali. Nagnil sem se preko pulta in ga vprašal: "Ste
popolnoma gotovi, da Boga ni? Ste stoodstotno prepričani v
to?" Popraskal se je po glavi, da mu je "melona" skoraj padla
na oči, prestavil cigaro na drugo stran ust in končno izjavil:
"No, nihče ne more tega stoodstotno vedeti." Na te besede sem
se mu nasmehnil in dejal: "In vendar obstaja! Jaz to dobro
vem!" "Kaj ne poveste," me je prijel za besedo, "odkod pa vam
toliko znanja o Bogu?" Nato sem mu pojasnil, da zaradi
Jezusa zanesljivo vem, da Bog obstaja, in tudi vse drugo, kar
lahko človek dojame o Bogu. To je utišalo prav vse zbrane.
Ste vi gotovi o zadevah, ki se tičejo Boga? To sprašujem
tiste, ki se smatrajo za kristjane. Ali lahko rečete: "Lahko
prisežem, da je obtožnica z mojimi grehi zbrisana in da je
cena v celoti izplačana"? Večina bi jih, na žalost, odgovorila:
"Upam vsaj!"
Smešno je da, kar se tiče Boga, tako kristjani kakor pogani
živijo v enaki negotovosti in dvomih. Če bi se sprehodil skozi
mesto in spraševal mimoidoče: "Povejte mi, ali verjamete, da
Bog obstaja?", bi mi odgovarjall: "Da, nekakšen Bog gotovo
obstaja." In če bi jih še naprej spraševal: "Ali mu pripadate?",
bi mi odgovorili: "Ne vem!" - V kakšni neverjetni negotovosti
in nejasnosti so ljudje v zvezi s tako važnim vprašanjem!
To, kar vam bom sedaj povedal, se je zgodilo nekemu
mojemu mlademu prijatelju. Takrat je bil še student, poleti
pa, ko ni bilo predavanj, se je preživljal kot pomožni zidar.
Nekega dne so njegovi sodelavci izvedeli za njegove aktivnosti
v evangelijski mladinski skupini. "Ali hodiš k pastorju Buschu?"
so ga vprašali. "Da." - Začeli so drug drugemu namigovati.
167

"Potem pa greš gotovo vsako nedeljo v cerkev?" "Seveda!"
"Vsako nedeljo?" "Vsako nedeljo!" "Čisto vsako nedeljo! Ali si
zmešan?" "Nee", Jim je odvrnil, "tudi med tednom hodim k
proučevanju Biblije!" "Saj se ti je zares zmešalo!" In nato so
začeli izlivati svoj strap: "Farji poneumljajo ljudi!" - "Krščanstvo
se ni obneslo, čeprav je imelo na razpolago skoraj 2000 let!"
"Biblija je ena sama velika neumnost!" Skratka. fant je bil
prepuščen nesramnemu porogu, toda ker je imel na srečo
"debelo kožo", je vse mirno prenesel. Ko so fantje zaključili,
Jim je dejal: "Ker ste pač o krščanstvu takšnih misli, sklepam,
da ste izstopili iz cerkve." Vsi so utihnili. Eden od starejših
je končno prekinil molk: "Kaj misliš s tem - zapustili cerkev?
Človek božji, jaz verjamem v. Boga! Misliš, da si samo ti
kristjan? Tudi jaz sem kristjan! Verjamem v Boga!" Tedaj so
ga tudi ostali začeli napadati: "Zakaj bi se rad naredil
boljšega od nas? Tudi mi smo kristjani! Tudi mi verjamemo
v Boga!" Nenadoma so se vloge zamenjale. Sedaj so vsi v en
glas vpili: "Tudi mi verjamemo v Boga! Tudi mi smo kristjani!"
Ko so končali, jih je moj prijatelj vprašal: "Zakaj me pa
potem zasmehujete?" Njihov odgovor je bil: "Ah, na živce nam
greš! S tabo se ne da pogovarjati!"
Lahko to razumete? Odrasli ljudje, prekaljeni zidarji, ki
lahko z lahkoto zvrnejo več steklenic piva, najprej peklensko
zasmehujejo krščanstvo, naposled pa izjavijo: "Prosim lepo,
tudi mi smo kristjani!" Kaj bi človek rekel na to? Ali ni to
pretresljivo?
Glovek se v zvezi z Bogom in večnostjo prepušča veliki
negotovosti. Včasih se obnašamo kot pogani, včasih kot
kristjani, pol na pol. Mar ni res? Bojim se, da večina izmed
nas Zivi v taki negotovosti in nejasnosti!
2. Biblija nam govori o čudoviti
gotovosti
Verjetno se boste začudeno vprašali: "Dobro, gospod Busch,
ima krščanska vera sploh kakšno zvezo z gotovostjo? Ali ni
v resnici kakor v tisti šali - v krščanstvu se nlč ne ve, v vse
pa je treba verjeti!?"
Pred krätkim sem slišal še enega od mno$h "biserov"; ki
jih poslušam že celo žlvljenje: "Veste, jasno mi je, da je dva
168

krat dva štlri, toda v krščanstvu se ne da nič zagotovo vedeti,
lahko se samo verjame." To je torej predstava, da v krščanstvu
ne smemo uporabljati svojega razuma, temveč moramo slepo
verovatl v krščanske resnice. Tega mnenja je večina ljudi.
Nekdo drug spet reče: "Da, pastor Busch, saj niti vi,
kristjani, niste enotni. Obstajajo katolikl,, evangeličani in
mnogi drugi. Evangeličani pa se spet delijo na luterane,
reformirane ltd. Kdo ima potemtakem prav?" Zdi se mi, da
je celo krščanski svet sam globoko prepričan, da je krščanska
vera nekaj najbolj negotovega. To pa je velika neumnost.
V bistvu se lahko le iz Nove zaveze učimo, kaj je to
krščanstvo. Vsaka stran v njej je polna ohrabrujoče gotovosti!
Verjemite mi, brez dvoma je tako! Smešno je, da toliko
kristjanov živi v takšni negotovosti. To sploh ni podobno
krščanstvu. Zares ne! Cela Nova zaveza je polna silne gotovosti.
Največja gotovost je - Bog obstaja! Ne nekakšno Vrhovno
bitje, Previdnost, Usoda all "nekakšen bog", temveč Zivi Bog,
oče Jezusa Kristusa. Odkod to vemo? Bog se nam je odkril
preko Jezusa Kristusa! To je popolnoma gotovo. Odprite
Biblijo na kateri koli strani in ne boste naleteh" na nobene
religiozne probleme, temveč na pričevanje: Bog Zivi! Razodel
se je v Jezusu Kristusu! Človek, ki Zivi brez Boga, Zivi bedno
in v zmoti.
Biblija nam tudi zagotavlja, da nas ta Bog, ki lahko uniči
vse narode in ob poslednji sodbi obsodi vse ljudi, ljubi s silno
ljubeznljo. To ni nobena predpostavka, temveč obljuba, zapisana
v pismu Rimljanom v osmem poglavju: "Prepričan sem, da
nas niti smrt, niti življenje, niti angeli, niti oblastniki, niti
sedanjost, niti bodočnost, niti sile, niti višina, niti globina,
niti katerokoli bitje ne more ločiti od ljubezni božje, ki je v
Jezusu Kristusu, našem Gospodu." Ljubezen božja je z Jezusom
prišla k nam! Tega ne predpostavljamo, temveč zagotovo
vemo. Kje je ljubezen božja? Bog nas ljubi preko Jezusa.
Jezusovi učenci pojejo:
Ko mir ml nebeški spet prsi prevzame vesele,
čeprav še grozijo nevihte, viharji in strele,
kljub temu prepeval bom z vero povsod,
lepo ml in dobro je, ko z menoj je Gospod.
Izbrisan moj dolg je, moj greh oproščen,
zdaj miren sem v duši in v srcu sproščen.
169

Odrešil me Jezus je s smrtjo na križu trpečo.
Slava ti Bog moj, kličem zdaj z dušo gorečo...
Bi lahko tudi vi prepevali to pesem? Se vam sploh sanja,
o čem govori?
Ljudje iz Biblije so bili popolnoma gotovi, da pripadajo
Bogu. David v 49. psalmu pravi: "Toda mojo dušo bo Bog
rešil iz podzemlja, ker me je sprejel." Ne govori: "Upam, da
bom nekoč odrešen", temveč: "Jaz vem, On me je sprejel." All
pa: "Bog nas je rešil oblasti teme in nas povedel v kraljestvo
svojega ljubljenega Sina." Jezusovim učencem je njihov Učitelj
radikalno spremenil življenje - in tega so se tudi zavedali!
Poslušajte, kaj govori eden izmed njih: "Mi vemo, da smo iz
smrti prešli v življenje." "Mi vemo!" Lahko tudi vi to rečete?
Ali pa: "Njegov Duh izpričuje mojemu duhu, otrok božji sem."
Bodite pozorni na besedo "sem"!
Biblija je polna take gotovosti. Od kod torej našemu
narodu to neumno reklo: "2 in 2 je 4, to je čisto jasno, v
krščanstvu pa ne moremo nič zagotovo vedeti, temveč moramo
slepo verjeti"? Tudi meni je popolnoma jasno - 2 krat 2 je
4, še bolj zanesljivo pa vem, da Bog obstaja! Dobro vem, 2
krat 2 je 4, še bolj pa vem, da nas Bog ljubi preko Jezusa
Kristusa. Ljudje, ki so se obrnili na Boga, pravijo: "Vemo, 2
krat 2 je 4, še bolj pa smo gotovi v to, da smo postal! otroci
božji!"
Vprašam vas, kje lahko v današnjem krščanstvu naletimo
na takšno gotovost? Kje? To nam kaže, kako zelo smo se
oddaljili od Biblije in njenega nauka in kako skrajni čas je,
da se vrnemo k njej! Odvrzite svoje površno krščanstvo! Če
ste površni kristjani, ne boste imeli od tega nobene koristi.
Koristilo vam bo šele biblijsko krščansko stališče. Samo to
se izplača! Izplača se biti gotov, da Bog obstaja, Bog, ki nas
ljubi s silno ljubeznijo, Bog, kateremu lahko pripadamo. Vse
drugo se ne izplača! Ta gotovost preveva vse pesmi, ki jih
pojejo v krščanskih skupnostih. To je ena izmed njih:
Srečna brezskrbnost, Jezus je moj!
Njemu pripadam, nič več nJsem svoj.
Po Njemu odrešen, srečen vsak dan,
v Duhu sem rojen in v krvi opran.
Vse svoje življenje prepevam okrog,
170

častim te in hvallm, ker ti si moj Bog!
Krščanstvo ni tavanje po gosti megli, temveč resnično
krščansko stališče, čvrsta in popolna gotovost! Pesem pravi
takole:
Kristus je temelj in upanje moje,
na njega naslanjam življenje svoje.
Vse, razen njega kaj kmalu izgine,
kot stena je Kristus - nikoli ne mine.
Kdor v Njega zaupa, za Njega živi,
ne zida na pesku, zid večno stoji.
Ne zida na pesku, zid večno stoji.
Dovolite mi, da še enkrat poudarim dve važni zadevi.
Gotovost v krščanstvu pomeni: objektivno vedeti, da Bog
obstaja in da je njegovo odkritje v Jezusu resnično, pa čeprav
bi ves svet zavrgel resnico o tem, da je Jezus umrl zaradi
sprave med Bogom in clovekom in potem od smrti vstal, da
bi odrešil grešnike, čeprav nihče drug ne verjame v to.
Gotovost v krščanstvu pomeni, da vemo, da obstaja Bog,
ki se je odkril v Jezusu Kristusu, ki je umrl in je od smrti
vstal. To vem, ker sem s pomocjo odresujoce vere to resnico
osebno sprejel.
Četudi bi deset tisoč profesorjev prepričevalo mladega
kristjana, da Jezus ni vstal od mrtvih, jim on lahko mirne
duše odvrne: "Spoštovani profesorji! Jaz vem - moj Odrešenik
živi!" Četudi je cel svet proti, lahko vernik reče: "Jaz vem,
zakaj verujem!" In če bi mene zasuli s kupom znanstvenih
predpostavk, bi vam odgovoril: "Sam bolje vem!" In če bi bil
ves svet v dvomu, bi jaz dejal: "Jaz sem prepričan!" Dragi
prijatelji, takšno gotovost nam daje krščanska vera, ki je
osnovana na Bibliji.
3. In vi, ste vi prepričani?
Zares, ste tudi vi tako čvrsto prepričani? Ali pa vam
gotovosti še vedno primanjkuje? Če rečete: "Do sedaj sem bil
prepričan, da sem kristjan. Nič več mi ni jasno!", tedaj je to,
o čemer sem govoril, padlo na plodna tla.
171

Spominjam se nekega krščanskega mladinskega tabora na
Nizozemskem, ki sem se ga udeležil s svojimi fanti. Ob dveh
ponoči je nekdo potrkal na vrata moje sobe. Odprl sem jih
in pred vrati zagledal vso mojo skupino v pižamah. "Kaj bi
radi?" sem jih vprašal. Eden od njih je odgovoril: "Mislili
smo, da smo kristjani, sedaj pa smo sprevideli, da to še
nismo!" In to jih je tako vznemirilo, da so sredi noči, ob dveh,
hoteli razrešiti dilemo. Pomembno je sprevideti, da smo,
čeprav se imamo za kristjane, še zelo daleč od gotovosti, o
kateri nam govori Biblija.
Spurgeon, veliki angleški pridigar, po katerem je Bog
prebudil duhovnost mnogih ljudi, je nekoč izjavil: "Vera je
šesti cut."
Kakor veste imamo pet čutov, ki nam pomagajo spoznavati
ta svet. To so: vid, sluh, otip, okus in vonj. S pomočjo teh
petih čutov lahko doživljamo ta tridimenzionalni svet. Človek,
ki živi samo s pomočjo teh petih čutov, se sprašuje: "Kje je
Bog? Ne vidim ga. Niti Jezusa ne vidim. V te stvari ne
verjamem!" Šele ko nas Bog presvetli s Svetim Duhom,
dobimo tudi šesti cut. Takrat lahko ne samo gledamo,
poslušamo, se dotikamo, duhamo in okušamo, temveč lahko
spoznavamo tudi nek drug svet. Biblija pravi: "To je večno
življenje, spoznati tebe, edinega pravega Boga, in njega, ki si
ga poslal, Jezusa Kristusa." Tu pride do izraza šesti cut!
Nedavno sem v Essnu obiskal nekega zelo uspešnega
industrialca. Njegova pisarna, do katere sem se prebil skozi
številne druge pisarne in čakalnice, se je nahajala v visoki
poslovni zgradbi in iz nje si lahko videl več kot pol mesta.
Svoj posel sem hitro opravil, nato pa sva se začela pogovarjati.
Rekel je: "Kar zanimivo je, da imam enkrat v svoji pisarni
pastorja!" "Prav gotovo," sem mu odgovoril, "to je zares
vznemirljivo!" Nadaljeval je: "Nekaj mi povejte; po vojni sem
včasih zahajal na kakšne teološke seminarje, vendar pa sem
dobil vtis, da ..." "Kar povejte," sem ga vzpodbujal, "dobre
živce imam!" "Torej, imel sem vtis," je rekel, "da je krščanstvo
zelo nejasna zadeva. Glejte, poslušal sem predavanja na teme
kakor na primer: 'Kristjan in gospodarstvo', 'Kristjan in
razorožitev1, 'Kristjan in oborožitev\ 'Kristjan in denar', 'Kristjan
in njegova cerkev*. Toda nihče nam nikoli ni povedal, kaj v
resnici pomeni biti kristjan. Verjetno še sami niso vedeli!"
Te besede, ki sem jih poslušal v njegovi lepi pisarni, so
172

me zadele kakor klofuta v obraz: "Verjetno še sami niso
vedeli!" "Oh, nimate prav!" sem mu dejal. Začudeno me je
pogledal in vprašal: "Mi lahko vi poveste, kaj je to kristjan?"
"Oh, da," sem odgovoril, "na to bi vam rad jasno odgovoril.
Tu ni nobenih nejasnosti." "Ha," je malo porogljivo odvrnil,
"nekateri pravijo, da je kristjan nekdo, ki še nikoli ni imel
problemov s policijo, drugi spet pravijo, da je kristjan tisti,
ki je cerkveno krščen in pokopan!" Nadaljeval sem: "Gospod
generalni direktor, povedal vam bom, kaj pomeni bit! kristjan.
Kar primite se za stol! Kristjan je človek, ki lahko iz globine
svojega srca izjavi: "Verjamem, da je Jezus Kristus resnični
Bog, od Očeta rojen v večnosti in resnični človek, rojen od
device Marije, moj Gospod, ki je odrešil mene, prekletega in
izgubljenega človeka.' Gospod generalni direktor, tudi vi ste
'prekleti in izgubljeni človek'!" - Pokimal je. Razumel je.
Priznal je. Takšni smo mi vsi. "Dobro," sem nadaljeval, " '...
ki je mene, izgubljenega in prekletega odrešil, odkupil moje
grehe in me osvobodil izpod oblasti hudiča.' Gospod direktor,
"... osvobodil oblasti hudiča'!" Spet je pokimal. To je že
poznal. Nadaljeval sem: "... ne z nečim netrajnim - srebrom
ali zlatom, temveč z dragoceno krvjo Kristusovo, nedolžnega
in brezmadežnega Jagnjeta... 'da bi lahko postal njegova last'.
Vidite, kdor lahko reče: 'Pripadam Jezusu, njegova last
sem, s svojo krvjo je odkupil moje grehe, ter me rešil smrti
in pekla. Prepričan sem v to!', ta je kristjan, gospod direktor."
Za trenutek je zavladala tišina. Nato se je razburil: "Kako
priti do tega? Kako naj pridem do tega?" Odgovoril sem mu:
"Vaša tajnica mi je povedala, da odhajate na dopust. Še danes
popoldne vam bom poslal Novo zavezo. Vzemite jo s seboj
in vsak dan preberite en del Janezovega evangelija, berite in
molite zraven. Tako boste prišli do tega."
Krščansko stališče, kakršnega odkriva Nova zaveza, je
gotovost, da so objektivne resnice pravilne in da jih lahko
s subjektivno vero sprejmemo in se tako odrešimo! Ste tudi
vi tako gotovi? Sam ne bi mogel živeti, če ne bi bil gotov, da
me je Bog sprejel.
Nekega mladeniča sem vprašal: "Ali ljubiš Jezusa?" "Da,"
je odgovoril. "Pa veš, ali te je sprejel? Ali si njegova last?"
"Nisem čisto prepričan. Še vedno me preveva sum." "Človek
božji," sem mu dejal, "tako ne bi mogel živeti. Jaz moram
biti prepričan v to, da me je Bog sprejel!"
173

Vi, negotovl kristjani, ki še ne veste, all Bog obstaja all ne,
ki veste kakšno je vaše flnančno stanje do zadnje pare, o
Bogu pa ne veste nie, vi niste kristjani! Kakor uči Nova
zaveza, so kristjani tisti, ki lahko rečejo: "Verjamem, da je
Jezus postal Gospodar mojega življenja."
Rad bi vam povedal neko zgodbo, ki ste jo verjetno že
slišali. General von Viebahn je pripovedoval, kako je med
nekim manevrom jahal skozi gozd, se zataknil za neko vejo
in strgal uniformo. Za generala se ne spodobi, da hodi
naokoli s strgano uniformo. Ko je zvečer prijahal v vas, kjer
se je nastanil glavni stab, je opazil gručico vojakov, ki so
sedeli na nekem zidu. Zaustavil je konja in zaklical: "Je
kateri od vas krojač?" Eden od vojakov je vstal in dejal:
"Gospod general, jaz sem Krojač." General von Viebahn mu
je takoj ukazal: "Takoj pridite v moj štab v krčmi 'Pri jagnjetu'
in pokrpajte mojo uniformo." Vojak mu je odgovoril: "Tega
pa ne morem storiti." "Kako ne morete? Saj ste krojač!"
"Oprostite, gospod general", je odvrnil vojak, "jaz se samo
pišem Krojač (Schneider), toda nisem krojač (Schneider)."
Ko je pripovedoval o tern dogodku, je general von Viebahn
dejal: "To bi se lahko reklo tudi za mnoge kristjane. Imajo
se za kristjane, v bistvu pa bi morali reči: 'Jaz se samo
imenujem kristjan, v resnici pa nisem kristjan."1
Oh, kako zastrašujoče stanje! In kako nevarno, saj tak
človek sploh ni odrešen!
4. Kako se lahko dokopljemo do
gotovosti?
Verjetno bi me radi vprašali: "Kako dosežemo takšno
gotovost?" Odgovoril vam bom: "Prosite Boga za to!" Redno
začnite brati Biblijo, vsak dan si vzemite 15 minut za to! Rad
pa bi vam povedal še nekaj zelo važnega. V veri se do
gotovosti ne dokopljemo z logičnlm razmišljanjem, temveč s
pomočjo vesti!
Ko se dandanes z ljudmi pogovarjam o krščanstvu, me
često sprašujejo: "Gospod pastor, sam na žalost ne morem
verovati. V BibUji je toliko protislovij." "Protislovij?" jih vprašam.
"Da, protislovij. Na primer, v Bibliji piše, da sta imela Adam
174

in Eva dva sinova, Kajna in Abela. Kajn je ubil Abela in ostal
sam. Odšel je v tuje dežele in si poiskal ženo. Toda, če so
bili oni edini ljudje, kako si je lahko potem poiskal ženo?
Gospod pastor, tega zares ne razumem."
Ste to zgodbo slišali? Nemci z njo opravičujejo svojo
nevero. Kadar mi kdo govori o tem, mu običajno odvrnem:
"Zares zanimivo. Tu imate Biblijo. Kje natančno piše, da je
Kajn odšel v tujino, da bi poiskal ženo?" Tedaj zardijo.
"Dobro," nadaljujem, "če tako pogumno zavračate Biblijo, s
pomočjo katere je na tisoče razumnih ljudi našlo vero, če se
smatrate za pametnejšega od njih, tedaj ste verjetno Biblijo
temeljito preučili. Pokažite mi torej, kje je to zapisano!"
Vsakič se pokaže, da o tem nimajo pojma. Tedaj jim sam
pokažem to mesto v Genezi. Tarn pa sploh ni napisano to,
kar trdijo oni, temveč nekaj povsem drugega: "Kajn je odšel
izpred Gospodovega obličja' ter se naselil v nodski deželi,
vzhodno od Edena... Kajn je spoznal svojo ženo in je spočela
ter rodila Henoha." Svojo ženo je privedel s seboj. Kdo je bila
ta ženska? Prej je bilo rečeno, da sta imela Adam in Eva
mnogo sinov in hčera. Ta ženska je bila Kajnova sestra.
Biblija jasno govori o tem, da je Bog želel, da ves človeški
rod nastane iz ene krvL Zaradi tega so se morali na začetku
bratje in sestre medsebojno poročati in ženiti. Kasneje je Bog
to prepovedal. Ali vam je zdaj jasno?
Takšnemu človeku se pri tem vsa njegova teorija porusi
kakor hiša iz kart. Vprašali se boste, all ga je to privedlo k
veri? Ni govora! Pri priči ima pripravljeno novo vprašanje:
"Gospod pastor, povejte mi..." - In zgodba se ponovi. To nam
jasno pokaže, da lahko nekomu odgovorimo na tisoč vprašanj,
pa bo še vedno ostal v temi, kakor prej. Do vere se ne
dokopljemo s pomočjo logičnega razmišljanja, temveč s pomočjo
duha!
Moj predhodnik v Essnu je bil Julius Dammann, pastor
in pridigar. Nekoč ga je neki mladenič spraševal o Kajnovi
ženi in podobna vprašanja. Dammann je zamahnil z roko in
dejal: "Mladenič, Jezus Kristus ni prišel, da bi odgovarjal na
razna vprašanja, temveč da bi odrešil grešnike! Vrnite se, ko
boste sprevideli, da niste nič drugega kakor ubogi grešnik."
Ljudje nemirnega duha, ljudje, ki vedo, da njihovo življenje
ni takšno, kakršno bi moralo biti, ljudje, ki ne morejo umiriti
svoje duše, takšni ljudje se morajo naučiti, kako verjeti v
175

Odrešenika. Razumsko dojemanje bo prišlo kasneje.
Na vsak način vam moram povedati, kaj se mi je nekoč
pripetilo. Zgodilo se je v neki bolniški sobi, v kateri je ležalo
šest moških. Takoj, ko sem vstopil v sobo, so me prijazno
pozdravili: "Ah, gospod pastor, kako lepo, da ste prišli! Radi
bi vas nekaj vprašali." "Me veseli," sem odvrnil, "kaj bi me
radi vprašali?" Predvideval sem, da so mi pripravili eno od
tistih vprašanj, v katerih se skriva past. Tedaj me je eden od
njih vprašal: "Ali verjamete, da je Bog vsemogočen?" "Da,
verjamem!" "Dobro, potem pa mi povejte, ali je mogoče, da
Bog ustvari kamen, ki je tako težak, da ga še sam ne more
dvigniti?" Ste opazili, kje leži past? Če bi odgovoril, da lahko,
tedaj Bog ni vsemogočen; če pa bi odgovoril, da ne more,
tedaj bi spet izpadlo, da ni vsemogočen. "Ali lahko vaš Bog
ustvari tako težak kamen, da ga niti sam ne more dvigniti?"
Nekaj trenutkov sem razmišljal, kako bi odgovoril. Ker sem
sprevidel, kako neurano je to vprašanje, sem ga namesto
odgovora raje vprašal: "Mladenič, sedaj vas bom pa jaz nekaj
vprašal: Vam to vprašanje morda ne da spati?'" "Ne da spati?"
me je začudeno vprašal. "Prav gotovo ne!" Nato sem mu
pojasnil: "Glejte, moj čas je predragocen, da bi ga lahko
tjavdan trošil. Odgovarjal vam bom samo na taka vprašanja,
ki vam ponoči ne dajo spati. Mladenič," sem nadaljeval,
"povejte mi, ali vam kaj ponoči ne da spati?" Odgovor je sledil
nenavadno hitro: "Da, imam težave s svojim dekletom. Pričakuje
otroka, toda ne moreva se poročiti." "Ah tako," sem dejal,
"zaradi tega ne morete spati. Potem pa se pogovoriva o tem!"
"Kakšno vezo pa ima to s krščanstvom?" se je začudil. "Motite
se," sem odvrnil, "tisto vprašanje o kamnu nima nobene zveze
s krščanstvom. Ta zadeva z dekletom pa ima! Vidite, kršili
ste. Prekršili ste božjo zapoved in imeli z njo spolne odnose.
Sedaj pa razmišljate o tem, da bi se iz zagate rešili tako, da
bi storili še veliko večji greh, splav. Tonete v grehu in krivdi.
Edina rešitev je, da se obrnete na Boga, se pokesate in
priznate: 'Grešil sem!' Šele tedaj vam bo Odrešenik lahko
pomagal." Nenadoma se mu je posvetilo: "Jezusa zanima
moja težka vest! Jezus mi lahko pomaga! Lahko me odreši
in obnovi moje uničeno življenje!"
Vidite, najprej je poskusil s pomočjo razuma, toda to, kar
je vprašal, je bila navadna neumnost. Ko pa je bila dotaknjena
njegova vest, mu je nenadoma postalo jasno. Je jasno tudi
176

vam? Do gotovosti odrešitve ne pridemo s pomočjo odgovorov
na zapletena vprašaiija, temveč tako, da pritrdimo karanju
naše slabe vesti in spoznamo: "Grešil sem!" Šele tedaj se vam
bo prikazal Odrešenik in vaši grehi bodo oproščeni. Postali
boste njegov otrok. Pot do tega pa vodi preko vesti in ne preko
razuma.
Glejte, ko se človek bliža gotovosti odrešitve, mora za to
tudi kaj tvegati. Verjetno ste v cerkvah že opazili obarvana
steklena okna - vitraže. Če takšna okna gledamo od zunaj,
so videti temna in barve komaj opazimo, Ko pa stopimo v
cerkev, barve nenadoma zaživijo. Prav tako je tudi s
krščanstvom; dokler ga opazujemo od zunaj, ne bomo ničesar
razumeli. Vse skupaj izgleda mračno in dolgočasno. Če
hočete videti pravo lepoto krscanstva, morate vstopiti! Prevzeti
morate tveganje srečanja z Jezusom! Predati se morate
Odrešeniku, predati mu morate svoje zaupanje! Tedaj vam
bo vse postalo jasno in svetlo! To je korak iz smrti v življenje.
V tem trenutku boste razumeli vse o krščanstvu. Nekoč je
Jezus molil in na tisoče ljudi ga je poslušalo. Nenadoma je
izrekel nekaj strašnega: "Takšni, kakršni ste, ne morete
vstopiti v nebeško kraljestvo! Ponovno se morate roditi! Vaša
narava, tudi tista najboljša, ni primerna za nebeško kraljestvo!"
Med prisotnimi je bilo tudi nekaj moških, ki so dejali:
"Pridite, pojdimo od tu! Ta človek pretirava!" Trije možje so
zapustili shod. To je videlo tudi šest žena, ki so dejale: "Moški
odhajajo. Pridite, gremo tudi me!" Tudi žene so odšle. Ko so
to videli, so otroci dejali: "Moški so odšli. Tudi žene so odšle.
Pridite, gremo tudi mi." Na koncu so se vsi razšli. To je
moralo biti grozno.
Predstavljam si, kako bi mi bilo, če bi pridigal in bi ljudje
odhajali eden za drugim. Kmalu bi se znašel sam s peščico
najbolj vernih. To se je zgodilo Jezusu. Grozno! Jezus je
nenadoma ostal sam. Medtem, ko je govoril, ga je zapustilo
na tisoče ljudi. Niso ga več hoteli poslušati. Ostal je sam z
dvanajstimi apostoli.
Če bi bil jaz Jezus, bi zaprosil: "Ah, ostanite še malo! Ne
zapustite me tudi vi!" No, Jezus pa je storil nekaj drugega.
Ali veste, kaj je rekel? Rekel je: "Tudi vi lahko odidete, če
želite!" V božjem kraljestvu ni nobene prisile. Božje kraljestvo
je edino kraljestvo, v katerem ni policije! V božjem kraljestvu
vlada svobodna izbira. "Izvolite, tudi vi lahko odidete!" Tako
177

je Jezus dejal svojim učencem in oni so to sprejeli. Ni lahko
ostati, če šest tisoč ljudi odide. Učenci so že skoraj odšli, še
posebno, ko jim je Gospod dejal: "Izvolite, odidite!" Na široko
jim je odprl vrata: "Tudi vi lahko odidete! Tudi vi ste lahko
izgubljeni! Tudi vi lahko živite brezbožno! Tudi vi lahko
odidete v pekel! Naredite, kakor želite!" Peter je za trenutek
razmišljal: "Kam iü? Kam? Ali naj bi celo življenje delal in
se mučil kakor žival ali pa živel v umazaniji greha? Na koncu
pa bi me čakala smrt in pekel. Vse to je ničvredno!" Tedaj
pa je pogledal Jezusa in vse mu je postalo jasno, samo tisto
življenje je kaj vredno, ki se ga preživi z Jezusom! Zato je
dejal: "Kam pa naj gremo, Jezus? Tvoje besede so besede
večnega življenja in mi verjamemo in vemo (vidite, to je
gotovost), ti si Kristus, Sin živega Boga. Ostali bomo s teboj!"
Dragl prijatelji, tako se doseže gotovost. Pretehtamo različne
življenjske poti in zaključimo; Jezus je naša edina možnost!
Oh, kako si želim, da bi tudi vi dosegli to čudovito gotovost
in bi lahko dejali: "Verjamemo in vemo; ti si Kristus, Sin
živega Boga."
Na koncu bi rad dodal še nekaj za vas, ki ste šele začeli
živeti z vero. Svoje srce ste že predali Jezusu, vendar pa vas
še vedno mučijo dvomi in razmišljate: "Nisem še prepričan,
da sem odrešen. Kako doseči gotovost? V mojem življenju je
še toliko grehov!" Tem resnim dušam bi rad dejal: "Ali
mislite, da bi bil človek zagotovo odrešen šele potem, ko bi
bil popolnoma brez greha? Tedaj bi morali počakati tako
dolgo, dokler ne odidemo v nebesa! Do našega poslednjega
dneva, do našega poslednjega diha bomo potrebovali kri
Jezusa Kristusa, da nas očisti naših grehov!"
Spomnite se zgodbe o izgubljenem sinu. Vrnil se je domov
in dejal: "Grešil sem!" Njegov oče ga je sprejel in mu priredil
slavje.
Sedaj pa si predstavljajte ta prizor; naslednje jutro je sinu
zaradi nepazljivosti na tla padla skodelica in se razbila. Med
svinjami je pozabil, kako se je treba obnašati za mizo. Torej,
skodelica mu je padla iz rok. Ko je videl, kako se je razbila
na tleh, je zaklel: "Prekleta skodelica!" Mislite, da ga je oče
zaradi tega vrgel iz hiše: "Ven, pojdi nazaj k svojim svinjam!"
Mislite, da bi tako ravnal? Ne! Oče je rekel: "Je že v redu sin,
zgodilo se je!" Pojasnil bi mu: "Dragi sin, drugič bodi malo
bolj pazljiv. Pomagali ti bomo, dokler se ne boš naučil ravnati
178

s skodelico. Če se ti bo zgodilo kaj podobnega, bomo potrpeli,
dokler se ne boš ponovno navadil na hišni red in odvadil
preklinjanja." Prav gotovo ga ne bi poslal nazaj k svinjam.
Vidite, ko se človek preda Jezusu Kristusu, nenadoma odkrije
tudi neko grozno stvar; stara narava še ni popolnoma izginila
in od časa do časa še vedno greši! Če se boste prekršili po
tem, ko ste se spreobrnili, ne smete obupavati, temveč
pokleknite in molite te tri stavke. Prvi: "Hvala ti Gospod, da
ti še vedno pripadam!" Drugi: "Preko svoje krvi mi oprosti!"
Tretji: "Osvobodi me moje stare narave!" Na vsak način pa
morate najprej reči: "Gospod, hvala, ker ti še vedno pripadam!"
Ali razumete? Gotovost odrešitve je v tem, ker vem; "prišel
sem domov", v božje naročje in sedaj se borim za svetost
kakor oni, ki bo tu za vedno ostal, in ne kakor oni, ki ga
bodo ob prvem prekršku vrgli ven in ki bi se ponovno moral
vrniti domov. Tisti, ki pridigajo: "Odrešitev je treba doseči
vsak dan znova", delajo veliko napako. Mojim otrokom ni
potrebno, da vsak dan pridejo do mene in me vprašajo: "Oče,
ali smo lahko tudi danes tvoji otroci?" Oni so moji otroci!
In on, ki je postal otrok božji, to tudi ostane. Tak človek vodi
borbo za svetost kot otrok božji.
Zato si od vsega srca želim, da bi tudi vi dosegli gotovost,
da ste otrok božji!
179

Je krščanstvo privatna zadeva?
Često slišlm, da je vera privatna zadeva! Ali je to res? Rad
bi vas vprašal, all je krščanstvo privatna zadeva? Ali še bolje
- all so krščanska stališča privatna zadeva?
Preden odgovorim na to vprašanje, bi rad postavil
protivprašanje. Vzemimo na primer kovanec za pet mark.
Kaj je vgravirano na njem? Številka 5 ali orel? Oboje! Kovanec
za pet mark ima dve plati. Podobno je tudi z vprašanjem, ali
je krščanstvo privatna zadeva! Odgovor je - oboje! Da in ne.
Prava, živa, krščanska vera ima dve plati; ena je privatna,
druga je javna. Če ena od njiju manjka, nekaj ni v redu!
V tem poglavju bi vam rad predstavil obe plati prave, s
Svetim Duhom prežete krščanske vere.
1. Krščanstvo je popolnoma privatna
zadeva
Za boljše razumevanje bom začel z zgodbo. Nekoč so mi
dejali, da sem "pripovedovalec zgodb". Odgovoril sem: "V tem
ni nie slabega. Vedno me je strah, da ne bi ljudje v cerkvi
zadremali. Če pa Jim neprestano pripovedujem zgodbe, ne
bodo zaspali!" Poleg tega pa je življenje sestavljeno iz zgodb,
ne iz teorij.
V pokrajini Ravensburg je v prejšnjem stoletju živel
pomemben pridigar - Johann Heinrich Volkening. S pomočjo
njegovih pridig je cela okolica Bielefelda v pokrajini Ravensburg
doživela veliko duhovno prebujenje. Nekega dne so Volkeninga
poklicali k bogatemu kmetu. Le-ta je imel veliko posest in
je bil znan kot pošten in marljiv človek. Na žalost pa je silno
sovražil evangeličanske pridige. Njegov problem je bil v tem,
da ni hotel priznati, da je gresnik. Mislil je, da ne potrebuje
Odrešenika, ki je na križu plačal za njegove grehe. Govoril
je: "Delam dobro in Boga se ne bojim." Kakor sem že povedal,
nekega dne so poslali po Volkeninga, ker je bil ta kmet na
smrt bolan. Umiral je in še poslednjič je hotel dobiti obhajilo.
Volkening je vstopil v hišo. Bil je visoke postave in imel je
nenavadne svetlo modre oči, ki so privlačile pozornost ljudi.
180

Pristopil je k postelji umirajočega, dolgo ga je gledal in ni
izustll nitl ene besede. Končno je dejal: "Heinrich, zelo sem
zaskrbljen zaradi vas. Pot, po kateri ste hodili do sedaj, ne
vodi v Nebo, temveč v pekel." Ko je to izjavil, se je obrnil in
odšel. Bogatega kmeta je zagrabila jeza in zaklical je za njim:
"To naj bo pastor! Je to krščanska ljubezen?"
Spustila se je noč. Težko bolan kmet je ležal buden. Mučila
ga Je vest: "Ne greš v nebo, temveč v pekel!... Kaj, če je to
navsezadnje res?" Spomnil se je številnih svojih grehov. Ni
slavil Boga, kakor bi bilo treba. Od časa do časa je koga
premeteno prevaral.
V sledečih nočeh ga je polagoma prevzemala smrtna groza.
Zelo se je vznemiril. Nenadoma je spoznal, da se je v
njegovem življenju nabralo mnogo grehov in da sploh ni
otrok božji. Sedaj se je zares želel obrniti k Bogu. Po treh
dneh je ponovno poslal ženo po pastorja: "Žena, pripelji mi
Volkeninga!"
Bilo je pozno zvečer. Volkening je takqj prišel. Kmet mu
je vidno vznemirjen dejal: "Pastor, mislim, da je skrajni Čas,
da se obrnem k Bogu!" "Da," je dejal Volkening, "starejši ko
smo, pametnejši smo! Hotel! ste se obrniti na Boga, ker ste
v težavah; to pa še ne pomeni, da se v resnici želite obrniti
na Boga! Potrebno vam je nekaj več kot to." Ko je to povedal,
se je obrnil in odšel. Tokrat se je kmet zares raztogotil. Tudi
vi bi se raztogotili na takega pastorja, all ni tako? Ali ne bi
bilo bolje, da bi se pastor z bogatim kmetom bolj ljubeznivo
pogovoril? Poleg tega pa je bilo videti, da bo mož kmalu umrl.
Toda Volkening je bil božji človek in je vedel, kaj govori.
Minili so še trije dnevi in kmeta je prevzel globok obup. Vedel
je, da mora umreti in začel se je spraševati: "Kje so bill v
mojem življenju ljubezen, radost, mir, potrpežljivost,
ljubeznivost, dobrota, vera, pogum, čistost...?" Celo življenje
je zavračal Odrešenika, ki je zanj umrl. Zavračal je Njega,
ki mu je ponudil svojo ljubezen. Videl se je na robu pekla
in zapadel je v globok obup. "Žena," jo je zaprosil, "pokliči
pastorja." Odgovorila mu je: "Ponj ne grem več! Saj ti ni čisto
nič pomagal!" "Žena, privedi ga! V pekel odhajam!" In žena
je odšla po pastorja.
Ko je Volkening prispel, je našel človeka, ki je dojel pomen
biblijskega stiha: "Ne varajte se, Bog se ne pusti zasmehovati!
Kar bo kdo sejal, to bo tudi požel!" Volkening je pristavil stol
181

k postelji umirajočega in sedel. Vprašal ga je: "V pekel gremo,
kajne?" "Da, v pekel gremo!" mu je le-ta odgovoril. Volkening
je nadaljeval: "Heinrich, pojdiva skupaj do Golgote! Jezus je
umrl tudi zate!" In nato mu je na najbolj Ijubezniv način
izpričal, kako Jezus rešuje grešnike. Toda pred tem moramo
sami spoznati, da smo grešniki. Pred tem moramo zavreči
napačno stališče: "Delam dobro in Boga se ne bojim!" Sprejeti
moramo gola dejstva. Šele tedaj nas Jezus lahko odreši!
Sedaj je kmet spoznal: "Jezus je na križu umrl zame.
Plačal je za moje grehe. Samo On mi lahko da pravičnost,
ki edina šteje v božjih očeh!" Prvič v življenju je pravilno
molil: "O Bog, bodi milosten do mene, grešnikaf Jezus, reši
me pekla!"
Volkening se je tiho dvignil in odšel. Za seboj je pustil
človeka, ki se je obrnil na Jezusa. Bil je spokojen, kajti v
Bibliji je na treh različnih mestih zapisano: "Kdor bo božje
ime poklical, bo odrešen." Ko se je naslednji dan vrnil, je
našel človeka, ki je imel mir z Bogom. "Kako je, Heinrich?"
ga je vprasal. Heinrich je ljubeznivo odgovoril: "Bog me je
sprejel - milostno!" Zgodil se je čudežf
Glejte, tako je ta ponosni kmet doživel svoje ponovno
rojstvo. Sedaj pa poslušajte naslednjo zgodbo. Nek učen
človek je ponoči prišel k Jezusu in mu dejal: "Jezus, s teboj
bl rad razpravljal o verskih vprašanjih." Jezus mu je odgovoril:
"O tem nima smisla razpravljati. Kdor se ponovno ne rodi,
ne more v kraljestvo božje!" "Kako?" ga je človek vprašal. "Ne
morem ponovno postati majhen otrok in se vrniti v materino
telo, da bi se lahko ponovno rodil!" Jezus je kljub temu ostal
pri svojem: "Kdor se ne rodi iz vode in Svetega Duha, ne more
vstopiti v kraljestvo božje!" To je ta privatna stran krščanstva;
človek mora vstopiti skozi ozka vrata v življenje, da bi bil po
čudežu božjem ponovno rojen.
To, kar vam govorim, niso neke puhle teološke razprave;
govorimo o večni odrešitvi. To morate resno jemati! Ne
računajte na to, da se bo ob vaši smrtni postelji našel kakšen
Volkening. Če hočete prejeti ponovno rojstvo, morate končno
doumeti, da ima Bog prav, da ste vi izgubljeni in da je vaše
srce zlo. Da bi se lahko ponovno rodili, morate hrepeneti po
Jezusu, edinem Odrešeniku sveta. Za novo rojstvo morate
Odrešeniku priznati: "Grešil sem napram tebi in nebu."
Novemu rojstvu pripada tudi vera: "Njegova kri me očisti
182

vsakega greha. Plačal je zame in mi poklonil pravičnost pred
Bogom." Novo rojstvo vključuje tudi popolno predanost Jezusu.
In končno, novo rojstvo je, ko nam Sveti Duh veli: "Sedaj si
sprejet!" Biblija to imenuje "pečatenje". Brez ponovnega rojstva
ne morete vstopiti v kraljestvo božje! Tisti pa, ki je postal
otrok božji, je lahko popolnoma gotov, da je na poti v božje
kraljestvo. Dragi prijatelji, če se utapljam in me nekdo
potegne na suho, tedaj potem, ko ponovno stojim na trdnih
tleh in lahko mirno zadiham, zanesljivo vem, da sem rešen!
Vidite, to je osebna stran krščanske vere. To je nekaj, kar
mora vsak popolnoma sam doživeti in tako preiti iz smrti
v življenje. Ko pomislim in se spomnim, kako sem postal
Jezusov, moram priznati, da je to resnično čudežno. Živel
sem daleč od Boga, vse mogoče grehe sem počenjal. Tedaj
pa je v moje življenje vstopil Jezus. Sedaj mu pripadam in
želim čim več ljudi opozoriti na nevarnost večne pogibeli in
jih privesti k Jezusu. Prosim vas, ne mirujte, dokler ne
dosežete ponovnega rojstva, ne mirujte, dokler ne dojamete:
"Jezus je moj Odrešenik in jaz sem njegov."
Ponovno rojstvo pa ni konec, temveč začetek osebne
krščanske vere. Vera kristjana bo imela vse njegovo življenje
osebni značaj.
Od trenutka, ko sem se obrnil k Bogu, sem vedel: "Od
sedaj naprej moram vsak dan poslušati glas svojega prijatelja!"
Tako sem začel brati Biblijo. Danes pa ljudje mislijo, da
samo pastorji berejo Biblijo.
V bližini moje hiše v Essnu je velik park. Ob jutrih rad
odidem tja in med sprehodom berem Biblijo. Pri tem opravilu
me pogosto opazujejo ljudje, ki stanujejo v bližini parka.
Nedavno tega mi je eden od njih dejal: "Opazujem vas vedno,
kadar berete svoj molitvenik." Molitvenike berejo samo katoliški
duhovniki. Niti pomislil ni na to, da berem knjigo, ki jo lahko
bere vsak laik. V nasprotju s popularnim mnenjem, da to ni
knjiga za vsakogar, moram poudariti, da lahko Biblijo zares
vsak bere!
Ko sem bil nekoč na dopustu z mladimi kristjani iz svoje
skupine, smo se običajno še pred zajtrkom zbrali na jutranji
molitvi, ki je trajala kakih petnajst minut. Najprej smo odpeli
kakšno pesem, kakor na primer "Dani se luč večnosti", na
koncu pa sem jim dal prebrati kakšen biblijski tekst. Tedaj
bi si vsak poiskal kakšen miren kraj in v samoti prebral
183

tekst. To počno ljudje, ki so vstopili v novo življenje z
Jezusom, ljudje, kl so šele začeli živeti življenje z vero. To
počnejo zato, ker ne morejo živetl brez glasu svojega dobrega
pastlrja in razgovora z njim. Prosim vas, obnovite osebno
stran svojega krščanstva, začnite brati Novo zavezo! Najmanj
petnajst minut na dan posvetite temu, zjutraj ali zvečer!
In ko boste knjigo zaprli, sklenlte roke v molitvi in recite:
"Jezus, rad bi govoril s teboj! Toliko tega moram storiti
danes! Prosim te, da mi pomagaš! Obvaruj me tudi mojih
grehov! Daj mi ljubezni za druge! Daj mi Svetega Duha!"
Molite! Pogovarjajte se z Jezusom! On je poleg vas! On vas
sliši! Pogovor kristjana s svojim Gospodom je osebna stran
krščanstva.
Nedavno tega sem nekemu gospodu, ki je pred kratkim
postal vernik, dejal: "Vsak dan morate prebiti četrt ure sam
z Jezusom!" Ko je to slišal, mi je odgovoril: "Pastor Busch,
jaz nisem pastor. Pastorji imajo za take stvari dovolj časa.
Jaz pa ga nimam! Zelo sem zaposlen." Ponovno sem mu
dejal: "Pazljivo me poslušajte! Ste že kdaj uspeli postoriti
prav vse svoje dnevne obveznosti?" "Še nikoli mi to ni uspelo!"
je rekel. "Vidite", sem dejal, "to je zato, ker si ne vzamete tistih
petnajst minut za pogovor z Gospodom. Ko se boste navadili,
da boste vsako jutro govorili z Jezusom in ob tem prebrali
nekaj strani iz Evangelija, nato pa še enkrat molili, boste
nenadoma opazili, da so vsi vaši opravki in naloge postali
otroško lahki. Da, čim bolj ste zaposleni, tem bolj potrebujete
teh petnajst minut z Gospodom. Kasneje boste teh petnajst
minut morda podaljšali na pol ure, da bi imeli več časa
povedati svojemu Odrešeniku prav vse, kar vas teži. Pri priči
bo vse bolje, govorim iz izkušenj. Včasih se tudi meni pripeti,
da zamudim ta dragoceni čas z Gospodom. Vstanem iz
postelje - in že zazvoni telefon. Na mizi leži časopis. Nato spet
zazvoni telefon. Nato me nekdo obišče. Ves dan sem živčen.
Nie ne gre, kakor bi moralo itl. Nenadoma se spomnim: 'Saj
se danes sploh še nisem pogovoril z Jezusom! Tudi On ni
imel možnosti govoriti z mano! Saj ni čudno, da mi nič ne
gre od rok!'" Zapomnite si, te tine minute, ki jih prebijete z
Jezusom, do popolnosti pripadajo privatni plati krščanstva!
Naslednja stvar, ki je del osebne strani krščanstva, je to,
kar Biblija imenuje vsakodnevno razpenjanje telesa. v svojem
življenju sem govoril že z mnogimi ljudmi. Vsi so se pritoževali
184

nad nekom. Žene so se pritoževale nad možmi, možje nad
ženami, stars! so se pritoževali nad svojimi otroci, otxoci so
se pritoževali nad svojimi starši. Niso dojeli, da ko s prstom
kažejo na nekoga drugega in govorijo: "On je kriv, ker nisem
srečen!", hkrati kažejo nase! Poskusite v nekoga uperiti svoj
kazalec in poglejte, v katero smer kažejo ostali prsti.
Verjemite mi, ko boste začeli dnevno preživljati petnajst
minut z Jezusom, vam bo kmalu dokazal, da ste za svoje
neuspehe sami krivi. Vaš zakon ni dober, ker ne živite blizu
Boga. Pri delu niste uspešni, ker ne hodite z Bogom. Kristjani
se morajo naučiti vsak dan križati svojo naravo.
Z vami bi rad delil neko osebno izkušnjo. Nekoč sem bil
osem dni na počitnicah skupaj s petdesetimi sodelavci iz
mladinskega misiona v Essnu. Bilo je nepopisno lepo. Težko
vam opišem, kako srečni smo bili eden z drugim. Vse je bilo
tako blagoslovljeno. No, kljub temu smo imeli tudi nekaj
težav. Preden pa smo poslednjega dne slavili zadnjo večerjo,
se je dogodilo, da smo nenadoma začeli drug drugemu
govoriti: "Oprosti mi za to all ono!" Sam sem moral stopiti
do trojice in vsakemu od njih reči: "Oprosti mi za to, kar sem
ti včeraj rekel!" Eden mi je odgovoril: "Vendar ste dobro
povedali!" "Kljub temu mi oprosti", sem ga zaprosil. Me
razumete? V mojih letih se ni lahko ponižati pred 19-letnim
fantom. Kljub temu pa nisem imel mini, dokler tega nisem
storil.
V svojih tihih minutah z Jezusom se boste kmalu naučili
vsakodnevno križati svojo naravo. Tedaj bo lepo vse okrog
vas! To pripada privatni strani krščanstva. Če o tem ne veste
nie, se prosim ne imejte za kristjana.
Često hodim po ulicah in razmišljam: "Ljudje, ki jih
srečujem, se imajo za kristjane, saj verjetno vsi plačujejo
cerkveni davek (op.prev. - v Nemčiji mora vsak državljan
plačati cerkveni davek). Če bi koga ustavil in ga vprašal:
"Oprostite! Ste kristjan?", bi dobil odgovor: "Seveda! Menda
nisem budist!" Če pa bi nadaljeval in vprašal: "Povejte mi, se
vam je že kdaj zgodilo, da od radosti, ker ste kristjan, niste
mogli spati?", bi dobil odgovor: "Se vam je zmešalo?" - Tako
je to; krščanstvo brez vsake radosti! Brez sledu radosti
odrešitve. Od trenutka pa, ko boste doživeli ponovno rojstvo,
boste začutili, kaj pomeni: "Radujte se Gospodu! Ponavljam
- radujte se!"
185

Drag! prijatelji, pred kratkim sem svojim učencem prebral
čudovit stavek iz Biblije, ki se glasi: "Toda vam, ki se mojega
imena bojite, zasvetl sonce pravičnosti z rešenjem v svojih
žarkih!" To je Jezus! To je prekrasno! " Tedaj boste šli ven
poskakujoč kakor junčki iz staje." Kako prekrasno je to
opisano! Na žalost pa bolj poredko naletim na kristjane, ki
"poskakujejo kot telički" pred svojim Odrešenikom. Zakaj
tega ne moremo? To je zato, ker nismo pravi kristjani!
Spominjam se svoje ljube matere. V njenem življenju se
je čutila ta brezkončna ljubezen do Gospoda. Spominjam se
tudi mnogih drugih, ki sem jih poznal kot srečne kristjane.
Upam, da bom v bodočnosti tudi sam bolj in bolj deležen
radosti v Gospodu. To pomeni, da moramo Evangelij jemati
zelo resno in se ne smemo zadovoljiti z "razvodenelim
krščanstvom"!
No, to je ena plat krščanstva. Odgovor na vprašanje, ali
je krščanstvo privatna zadeva, se glasi: "Da, krščanstvo je
zelo privatna zadeva!"
Sledi druga plat kovanca. Krščansko življenje ima hkrati
tudi drugo plat, ki je vidna vsem ljudem.
2. Javna stran krščanskega življenja
Javna stran krščanskega življenja se kaže predvsem v
pripadanju krščanski skupnosti. To, kar vam bom sedaj
povedal, je zelo važno; pravi kristjani se družijo z ljudmi, ki
si prav tako želijo odrešitve!
Bogoslužje se vrši vsako nedeljo. Zakaj tudi vi ne hodite
v cerkev?! Morda boste dejali: "Saj v tem času doma poslušam
krščanske oddaje po radiu ali pa berem Biblijo, ali ni to
zadosti?" Moram vam povedati, da je vaše krščanstvo precej
revno, če ne prisostvujete pravemu bogoslužju skupaj z
drugimi kristjani! Nedeljsko bogoslužje je sestavni del pravega
krščanskega življenja.
Približno 300 let po Kristusovem rojstvu je prestol rimskega
cesarstva zasedel izreden človek - Dioklecijan. Bivši suženj,
Dioklecijan, je po osvoboditvi hitro napredoval in končno
postal car velikega rimskega cesarstva. V tem času je bilo
krščanstvo že precej razširjeno po vseh delih imperija.
Dioklecijan je dobro vedel, da so njegovi predhodniki preganjali
186

kristjane. Sam pa tega ni hotel storiti, rekoč: "Nisem tako
neumen, da bi preganjal najboljše ljudi. Naj verjamejo v kar
hočejo. Pod mojo vladavlno lahko vsakdo pripada kateri koli
religiji." Tako stališče je bilo za nekega imperatorja precej
nenavadno, saj je dobro znano, da imperatorji ponavadi radi
vladajo človeškim mislim.
Dioklecijan je imel sovladarja, mladega moža po imenu
Galerij, ki naj bi po Dioklecijanovi sinrti zasedel prestol.
Nekega dne je Galerij nekako takole dejal Dioklecijanu:
"Poslušaj, Dioklecijan! Ko bodo kristjani v večini, bo prišlo
v cesarstvu do velikih nemirov. Neprestano namreč govorijo
o svojem kralju, Jezusu. Nekaj moramo ukreniti!" "Ah!" je
odgovoril Dioklecijan. "Pusti me pri mini! Moji predhodniki
so 250 let preganjali kristjane in se jih kljub temu niso mogli
rešiti. Kar se mene tiče, jih bom pustil pri mini." To je bilo
pametno rečeno, vendar ga je Galerij še vedno nagovarjal:
"Da, toda kristjani so nekaj posebnega. Govorijo, da imajo
Svetega Duha, ki ga drugi ljudje nimajo, da bodo oni odrešeni,
drugi pa ne. To so zelo oholi ljudje. Ukrepati moraš proti
njim!"
Dioklecijan se je še nadalje upiral Galerijevim predlogom,
vendar je bil le-ta zelo vztrajen in ga je končno pregovoril.
"Dobro," je rekel Dioklecian, "samo shajanje jim bomo
prepovedali."
Objavili so razglas: "Kristjan je lahko vsak, ki to želi.
Kristjani se ne smejo sestajati. Kršitev se kaznuje s smrtjo."
Torej, kristjan je bil lahko vsak, vendar se kristjani niso
smeli zbirati pri bogoslužju! Cerkveni veljaki so se zbrali, da
bi preučili situacijo: "Kaj storiti? Ali ne bi bilo bolje, da se
uklonimo? V svojem domu lahko vsak počne, kar si želi. Tarn
mu nihče ne bo nič storil." Zanimivo je, kako so se na koncu
odločili: "Skupno sestajanje pri mohtvi, prepevanje, pridige,
poslušanje božje besede in dajanje prostovoljnih prispevkov
neizogibno spadajo h krščanstvu. Še v naprej se bomo
sestajali!" In zares so se še nadalje sestajali.
Galerij je triumfiral: "Vidiš Dioklecijan? Kristjani so
sovražniki države! Nočejo se pokoriti!" Sledil je eden najhujših
pregonov. Mnogi so se predali rekoč: "Tudi doma sem lahko
kristjan! Ne bom več odhajal na shode!" - In rešili so si
življenje. Toda cerkev je dejala: "To so odpadniki. Kdor ne
hodi na krščanske shode, ta je odpadel od vere!"
187

To bi bilo treba povedati tudi današnjim kristjanom. V
današnjem krščanstvu je mnogo takšnih odpadnikov! Takratni
kristjani so imeli popolnoma prav, ko so kršili cesarski
ukaz! V Bibliji je jasno povedano: "In ne opuščajte zbora
svojega, kakor je nekaterim navada..." Danes moramo dodati:
"...Kakor je skoraj vseh navada..." In zato vas prosim; če
želite biti odrešeni, se priključite tistim, ki z vso resnostjo
želijo biü kristjani!
Za druženje obstaja veliko različnih možnosti. Obstajajo
cerkve, skupnosti vernikov, hišne molilne skupine in mladinske
skupine za preučevanje Biblije. Od srca vas prosim - poiščite
skupnost, kjer boste slavili Boga!
Nekoč mi je neki Francoz dejal: "Nekateri radi jedo slanike,
nekateri pa radi hodijo v cerkev." Ne, to ni tako! To je mnogo
resnejša zadeva. Z drugimi besedami, nekateri gredo v pekel,
drugi pa se priključijo kristjanom. Tako je to! Če si zares
želite slediti Jezusu, tedaj pojdite do svojega pastorja in ga
vprašajte: "Kje se lahko priključim? Kje bi lahko kaj več slišal
o Jezusu?" Pojdite tja, kjer boste zares lahko poslušali o
Odrešeniku! Lahko bi rekli: "Pri nas ni takšne skupnosti!"
To ni noben izgovor. Povsod so ljudje, ki ljubijo Jezusa
Kristusa. Morda jih je bolj malo, morda so bolj čudni ljudje,
toda vaše krščanstvo je mrtvo, če ne sodelujete pri krščanskem
bogoslužju!
Krščansko bogoslužje ni popolno, če v njem niso zastopane
štiri stvari: prepevanje, poslušanje božje Besede, molitev in
zbiranje prostovoljnih prispevkov. Te stvari morajo biti sestavni
del vseh krščanskih shodov. Tako so delali prvi kristjani in
tako se manifestira novo življenje, dobljeno od Boga.
Samo ena vrsta krščanske vere obstaja. To je vera, ki se
manifestira v skupnosti z ostalimi verniki. V Bibliji je zapisano:
"Mi vemo, da smo prišli iz smrti v življenje, ker ljubimo svoje
brate." To pomeni: tisti, ki ga skupnost z drugimi kristjani
ne privlaci, je duhovno mrtev!
Ne morem pozabiti čudovitega začetka moje pastorske
službe v Bielefeldu, kjer sem služil v nekem mestnem okraju
kot pomožni pastor. Na nedeljskih bogoslužjih v mestni
cerkvi se je po navadi zbralo le malo ljudi. Tedaj pa je Bog
tako ukrenil, da sem nekega sobotnega večera do enih ponoči
na komunističnem strankarskem sedežu diskutiral s "tovariši",
liberali. Ob enih ponoči nas je hišnik vrgel ven, na cesto.
188

Padal je dež. Prvič v mojem življenju je bilo okoli mene
zbrano na stotine delavcev iz mojega okraja. Stali smo pod
ulično svetilko. Ljudje so me spraševali, jaz pa sem jim
odgovarjal. Dolgo smo govorili o Jezusu, ki je prišel iz
drugega sveta. Veliko smo govorili tudi o tem, kako so
nesrečni, kako ni res, da so brez greha in da v bistvu vsi
verjamejo v to, da obstaja večnost in poslednja sodba. Ob
dveh ponoči sem dejal: "Ljudje, jaz grem domov. Zjutraj, ob
pol desetih bom vodil bogoslužje. Vem, da bi tudi vi radi
prišli, če se ne bi bali eden drugega."
Večina jih je bila po rodu iz Westfalije. Pred menoj je
obstal nek delavec, imenoval ga bom B. Bil je tipičen Westfalec,
star kakih 35 let. "Jaz da se koga bojim?" se je razburil. "Ni
govora!" Nadaljeval sem: "Dobro, dobro, pomiri se! V ponedeljek
bo cela tovarna vedela, da si bil v nedeljo v cerkvi in ti se
tega bojiš!" "Ničesar se ne bojim!" je ponovil. Vztrajal sem:
"Prav rad bi prišel, toda..." "Dobro," me je prekinil, "zjutraj
bom prišel, s pesmarico v roki!"
V	nedeljo zjutraj, torej  komaj nekaj  ur kasneje, je ta
Westfalec pogumno prikorakal v cerkev s pesmarico v roki.
Vsi v njegovi četrti so ga videli. V ponedeljek zvečer je prišel
k meni in mi dejal: "Imeli ste prav. V tovarni so zelo jezni,
ker sem sei v cerkev. Šele takrat sem se zavedel, kakšen teror
je to! Mi vpijemo: 'Živela svoboda!', v bistvu pa smo samo
bedne sluge drugih. Vse skupaj bom zavrgel, vključno z
njihovo literaturo. Povejte mi kaj več o Jezusu!"
Ta Westfalec je bil prva oseba, ki je z mojo pomočjo našla
Kristusa; in vse se je začelo, ker se je udeležil bogoslužja v
majhni, skromni skupnosti. Čez čas so mu sledili tudi drugi.
Bog nam je privedel še mnogo duš. Toda to, kar me je takrat
presenetilo, je bilo dejstvo, da so ti delavci storili življenjsko
odločitev, ko so se odločili, da se pridružijo nam - skupnosti
kristjanov.
Zavoljo odrešitve vaše duše vas rotim, ne reklamiram
cerkve ali pastorjev, skupnosti all njihovih vodij. Zadeva je
precej bolj resna, za vašo odrešitev se gre. Priključite se
skupnosti kristjanov!
 V	javno stran krščanskega življenja spada tudi glasno
priznati, kaj nam Kristus pomeni.
 V	Nemčiji smo se znašli v smešni situaciji.  Ljudje si
mislijo: "Cerkven davek plačujem, torej naj se kar pastorji
189

ukvarjajo s širjenjem božje Besede. Mene se to ne tlče."
Včasih si res zaželim, da cerkvenega davka sploh ne bi bilo
in da bi se kristjani, Kristusovi učenci in učenke, zavedali,
da širjenje božje Besede ni samo dolžnost pastorjev, temveč
tudi vseh ostalih vernikov. Jezusovo ime moramo razglašati
povsod, kjer smo; na delu, v uradu, v šoli... Ste že kdaj komu
dejali: "Jezus Zivi! Psovati je greh! Sramotno je pred Bogom
govoriti prostaške sale!" Ste že komu dejali: "Jezusu pripadam!"
Ljudje bi vas poslušali. Nekaj vam bom povedal - tako dolgo,
dokler ne zmoremo zadosti poguma, da bi tudi drugim
govorili o našem Odrešeniku, tako dolgo nismo pravi kristjani!
Jezus je rekel: "Kdor bo mene priznal pred ljudmi, njega
bom jaz priznal pred svojim nebeškim Očetom. Kdor se me
bo pred ljudmi odrekel, njega se bom tudi jaz odrekel pred
svojim nebeškim Očetom." Strašno bo, ko bodo nekega dne
ljudje, kristjani, stopili pred Boga in rekli: "Gospod Jezus!
Tudi jaz sem veroval vate!" - Jezus pa bo rekel Bogu: "Ne
poznam jih!" "Gospod Jezus, toda jaz sem..." "Povedal sem,
ne poznam te! Tvoj sosed ni vedel, da bo končal v peklu!
Nikoli ga nisi opozoril, čeprav si poznal pot v večno življenje.
Molčal si vsakič, ko bi moral odpreti usta in razglasiti svojega
Odrešenika!" Morda bodo odgovorili: "Toda moja vera je bila
tako šibka!" Jezus bo odvrnil: "Potem pa bi moral povedati,
kako šibka je bila tvoja vera! Čeprav je tvoja vera sibka, je
močan Odrešenik, ki bi ga moral razglasiti! Ne bi ti bilo treba
razglašatl svoje šibke vere, temveč mene! Pojdi stran, ne
poznam te!"
"Kdor bo mene priznal pred ljudmi, njega bom jaz priznal
pred svojim nebeškim Očetom. Kdor se me bo pred ljudmi
odrekel, njega se bom tudi jaz odrekel pred svojim nebeškim
Očetom." Tako je dejal Jezus. In on ne laze! Kdaj bomo našli
dovolj poguma, da bi odprli usta in spregovorili o Odrešeniku?
V zvezi s tern bi vam rad povedal zgodbo. Pred nekaj tedni
sem pridigal v manjšem mestu v rurskem okraju. Shod je
organiziral nek mlajši avtomehanik, moj prijatelj Gustav. Ta
Gustav je postal vesela in zelo uspešna Jezusova priča prav
zato, ker je v nekem usodnem trenutku priznal Jezusa pred
drugimi ljudmi. Zgodilo se je nekega jutra v delavnici. Delavci
so se pogovarjali o dogodkih prejšnjega tedna. Eden je dejal:
"Tako smo se napili, da je kar teklo iz nas!" Drugi Jim je
pravil o ženskah. "Gustav, kje si bil pa ti?" ga je nekdo
190

vprašal. Takrat je bil Gustav še vajenec. "Zjutraj sem se
udeležil bogoslužja," je odgovorü. "Popoldne pa sem bil na
mladlnskem biblijskem sestanku pri pastorju Buschu." Sledllo
je običajno zasmehovanje in roganje. Mali vajenec se je zelo
neumno počutil: Nenadoma ga je popadla jeza in razsrdil se
je na vse te delavce in mojstra, kl so se mu rogali. Pomislil
Je: "Kako to, da človek v tem tako imenovanem krščanskem
svetu lahko brez sramu pripoveduje takšne sramotne stvari,
ne sme pa govoriti o Odrešeniku?!" V tem trenutku se je
odločil, da bo poskušal pridobiü za Jezusa vse svoje sodelavce.
Začel je pri svojih mlajših koleglh, vajencih. Z vsakim posebej
je govoril in mu dejal: "Če boš še naprej živel tako, boš končal
v peklu! Vabim te v našo mladinsko skupino na preučevanje
Biblije. Tarn boš slišal o Jezusu!"
Ko je po maturi zapustil delavnico, je v njej vladalo čisto
drugačno vzdušje! V to sem se sam prepričal. Vsi vajenci so
pristopili k naši mladinski skupini. Trije mehaniki so se
priključili neki drug! krščanski skupini. Nihče več ni v
delavnici pripovedoval prostaških šal. Kadar je kakšen nov
delavec poskušal z umazanimi zgodbami, so ga opozorili:
Tiho bodi, Gustav prihaja!" Začeli so ga spoštovati. Danes
je na odličnem delovnem mestu in vodi veliko mehanično
delavnico. Bog ga je v vsem blagoslovil.
Ponovno vas vprašam: "Kje so Ü kristjani, ki so dovolj
pogumni, da bi javno oznanjali svojega Gospoda?!" Samo če
to storimo, lahko duhovno rastemo!
Je krščanstvo privatna zadeva? Net Dolžni smo oznanjati
Jezusa povsod okoli nast Preklnite svoj bedni molkt Če tega
ne storite, se vas bo Jezus na Sodni dan odrekel!
Ko so bill za časa Tretjega rajha fantje iz moje skupine,
star! od 16 do 17 let, mobilizirani v delovne brigade, sem
vsakemu poklonil majhno Biblijo in mu dejal: "Pazljivo me
poslušaj! Ko boš prispel v svojo brigado, moraš takoj, že prvi
večer, položiti na mizo Biblijo in jo brati pred vsemi. Bilo
bo, kakor da je padla bomba. Drugi dan pa bo že vse v redu.
Če tega ne storiš že prvi dan, kasneje ne boš več mogel."
Fantje so me ubogali. Že prvi dan je bila na mizi Biblija!
"Kaj pa to bereš?" - "Biblijol" To je vsekakor odjeknilo kakor
granata, saj lahko nemški kristjani bero katero koli svinjarijo,
samo Biblije ne. Mojemu prijatelju Pavlu (ni se vrnil iz vojne)
se je zgodilo, da naslednje jutro ni več našel Biblije, ko je
191

odprl svojo omarico. Ozrl se je naokoli in opazil, da se eden
od fantov reži. Kmalu so se tudi drugi začeli režati. "Ste vi
ukradli mojo Biblijo?" jih je vprašal. "Mhm..." "Kdo ima mojo
Biblijo?" "Pri upravniku je!"
Pavel je vedel, da se bodo začele težave. Zvečer, po koncu
dela, je poiskal miren kraj in molil: "Jezus, popolnoma sam
sem. Samo sedemnajst let mi je. Prosim te, ne zapusti me
zdaj! Pomagaj mi, da te bom zmogel priznati pred drugimi!"
Nato je odšel v ravnateljevo pisarno in potrkal na vrata.
"Naprej!" - Ravnatelj je sedel za pisalno mizo, na kateri je
ležala Pavlova Biblija. "Kaj bi rad?" "Gospod upravnik, prosim
vas, vrnite mi mojo Biblijo. To je moja last." "Ah!" Vzel je
knjigo v roke in jo začel listati. "To je torej tvoja Biblija?! Mar
ne veš, da je to zelo nevarna knjiga?" "Vem, gospod ravnatelj.
Biblija je nevarna tudi, če je zaklenjena v omarici. Tudi takrat
izziva nemir." Bilo je, kakor da bi eksplodirala bomba.
Upravnik se je zravnal na stolu. "Usedi se!" je dejal Pavlu.
Začel je govoriti: "Tudi sam sem hotel nekoč študirati teologijo."
"In potem ste odpadli od vere?" ga je vpraŠal Pavel.
Sledil je prisrčen pogovor, v katerem je mož pri štiridesetih
dejal sedemnajstletnemu fantu: "V bistvu sem zelo nesrečen.
Toda nazaj ne morem. Mnogim stvarem bi se moral odreči."
Fant mu je odgovoril: "Ubogi upravnik! Toda Jezus je vreden
vsakega odrekanja!"
Upravnik ga je odpustil z naslednjimi besedami: "Ti si
srečen človek!" "Seveda, gospod upravnik!" je zatrdil Pavel in
zamahnil s svojo Biblijo. Nihče v taborišču mu ni rekel niti
besede!
Ah, kje so tisti kristjani, ki so dovolj pogumni, da tako
zastopajo svojo vero?!
Ali je krščanstvo privatna zadeva? Da! Ponovno rojstvo in
njegova vera so globoko v vernikovem srcu!
Ali je krščanstvo privatna zadeva? Ne! Kristjani se družijo
v skupnosü, prisostvujejo bogoslužju, se vključujejo v mladinske
biblijske skupine, molitvene skupine ltd. Kristjani ne molčijo,
temveč oznanjajo svojega Gospoda. Svet mora vedeti, da je
Bog preko Jezusa prevzel človeška srca!
192

Kdaj bo Mkonec sveta11?
Nedavno tega sem se pogovarjal z neklm industrlalcem.
Potrepljal me je po ramenih in rekel: "Gospod pastor, res je
lepo, da mladino učite dobrote!" Odgovorll sem mu: "Če sem
zelo iskren, moram priznatl, da od tega ne prlčakujem veliko.
V Bibliji je zapisano, da je človeško srce pokvarjeno že od
mladih let. Zaradi tega ne verjamem, da lahko dobre besede
veliko pomagajo. Želim pa si nekaj povsem drugega." - "No,
kaj pa si pravzaprav želite?" - "Želim si, da bi ti mladi ljudje
postal! last Jezusa in božji otroci," mu odgovorim. "Ah," mi
odvrne, "gospod pastor, kaj pa govorite! Biti moramo stvarni
in se spustiti na zemljo!"
Ali ni bilo to dobro rečeno? "Moramo se spustiti na
zemljo!" V smehu sem ga vprašal: "Na kakšni zemlji pa si
pravzaprav želite ostati, dragi moj gospod direktor? Kaj še
niste opazili, da so tla pod našimi nogami že dolgo majava?"
Mislim, da ni potrebno postati ravno direktor, da bi
spoznali, da so tla pod nami zelo negotova. To je tisto, kar
dandanes vznemirja ljudi. Vsi bi bili radi gotovi, vendar
spoznavajo, da ta gotovost ne obstaja. Eni vlagajo denar v
švicarske banke, drugi gradijo bunkerje v Boliviji. Nekje
mora torej po vsem tem obstajati gotovost! Vendar pa vsi
čuumo, da le-ta ne obstaja! Ni čudno, da se danes ljudje v
strahu sprašujejo: "Kaj bo s svetom?" Značilno za naš čas je,
da se vedno znova sprašujemo: "Kdaj bo 'konec sveta'?"
Pred nekaj leti je izšla drama znanega švicarskega dramaüka
Dürrenmatta z naslovom "Fiziki". Drama se konča z napovedjo
o mračni bodočnosti sveta. Možnosti, da se bo človeštvo
nekega dne samo uničilo z atomskim orožjem, ne moremo
izključiti. Avtor svoje delo zaključi dobesedno takole: "Tarn
nekje pa še naprej brezsmiselno kroži radioaktivna zemlja."
Ta vizija opustošenega sveta, ki se brez vsakršnega smisla
vrti nekje v vesolju, je videti zelo resnična. Če sodoben
pisatelj na tak način govori o koncu sveta, si to prav gotovo
zasluži našo pozornost. Vendar sam v to vizijo ne verjamem.
Če bi svoje dvome izrazil pisatelju Düirenmattu, bi me on
prav gotovo vprašal: "Zakaj mislite, da ne bo tako? Logično
je, da bo prišlo do tega!" Na to bi mu odgovoril: "Preprosto
193

zato, ker Biblija govori popolnoma drugače. Jezus je rekel,
da človeštvo ne bo pokoncano pred koncem sveta. To pomeni,
da ni tako, kakor trdite, čeprav ste dokaj blizu resnici!"
Postavlja se vprašanje, komu naj glede naše prihodnosü
verjamemo: Jezusu all kakemu sodobnemu preroku?
V zvezi s prihodnostjo obstajata dve napačni tezi.
Ene se je z obema rokama oprijel že Joseph Goebbels.
Njeno bistvo je v tem, da si bodočnost zamislimo sami, v svoji
lastni domišljiji. Zdi se mi, kot da ga še vedno slišim govoriü:
"Čez pet let bodo nemška mesta lepša kot kdajkoli poprej."
Ta metoda se torej sestoji iz projicirane slike lastnih želja
na megleno negotovost, ki prekriva bodočnost. V tem so
posebni mojstri tako imenovane "Jehovine price". Starejši
ljudje se še spominjajo plakatov, ki so bill leta 1925 nalepljeni
vsepovsod. Na njih je pisalo: "Milijoni ljudi, ki sedaj živijo,
ne bodo umrli." To je bil moto teh "iskrenih preučevalcev
Biblije". Ravno tedaj se je začelo množično umiranje, ki v
zgodovini človeštva nima primerjave. Ti ljudje, ki so sami
sebe imenovali "mednarodni preučevalci Biblije", so si v
svojih mislih ustvarili vizijo prelepe prihodnosti. Ko se je
njihova prerokba kasneje izkazala za napačno, so se
preimenovali v "Jehovine price". Ti ljudje verjetno še danes
razmišljajo na podoben način.
Druga napaka, ki je ne smemo storiü, pa je zatekanje k
vedeževalstvu. Priznati moram sicer, da o tem ne vem ravno
veliko. Pa tudi nočem nič vedeti o teh stvareh: vedeževanju,
spiritizmu, bajanju, Tarotu, horoskopu in ne vem o čem
vsem še. Rad bi vam pojasnil, zakaj sem takega mnenja. V
Bibliji namreč na nekaj mestih piše takole: "Tako govori
Gospod: 'Če se kdo obrne na preganjalca duhov all vrača, se
bom jaz obrnil proč od tega človeka in ga izločil iz svojega
naroda."1 Ker je moja največja želja biü odrešen in pripadati
božjemu narodu, se s takimi rečmi ne bom ukvarjal. Tudi
vi se morate tem stvarem izogibati. Zato vas prosim, zavoljo
vaše odrešitve, če ste kakorkoli že povezani s temi ljudmi,
čimprej prekinite z njimil Poiščite miren prostor in se z
molitvijo obrnite na Jezusa. Priznajte mu svoj greh in ga
prosite odpuščanja!	.
Sam sem se že davno odločil verjeti Bibliji, besedi božji.
Kot prvič verjamem zato, ker Biblija nosi pečat avtentičnosti,
drugič pa zato, ker se v, Bibliji vse začenja z besedami: "Tako
194

je govoril Gospod!"
Obstaja torej  pravllna pot do poznavanja prihodnosü:
Biblija Je ta, kl nam govori o njej.
■> Ko je bila druga svetovna vojna na vrhuncu, ml je tajna
policija prepovedala pridigaü v druglh mestih. Prepovedall
so mi potovaü izven Essna. Na razpolago sem imel dosü časa,
čeprav sem Imel vsak večer ure verouka v nekl kletl, medtem
ko so na mesto padale bombe. Ta čas sem porabil za
temeljito preučevanje Janezovega Razodetja, poslednje Blblijske
knjige. Pri tem sem prišel do zaključka, da je ta knjlga še
vedno neverjetno aktualna. Zaradl tega sem se odločil, da del
tega spoznanja posredujem tudi drugim.
Sedaj bl vam rad povedal, kako Biblija govori o prihodnosü.
li Jezusov ponovni prihod
Biblija nam jasno govori o tem, da je najpomembnejši
dogodek, ki si ga krščanstvo obeta v prihodnosti - slavnostni
prihod Jezusa Krlstusa!
Jezusov vnebohod so opazovali njegovi učend. V Bibliji je
zapisano: "... in oblak ga je skril njihovim očem." Naenkrat
sta se pred njihovimi očml pojavili dve postavi v belem in
dejali: "Ta ist! Jezus, kl je pred vaml vzet v nebo, se bo vrnil
prav tako, kakor je odšel!" Jezus bo spet prišel! Nekega dne
se bo Jezus v vsej svoji slavi prikazal 1z nebes in se vrnil med
nas! To je upanje krščanstva.
Moram vam povedati, kako ml je ta, sicer nekoliko tuja
resnica, postala popolnoma jasna. Minilo je že pribllžno
petintrideset let, odkar sem kot popolni začetnik prišel v
Essen iz nekega rudarskega področja. Čeprav sem Imel
komaj sedemlndvajset let, sem moral skrbeü za dvanajst
tisoč rudarjev. S svojim naukom sem imel med njimi zelo
malo uspeha. V središču okraja se je nahajal velik, zelo pust
trg, ki so ga obdajale rudarske hiše. Na eni strani trga je stala
tudi majhna hišica, v kateri sem si uredil skromen prostorček
za moje ure Biblije. Bil sem vesel, ko so začell ljudje pogosteje
prihajati: prišlo je nekaj rudarjev (komunistov in liberalov),
ki so hotel! slišati kaj "ima far za povedati", nekaj mater z
otroci, dva, trije mladeniči... Zanimivo pa je, da je ta mala
skupinlca,  ki se je zbrala, vznemirila duhove po celem
195

okrožju. Vsak naš sestanek so poskušali motiti. Enkrat so
razbijali po oknu in ko smo zaprli lesene polknice, so začeli
metaü v okno kamenje. Drugič spet so pred našimi vraü
igrali nogomet s praznimi konzervami, tako da zaradi hrupa
nismo slišali drug drugega. Nekoč so pred našimi vrati
priredili pravo demonstracijo. Kot na nogometni tekmi so
trobili, vpili in prepevali: "Nobenega vrhovnega bitja se ne
bojimo. Odrešil nas ne bo ne Bog, ne kralj, ne ljudski tribnn;
odrešimo se lahko le sami." Mi pa smo prepevali: "Bog je
ljubezen, On me bo odrešil!" To so bill časi!
Nekega dne je bilo še posebno hudo. Kot da se je odprl
pekel in so vsi hudiči pobegnili iz njega. Tedaj pa se je zgodilo
nekaj neverjetnega. Strahovito je počilo po vratih in nekaj
težkega se je zakotalilo po podu. Pomislil sem: "Gotovo so
vrgli bombo!" In zaslišal sem kako ljudje bežijo stran. Srce
mi je zastailo. Zunaj je nastala mrtvaška tišina. Počasi sem
odprl vrata in pogledal ven. Zunaj je v luži, ki je ostala od
prejšnjega dežja, ležalo veliko železno razpelo. Spoznal sem
ga. Sneli so ga v bližnjem katoliškem domu za moške in ga
vrgli v naša vrata: "Tu imate svojega Kristusa! V blato z njiml"
Noč je bila temna in deževalo je, tam v blatu pa je ležalo
razpelo. Stal sem na tern žalostnem trgu, obkroženem s
hišami in rudniškimi stolpi. Za menoj se je gnetla preplašena
skupina ljudi. V blatu pa je ležalo razpelo! Pomislil sem: "Bog
je imel gotovo tisoč in en razlog, da bi ta svet prepustil na
milost in nemilost samemu sebi. Toda tega ni storil! Poslal
je svojega Sina in ta je storil nekaj neverjetnega: nase je
prevzel naše grehe in dopustil, da so ga križali. Namesto, da
bi ljudje pred Odrešenikom padli na kolena in ga slavili, so
njegovo podobo vrgli v blato. Tako človek pljuva v roko, ki
mu jo nudi Bog v odrešitev!"	-
Veste, dandanes ljudje ne sovražijo Jezusa! Vendar pa so
sposobnl brez razmisleka, popolnoma ravnodušno, poteptaü
njegov križ v blato!	;
Tistega dne me je prevzela jeza. Razmišljal sem: "Kaj bo
Bog napravil sedaj? Ogenj bi moral poslaü z neba!" Vendar
pa se ni nič zgodilo. Samo deževalo je. Razpelo je še vedno
ležalov blatu. Iz daljave se Je zaslišal porogljiv smeh.
Posmehovali so se mi. Naenkrat me je prešinila misel: "Ne
bo vedno tako, večno se ne bodo mogU posmehovaü Sinu
božjemu, ki je za nas umrl. Ne bo vedno tako! Prišel bo dan
196

in to je neizogibno, ko bo svet, ki ga je zavrgel, uvidel, da
je Jezus naše edino upanje, da je on Kralj sveta. On se bo
ponovno vrnil v vsej svoji slavi!"
Ko sem se tega deževnega večera, obdan s svojimi sobrati,
pusüm trgom in Kristusovim razpelom v blatu, vračal v naše
prostore, sem se prvič v svojem življenju resnično radoval
Biblijskemu sporočilu: "Jezus ponovno prihaja!" Odšel sem
na prižnico, odprl Matejev evangelij, 24. poglavje, in prebral:
"...in bodo videli Sina človekovega, da prihaja na nebeških
oblaMh z močjo in slavo veliko." Od tedaj dalje se tega veselim.
Veste, ko vidim, kako se posmehujejo mojemu Odrešeniku,
Odrešeniku, ki nas osvobaja smrü, odpušča naše grehe,
razveseljuje in blagoslavlja, tedaj se veselim, da bo prišel
dan, ko bo oblačilo sramote padlo z njega in se bo pojavil
v vsej svoji slavi!
Ko sem prvič prestopil prag velikega krščanskega
mladinskega centra v Essnu, ki se imenuje Weigle-Haus, sem
na zidovih opazil eno samo sliko. V veliki dvorani, v kateri
se zbira več sto mladih, visi slika ponovnega prihoda Jezusa
Kristusa. Na dnu slike je prikazano neko mesto in nad njim
oblaki. V oblakih je bei konj, na njem jaha On, Kralj, s
privzdignjeno roko, prebodeno z žebljem. Ko sem gledal to
sliko, sem dejal svojemu predhodniku, pastorju Weiglu:
"Kako to, da si obesil prav to sliko? Ali ni nekoliko neprimerna
za mladlno? Sam bi izbral kaj drugega!" Pojasnil mi je: "Dragi
brat Busch, fantje so ves teden po uradih, šolah, tovarnah
in rudnikih. Ko tarn izkazujejo svojo vero v Jezusa Kristusa,
so deležni samo sarkazma in poroga. Ker ne želijo sodelovaü
v grehih svojih kolegov, se Jim ü posmehujejo in jih napadajo.
Nič čudnega ni, da so pogosto brez volje. Tu pa jim slika
govori: 'Jezus je zmagovalec in ves svet bo pripadal njemu.'"
V življenju sem na lastni koži izkusil, kako čudovito je to
upanje. Za časa Hitlerjevega režima so me po velikem shodu
v Darmstadtu, na katerem sem govoril o Jezusu, aretirali.
Strpali so me v avto poleg nekega oficirja SS. Okoli avtomobila
je bilo zbrano na stoüne ljudi. Šoferju so ukazali: "Vozi!"
Vendar pa motor ni hotel vzgaü, kljub temu, da je bil to dober
avtomobil. "Daj, spelji že!" se je zadrl oflcir, poleg katerega
sem sedel. Motor pa še vedno ni hotel vzgaü. Nenadoma je
sredi razdražene množice, ki se je zbrala na cerkvenih
stopnicah, nek mladenič zapel:
197

Vesoljna oblast je v Kristusa roki,
ga sluša vsemirje v tišini globoki.
Polomil je smrti njen kruti meč
porušil zla prestol, vsemu grozeč.
Vse je premagal in vse je obvladal!
Kristus naš kralj si, ti nam boš vladal,      ;
na Golgoti premagal si temo in nod.
Kristus naš kralj si, vsa tvoja je moč,
na Golgoti premagal si temo in noč.	;
Nato se je izgubil v množici. Avto je končno vžgal in
odpeljali smo se. Rekel sem oflcirju: "Ubogl človek! Jaz sem
na strani zmagovalca!" Skrušeno je zamrmral: "Tudi sam
sem bil nekoč član 'krščanske mladine'." "A tako," sem
odvrnil, "in sedaj zapirate kristjane?! Ubogl človek, ne bi
hotel biti na vašem mestu!" In tako smo se pripeljali do
zapora.
Od takrat dalje mi je drugi Kristusov prihod bolj blizu.
Čim težji ko so časi, v katerih živimo, tem važnejše je
pričakovanje Jezusovega prihoda.
Glejte, ta Jezusov prihod v slavi bo njegov tretji prihod na
zemljo. Prvič je prišel kot človek, v Betlehemu, ko ga je
Marija rodila in položila v jasli. To je tisto, kar praznujemo
za Božič, če seveda sploh še vemo, kaj to pomeni. Sin božji
se je učlovečil zato, da bi mi postal! otroci božji in on naš
brat.
Drugi Jezusov prihod se dogaja vsak dan, sedaj - v duhu.
Govori nam: "Stojim pred vrati vaših src in trkam nanje. Če
kdo sliši moj glas in mi odpre vrata, bom prišel k njemu."
Ali veste, zakaj govorimo o Jezusu? Radi bi mu pomagali priti
do vas. Zakaj v Bibliji je zapisano: "In vsem, ki so ga sprejeli,
je dal moč, da so postal! otroci božji." Morate mu odpreti
svoje srce.
Njegov tretji prihod na zemljo pa bo velicasten in vsi ga
bodo videli. To se bo prav gotovo zgodilo. Do tedaj pa bo
človeštvo preizkusilo vsemogoče politične sisteme,
konstitucionalno in absolutno monarhijo, predsedniško in
narodno demokracijo, diktaturo in kdo ve, kaj še vse; in
spoznali bomo, da nam vse to ni prineslo kaj dosü dobrega.
Tedaj bo prišel Jezus, moj Kralj, in pokazal nam bo, kako
je treba vladati!
198

2. Kaj se bo dogajalo pred Jezusovim
prihodom?
V	Biblijl piše, da bo svetovna zgodovlna trajalä še nekaj
časa.  Sledilo bo obdobje,  prišlo bo  skoraj  neopazno, v
katerem se bo čioveška zgodovlna nelzoglbno približala svojemu
koncu. Ta čas bom označil z izrazom, kl sem ga našel v
Bibliji: "Poslednja doba".
Biblija govori o prihodu obdobja splošne zmede, časa, v
katerem človek ne bo več zmogel reševatl svojlh problemov.
Tedaj bo prišla do izraza človeška zmedenost in nemoč.
Jezus je oznanil štlri značilnosti te dobe.
V	poslednjem cäsu bo vladala velika zmeda v politlkl. To
je izrazil takole:  "Vstane namreč narod proti narodu In
kraljestvo zoper kraljestvö  ..." Še nikoli poprej  nl toliko
(dobro plačanih) diplomatov razpravljalo na toliko dragih
konferencah kot v našem času. In nlkoll poprej se nl tako
brezumno trošllo denarja za oborožitev. Z denarjem, ki ga
potrošimo za atomsko oborožltev, bl lahko zgradlli cela
velemesta in tako rešili vse stanovanjske probleme. Namesto
tega govorlmo: "Moramo se oborožiti. Tudi najmanjša država
mora imeti atomsko orožje!" Navkljub temu pa si ljudje še
nikoli poprej nišo toliko želell miru. Človeštvo želi mir. Nihče
si ne žell vojne, a vendar se vsi noro oborožujejo. Že po tem
lahko spoznamo polltlčno zmedo poslednje dobe.
Sledeča značllnost, ki jo Jezus omenja, je zmeda na
gospodarskem področju: "Prišla bo lakota." Na zemlji je sicer
dovolj hrane za celo človeštvo, prav tako še nikoli nl bilo
tbliko učenlh ekonomistov kot dandanes in svetovno
gospodarstvo še nikoli nl bilo tako zapleteno. Vendar pa, po
podatkih Združenlh narodov, več kot polovlca človeštva strada.
All res ni mogoče v visoko civiliziranem svetu, v katerem je
dobrin več kot dovolj, nahranitl vseh ljudi? Toda to enostavno
ni mogoče. Gospodarski kaos nezadržno narašča!
Tretja značilnost poslednjega obdobja, v katerem bodo
človeštvo preplavili nerešljivl problem!, je zmeda na področju
vere. Jezus je to tako opisal: "Govorili vam bodo: Mesija je
'tukaj' all 'tarn'."
Nedavno tega sem se pogovarjal z nekim mladeničem, ki
ml je dejal: "V kaj naj pravzaprav verujemo? Tu so rimokatoliki,
pravoslavci, reformisti, luterani, unijaü, metodisti, baptlstl,
199

Armada rešitve, blnkoštnikl, Jehovlne price, Novoapostolska
cerkev, Islam, budlzem itd. Ne vem, v kaj bi veroval!" Nasmehnil
sem se in mu dejal: "Kar potolaži se mladi mož, to ni še nič.
Najhujše šele prihaja! Tako je zapisano y Bibliji."
Tudi to je značilnost poslednjega obdobja. Hudič zavaja
ljudi, ki se ne držijo božje Besede in Bog to dopušča. Slišijo
se glasovi: "Kristus je tu, Kristus je tarn!" Verska zmeda je
zastrašujoča. Ljudje po velemestih tekajo od ene religiozne
senzacije do druge, zaradi česar me grabita groza in strah.
Še to bi vam rad povedal: noben evangelizator vas ne more
rešiti, če ne boste sami našli Odrešenika. Nibče drug kot On
vam ne more podariti večnega življenja!
Obstaja še četrta značilnost poslednjega obdobja: razseljeni
izraelski narod se bo spet zbral v Palestini. Obstoj države
Izrael je zame eno najpomembnejših znamenj tega časa.
Nekateri pa trdijo, da to nič ne pomeni. Ko sem se nedavno
tega ustavil na švicarski meji, je pred menoj stal avtomobil
z izraelsko registracijo. Pomlslil sem: "Biblijska prerokba se
izpolnjuje! Še registrske tablice to napovedujejo!"
Oče mi je pripovedoval, kako so leta 1899 ponudili Židom
možnost, da bi se naselili na Madagaskarju. Zavrnili so: "Ne!
Nam je obljubljeno samo eno - in to je vrnitev v deželo naših
prednikov!" Takrat je ves svet mislil, da to ni mogoče, in
vendar danes v Palestini obstaja država Izrael!
Značilnost poslednje dobe je torej dejstvo, da človek vsemu
napredku navkljub postaja vedno bolj zmeden in ne more več
reševati svojih problemov. Človeška nemoč je očitna. Ne vem
vam povedati, koliko časa bo to obdobje trajalo. Biblija nam
ne daje natančnih podatkov. Samo opozarja: "Bedite!" Pavel
je o Jezusovih učencih dejal: "Mi ne sodimo med üste, ki
spijo. Budni smo in pripadamo dnevu."
Ko bo to obdobje človeške izgubljenosti doseglo svoj višek,
se bo neposredno pred Kristusovim povratkom pojavil antikrlst
- lažnl kristus. To obdobje imenujem "čas konca". Dandanes
že doživljamo zmedo poslednjega časa, ki naravnost kliče po
avtoriteü. Svet že sedaj hrepeni po močni osebnosti. Ko bo
človeška beda dosegla najvišjo možno točko, se bo pojavil
človek, ki se bo proglasil za odrešenika sveta. To ne bo
Kristus, temveč lažni kristus - antikrist.
Biblija prerokuje, da bo izšel iz "morja ljudstev" (v Bibliji^
morje predstavlja narode). Svetu bo zavladal kot diktator in
200

združil vse države sveta. Za ta del človeške zgodovine bo
značilno kljubovanje Bogu. To bo hkrati tudi poslednji poskus
sveta, da se izvleče s pomočjo poliüke in gospodarskih
programov. Ta poslednja velika diktatura je v Bibliji zelo živo
opisana s preroškimi slikami, prizori in vizijami. Kdor jih
hoče razumeti, se mora prepustiti vodstvu Svetega Duha.
Povedal vam bom, kako Biblija govori o antikristu, tem
poslednjem trinogu. Evangelist Janez v preroškem zanosu
govori: "In glej, stal sem na morski obali in zagledal, kako
se iz morja plazi zver z mnogimi kronanimi glavami in z gobci
kot zevajoča levja žrela." Kako razumeti ta veličasten prizor?
Morje je podoba vseh narodov sveta. Kdor morje pozna,
ve, kako nemirno je lahko. Pravzaprav ni nikoli popolnoma
mirno. Tudi narodi ne mirujejo, vedno je med njimi prisoten
nek nemir. Poslednji odrešitelj človeštva bo prišel iz ljudstva.
Vsi svetovni politiki zadnjih stoletij so se prikazovali kot
odrešitelji in vsi so izšli iz ljudstva: mall Korzican Napoleon;
mali kaplar iz svetovne vojne, Adolf Hitler; čevljar Stalin...
Vsi.ti so bill samo predhodniki antikrista. Prišli so iz dna,
iz ljudstva. Ljudstvo jim je radostno vzklikalo: "On je eden
izmed nas!" Toda moj Odrešenik, Jezus Kristus, ni prišel iz
morja narodov, temveč iz božjega sveta. On je Sin živega
Boga!
. Biblija antikrista imenujemo zver. Kaj to pomeni? Biblija
pravi: "Bog je ustvaril človeka po svoji podobi." Čim bližje
sem Bogu, bolj sem človeški. Čim bolj pa se človek oddalji
od Boga, tembolj postaja podoben zveri. Velik nasprotnik
krščanstva, Nietzsche, je trdil: "Najplemenitejši človek je
plavolasa zver." To je pravilno povedal. Antikrist bo človek,
ki bo popolnoma zavrgel Boga. Obrnil mu bo hrbet in postal,
podoben živali, zver brez srca.
On je zver "s sedmimi glavami". Kaj to pomeni? To pomeni,
da ni neumen. Ljudje bodo govorili: "Ta pa ima nekaj v glavi!"
Njegova usta so "kot levja žrela". To pomeni, da bo ves svet
preslepil s svojim govorjenjem. V dobi nacizma smo že imeli
priliko videü podobno propagando, ko je bilo povsod polno
tulečih zvočnikov, ki so prenašali govore nacisücnih velikašev.
Prav lahko si predstavljam, kako bo antikrist s svojo
brezsmiselno propagando preplavil naša življenja.
Tudi ta poslednji človekov poskus - rešiti svet brez pomoči
pravega Odrešenika, Jezusa Kristusa, bo že od samega začetka
201

obsojen na propad. Ljudem bo ponujeno odrešenje brez
pokore In spreobrnitve. In vsi probleml bodo resenl. Ko bo
antikrist ustvaril svetovno vladavlno, bodo rešeni vsi politlčni
in gospodarski probleml. Vsi bomo dobili bone za hrano.
Seveda, tudl verskl problem! se bodo rešili: "Jaz sem rešitelj
sveta," bo govoril antikrist, "zato me samo častite."
Hudo je opazovaü, kako naš svet hit! proü takemu koncu.
Vsi se bodo takrat pokorili antikristu. Samo kristjanl
bodo govorili: "Mi te ne bomo častihT Vsakdo bo moral na
čelu nositl znamenje. Samo kristjanl bodo dejali: "Ne! Mi že
imamo Odrešenika in to je Jezus!" Tedaj bo prišlo do
preganjanja. Biblija o tern pravi takole: "...nihče ne bo mogel
kupovati, niti prodajaü, če ne bo nosil znamenja." Švabski
komentator Biblije, Auberlen, je že pred stopetdesetiml let!
o tern napisal: "Sedaj tega še ne moremo razumeti. Toda ko
bo do tega prišlo, se nam bodo odprle oči." Danes lahko vse
to dobro razumemo. Poznamo totalitarne države in vemo, kaj
pomeni: ta in ta človek ne bo dobil bonov za hrano, niti
delovnega dovoljenja. Verjame lahko, v kar hoče, toda domovine
in pravic nima več. Da, to se nam je že dogajalo.
Ko sem to prebral, sem bil pretresen; pomislil sem:
"Nekateri mislijo, da je Biblija zastarela. Ne, ravno nasprbtno,
naši svetovni nazori so zastareli. Biblija nas vodl v prihodnost."
Antikrist bo toleriral prav vse, razen pričevanj o pravem
Odrešeniku, Jezusu Kristusu. Zaradi tega bo ponovno sprožil
velik pregon kristjanov. Svojim otrokom sem nekoč pripovedoval
o tern. Hčerkica je začela jokati. "Otrok," sem jo vprašal,
"zakaj jokaš?" Jecljaje ml je odgovorila: "Potem se to lahko
zgodi katerikoli dan." "Da," sem dejal. "kateri koll dan." "In
kaj bo z menoj, če ne ostanem zvesta Odrešeniku?" Pojasnll
sem ji: "To bi bilo zares strašno. Vendar je potrebno samo
nekaj, zvesta mu moraš bit! od danes dalje!"
Ta čas nas lahko doleti nepripravljene. V njem se lahko
znajdemo že jutri. Takrat bo prepozno, da bi poiskali Jezusa.
Bogoslužja ne bo več, zvonove bodo razstrelili in iz njih
naredili spomenike antikristu. Iz cerkva bodo naredili muzeje,
v katerih bodo razstavljali slike iz antikristove mladosti.
Ljudje bodo jokaje iskali tolažbo. Toda nikogar več ne bo;
kl bi jih lahko potolažll, kajti Jezusa, kl je edlni Tolažnik,
so zavrgli. Že prerok Jeremlja govori: "Odvrgli ste me, govori
Gospod, In za vas nl več tolažbe." Ljudje bodo v svojem obupu
202

prepuščeni drug drugemu. Verjamem pa, da se bodo kristjani
radovali, čeprav bodo soočeni s smrtjo. Kajti v teh strašnih
časlh bodo Imeli svojega Tolažnika!
Jezusove besede so me preplašile: "V pričakovanju grozot,
kl bodo zadele svet, bodo ljudje umirali od strahu." V Janezovem
Razodetju je zapisano, da bo antlkrist zapolnll svet z zvoki
fanfar in plapolanjem zastav. Pomislll sem: "Kako gre lahko
to skupaj? Po enl strani živimo v strahu in pričakovanju, po
drug! pa doživljamo velike uspehe." Če pa se spomnim, kaj
smo doživljali leta 1933, vem, da je to mogoče: tudi takrat
je bil svet poln slavij, zvokov godb na pihala in zastav in
obenem poln strahu v pričakovanju bodočnosti.
V pravem trenutku, ko bo antikrist na vrhuncu svojih
moči, ko bo mislil, da se je za vedno rešil Jezusa, takrat bo
Bog posredoval! Jezus se bo ponovno vrnil v vsej svoji slavi!
Antikrist bo pogubljen. Jezus ga bo uničil z "dihom svojih
ust"!
Čim mračnejši kot so časi, tern očitnejši postajajo zastrašujoči
znaki človeškega obupa in bodoče vladavine antikrista. Le
ljudje, ki berejo Biblijo, so pomirjeni, ker pričakujejo vrnitev
Jezusa Kristusa!
3. Kaj bo po Kristusovem povratku?
V zvezi s tern nam Biblija daje nekaj smernic. Zapisano
pa je, da bo Jezus kot kralj na zemlji vladal tisoč let. Vse
to se popolnoma ujema: najprej bodo ljudje spoznali, daje
stanje brezizhodno, nato bodo še poslednjič poskusili rešiti
svet, naposled pa bo zavladal moj Kralj! On ve, kako je treba
vladati! Dajte, obiščite domove, kjer kraljuje Jezus. Že na
pragu boste občutlli, da tarn prevladuje čisto drugačno vzdušje!
Nekoč sem poznal mlad zakonski par. Nekega dne je mož
sedel k men! in mi rekel: "Želim se posvetiti Bogu. Doslej sem
zanikal njegov obstoj, sedaj pa sem spoznal, da brez njega
ne morem živeti." Kasneje je prišlo na dan, da je bil v zakonu
razočaran. Pojasnil mi je: "Hotel sem dokazaü, da je lahko
zakon srečen tudi brez Boga." Toda vse je šlo narobe. Umrl
jima je otrok in to je povzročilo razdor med zakoncema. Na
koncu je priznal: "Bog je proti nama. Vdam se." Otrokov
pogreb, ki sem ga opravil jaz sam, je bil pretresljiv. V sredini
203

je ležala krsta z mrtvim otrokom, na enl strani je stal mož
s svojo družino, nasproü pa čedna mlada žena, obkrožena
s svojci. Dva svetova, dve strani - in med njima mrtev otrok.
Več let je mlnllo, preden se je tudi žena zatekla k Jezusu.
Spomlnjam se njenega pisma, kl ml ga je pisala za Veliko
noč: "Jezus je vstal v mojem srcul"
To ju je zbližalo in ponovno sta se poročila. Življenje sta
začela znova. Čeprav sta bila oba zelo samostojna in lnteligentna,
se prej v nlčemer nlsta ujemala. Sedaj pa je njuno življenje
presrečno.
Mož ml je to tako opisal: "Glejte, prej nama je šlo vse
narobe." "In zakaj je sedaj vse v redu?" sem ga vprašal.
Nasmejanega obraza ml je odgovorll: "Zato, ker pri nas vlada
Jezus! Žena ne govorl več: 'Jaz vladaml' In jaz ne govorlm
več: "Jaz vladam!' Namesto tega se vprašava: *Kaj Zeil Jezus?*
In vse je v najlepšem reduP
Ko sem ga poslušal, me je prešinila misel: "Če je lahko
tako lepo že, ko zavlada Jezus v naših domovih, kako lepo
bo šele takrat, ko bo zavladal na zemlji?" To tisočletno
kraljestvo bo tako prekrasno, da si tega ne moremo niti
zamislitl.
Potem, ko bo Jezus zavladal svetu, bo sledila še ena
prelzkušnja, ki bo pokazala, all so naša srca zares spreobrnjena.
Hudič bo izpuščen iz uzde in očitno bo, da se ljudje globoko
v srcu niso spremenili in da je človeštvo ostalo takšno,
kakršno je bilo.	x
V Bibliji je zapisano, da se bodo tedaj ljudje še zadnjič
dvignili proti Bogu. Nato bo sledil konec sveta. Sončni sistem
bo razpadel, nebo in zemlja bosta uničena. Apostol piše dalje:
"Nato sem ugledal velik bei prestol in njega, ki sedi na njem...
In ugledal sem mrtve, velike in male, kako stojijo pred
Bogom. In odprla se je knjiga... In kdor ni zapisan v Knjlgl
živijenja, bo vržen v ognjeno jezero."
Nekoč me je nekdo vprašal: "Kje bo stal prestol, če ne bo
nič obstajalo?" Odgovoril sem mu: "To ni tvoja skrb. Skrbi
naj te raje to, kakšen boš prišel pred ta prestol!" Človek je
lahko pogubljen. Ljubše bi ml bilo, da nam Biblija ne bi
pripovedovala o tej grozljivi resnici. Na žalost pa ta grozljiva
možnost večne pogibeli obstaja!
Povedaü vam moram še eno zgodbo. Zvečer se je v nekem
škotskem dvorcu zbrala majhna druščina. Pogovarjali so se
204

o vsem mogočem in na koncu prišli tudi do krščanstva. Po
večerji so se posedli okrog kamlna, v katerem je gorel ogenj.
Nek starejši, eleganten gospod je rekel gostlteljici: "Po vaših
besedah sklepam, da ste kristjanka. All zares verjamete prav
vse, kar je zapisano v Bibliji?" "Da!" "Tudi to, da bodo mrtvi
ponovno vstali?" "Da!" "In da bodo pogubljeni vsi, ki niso
zapisani v Knjigi življenja?" "Da, tudi v to verjamem!" Gospod
je vstal in prečkal dvorano. V kotu je visela kletka s papagajem.
Vzel ga je iz kletke in ga odnesel proti kaminu, kakor da bi
ga hotel vreči v ogenj. Prestrašena gostiteljica je priskočila,
ter ga zagrabila za roko: "Kaj pa počnete?! Ubogi ptič!"
Gospod se je nasmehnil: "Glejte, vam se smili že ta ptica, vaš
tako imenovani Bog ljubezni pa bo y ogenj vrgel na milijone
ljudi. Čuden Bog ljubezni!" Za trenutek je bilo vse tiho, potem
pa je gospa odgovorila: "Motite se! Bog sam nikogar ne vrže
v ogenj. Mi sami prostovoljno odhajamo v večno pogibel. Bog
želi, da se vsi ljudje rešijo!"
Biblija nam pretresljivo opisuje poslednjo sodbo. Opisan
je božji sodni stol: "In ugledal sem mrtve, male in velike, ki
stojijo pred prestolom."
Ljudje se z vsemi močmi upirajo resnici o božji sodbi: "To
ni res!" Nekega mojega mladega prijatelja je sodelavec vprašal:
"Zares verjameš v Sodni dan?" "Da, verjamem." Porogljivo je
odvrnil: "Daj no! Poglej, koliko ljudi je danes na svetu in
koliko jih je do sedaj že živelo! Zamisli si, koliko časa bi
trajalo, če bi tako sodili vsakemu posebej!" Mladenič je
odgovoril samo: "Ko bo ta čas prišel, bomo imeli časa na
pretek. Nič več nas ne bo čakalo."	<
Da, Bog bo imel za nas dosti časa. S tern, da bo sodil
vsakemu posebej, bo pokazal, kako resno nas jemlje. To je
dokazal že s tern, da Je njegov Sin za nas umrl na križu.
Čeprav vi sami svojega življenja ne jemljete resno in ga
preživljate v grehu in praznini, Bog vse to resno jemlje. Na
Sodni dan bo vse prišlo na plan.
Biblijska vizija bodočnosti se konča z naslednjimi besedami:
"In ugledal sem novo nebo in nov svet, kateremu vlada
pravičnost." Biblija to opisuje z besedami, ki presegajo naše
razumevanje. Nekaj pa je popolnoma jasno - Bog bo dosegel
svoj cilj. Tisti, katerih imena so zapisana v Knjigi življenja,
bodo živeli v tem novem svetu. Enaki bodo Bogu in božjemu
Sinu. V tem svetu nebo policije, zaporov, hudiča; ne bo vojn,
205

niü bolečlne, niü greha, niü smrti!
Sami si preberite čudovlto 21. in 22. poglayje knjige
Razodetja.
Ker poznamo samo svet greha, bolečine In smrtl, si te
nadnaravne vizije težko predstavljamo. Zelo rad bi živel v tem
božjem svetu! Pa vi?
4. Ali-ali
Nekaj stvari bi rad ponovno poudaril.Čim dlje preučujem
knjigo Razodetja, tem bolj me prizadene dejstvo, da bosta na
koncu obstajall samo dve vrsü ljudi, odrešeni in pogubljeni.
In če rečete: "Nikomur na svetu ni več mar za Jezusa!",
vam lahko odgovorim samo tako: "Tedaj bo mnogo ljudi
pogubljenih!" Naši očetje so molili: "Vem, le malo bo odrešenih.
Daj, da bom med njimi!" Na koncu bodo samo odrešeni in
pogubljeni.
Tistim, kl bodo pogubljeni, bi rad nekaj povedal. Moj
prijatelj Paul Humburg mi je nekoč dejal: "Sanjalo se mi Je,
da je Sodni dan. Slišal sem, kako Jezus od sebe odvrača
pogubljene: 'Pojdite proč, prekleti!' Tako piše v Bibliji! Videl
sem jih, kako so odhajali sklonjenih glav, preplašeni in
obupani. Slišal sem, kako je nekdo vprašal soseda: 'Si videl
to?' 'Da, ' je odgovoril sosed, 'tudi jaz sem opazil - roka, ki
nas je podila, je bila prebodena! Tudi za naju je bila prikovana
na križ, nama pa ni bilo mar za to. Po pravici sva pogubljena!'"
Slišite! Jezus je umrl tudi za vas! Ni važno, all verujete
all ne, vendar pa morate vedeti: Jezus je umrl za vas! Pridite
k svojemu Odrešeniku! In če boste rekli: "Toda grešnik sem!",
vam bom odgovoril samo to: "Prav grešnike išče, saj drugačnih
ljudi sploh ni!" Tisti, ki trdi, da je dober, očitno laže. Tisti,
ki trdijo, da Jim Odrešenik ni potreben, so najbolj izgubljeni,
tako da tega niü sami ne opazijo!
Na koncu pa še nekaj besed tistim, ki bodo odrešeni. V
Biblijskem opisu bodočega sveta je rečeno, da bo Novi Jeruzalem
zgrajen na dvanajstih orjaških draguljih, ki bodo služili za
temelj. Nosili bodo imena dvanajstih apostolov, prič božjega
evangelija. Sam si to tako predstavljam: na draguljih bo
pisalo Peter, Janez, Jakob... Na enem od draguljev bo pisalo
Mate). Ali veste, kdo je bil Matej? Velik tihotapec in prevarant!
206

Ko se je nekega dne lotil svojega umazanega posla, Je srečal
Jezusa. Ta mu je rekel: "Pojdi z menoj!" Levl, tako se Je tedaj
imenoval, je pustll vse in odšel za Jezusom. Doživel je
Odrešenikovo smrt. Doživel je njegovo vstajenje in njegov
povratek v nevidni svet. Doživel je prihod Svetega Duha.
Kasneje so mu predlagali: "Toliko tega si doživel z Jezusom,
zapiši to!" To je tudi storil. Tako je nastal Matejev evangelij,
s pomočjo katerega je na milijone ljudi našlo Jezusa. Njegovo
novo ime, Matej, je na častnem mestu zapisano v novem
svetu, ime tega nekdanjega pokvarjenca, ki ga je Jezus
odrešil.
Tako velika je milost Jezusa Kristusa! Tako silna je moč
njegove odrešitve!
To milost bi rad naklonil tudi vam. Ne upirajte se ji! Od
tega je odvisna vaša odrešitev, sedaj in za vso večnost.
207

Ali je življenje z Bogom koristno?
Naslov te teme bi se lahko glasil tudi drugače: "Ali se
izplača biti kristjan?" Temu bi dodal besede iz pisma Efežanom:
"Blagoslovljen Bog in OČe našega Gospoda Jezusa Kristusa,
ki nas je iz nebes v Kristusu blagoslovil..." Te besede prelepo
govorijo o velikem blagoslovu, ki so ga preko Jezusa Kristusa
deležni kristjani.
Preden se dotaknemo bistva te teme, bi želel pojasniü
nekaj stvari. Prvo, kar želim povedati, je:
1. Življenje z Bogom ni nikakršna
iluzija!
Da, življenje z Bogom ni niti domišljija, niti iluzija! Naj
vam to pojasnim.
Pastor v velikem mestu srečuje vsemogoče zanimive ljudi.
Nedavno tega sem srečal nekega mladeniča in mu dejal: "Kaj
vse bi bilo lahko iz tebe, če bi prepustil svoje življenje
Gospodu!" "Oh, gospod pastor," mi je odgovoril, "spustite se
na zemljo!" Poznate to frazo? Pomeni: "Bodite stvarni! Bog
ne obstaja!" Odvrnil sem mu: "To je nekaj popolnoma novega,
tega še nisem slišal!" Rekel mi je: "Dobro me poslušajte!
Včasih so se ljudje pri soočenju z naravnimi silami poČutili
nemočne in nebogljene, pa so si izmislili neko še močnejšo
silo, ki bi Jim lahko nudila pomoč ter jo imenovali: Alah, Bog,
Jehova, Buda... in kaj vem, kako še. Vendar pa se je že
zdavnaj pokazalo, da so bile to sariio domneve in da zgoraj
ni nikogar!" Pravi mali govor! Ko je končal, sem mu odvrnil:
"Dragi moj, ti ne poznaš Jezusa!"
"Jezusa?" me je vprašal. "Jezus je samo eden od Üstih, ki
so osnovali novo religijo." "Nikakor ne! Zelo se motiš!" sem
mu odvrnil. "Hudo napako delaš, dragi moj! Povedal ti bom,
kdo je Jezus. Poznam Jezusa in vem, da Bog obstaja. Brez
njega ne moremo o Bogu ničesar vedeti!" In pojasnil sem mu,
kdo je Jezus.
Kdo je Jezus? Tudi vam bi rad to razložil s pomočjo
nekega primera. V svojem življenju sem že veliko doživel.
208

Med draglm sem bil tudi večkrat zaprt, pa ne zato, ker bi
kradel, temveč zaradi svoje vere. V času Hitlerjevega režima
nacisti niso radi videli pastorjev, ki so (kakor jaz) delali z
mladino. Zapirall so me v stroge zapore. Nekoč so me strpali
v še posebno odvraten zapor. Stavba je bila vsa iz betona,
s tako tankimi zidovl, da si lahko slišal kašelj iz sosednje
temnice, all pa padec s postelje v tretjem nadstropju. Poleg
tega je bila moja celica prava luknja.
V celico poleg moje so nekega dne privedli človeka, ki ga
je aretiral Gestapo. Bil je zelo obupan in ponoči sem skozi
tanek zid lahko poslušal njegov jok. Poslušal sem ga, kako
se obrača na svojem ležišču. Često je bilo slišati tudi pridušeno
stokanje. Hudo je poslušati moškega, ki joče. Čez dan, ko
nam je bilo prepovedano lezaü na postelji, sem poslušal
svojega soseda, kako koraka po celici: dva in pol koraka gor,
dva in pol koraka dol kakor žival v kletki. Vmes je globoko
vzdihoval. - Jaz pa sem v svojl celici živel v mini božjem!
Glejte, Jezus je prišel k menu Ko sem poslušal mojega
soseda, sem pomislil: "Nekako moram priti do njega! Moram
govoriti z njim! Konec koncev sem dušni pastir!" Poklical sem
stražarja in mu dejal: "Poslušajte, v sosednji celici se nahaja
popolnoma obupan človek. Še ponorel bo! Pastor sem, pustite
me k njemu. Rad bi govoril z njim!" "Vprašal bom nadrejenega!",
mi je odgovoril stražar. Čez eno uro se je vrnil: "To je
prepovedano! Ne morete k njemu!" Tako še naprej nisem
mogel do svojega soseda, čeprav mi je bil, kakor pravimo,
na dosegu roke.
Ne vem niti, kako je izgledal, ali je bil mlad ali star. Občutil
sem samo njegov globok obup. Si lahko to predstavljate? Stal
sem poleg zida njegove celice in pomislil: "Ko bi le lahko
porušil ta zid in sei k njemu!" Toda če bi še toliko razbijal,
ne bi mogel predreti močnega zidu.
Dobro me poslušajte! Tudi Bog, Stvarnik nebes in zemlje,
se nahaja v podobni situaciji. Ljudje smo zaprti v svojem
tridimenzionalnem svetu, vendar pa nam je Bog čisto blizu.
Biblija pravi: "Z vseh strand me obdajaš." Bog nam je na
dosegu rok, vendar pa je med njim in nami zrasta stena
drugačnih dimenzij. Skoznjo se do božjih uses prebijajo
obupani Idici tega sveta. Bog sliši preklinjanje ogorčenih, jok
osamljenih, bolečino tistih, ki se poslavljajo od svojih mrtvih,
vzdihe onih, ki jim je bila storjena krivica. Vse to prizadene
209

božje srce, tako kakor je mene prizadel obup moža v sosednji
celici.
Toda glejte, Bog lahko stori, česar jaz nisem mogel. Porušil
je zid, ki nas je ločil in prišel v naš vidnl svet, preko svojega
Sina Jezusa! Razumete! Bog je prišel k nam, na ta umazan
in beden svet, kot Jezus, Sin božji! Odkar sem spoznal
Jezusa, vem, da Bog v resnici obstaja. VeUkokrat trdim: "Od
Jezusovega prihoda naprej je zanikanje božjega obstoja čisto
neznanje."
In še moram govoriti o Jezusu. Če bi bilo odvisno od
mene, bi v svojih predavanjih govoril največ o njem in večeri
bi bili prekratki za to obširno temo.
Torej, Jezus je bil rojen v Betlehemu. Odrasei je in postal
mož. Čeprav na zunaj na njem ni bilo vldeti božje slave, je
zelo privlačil ljudi. Čutili so, z njim je na svet prišla božja
ljubezen in milost! V času, ko je Jezus kot pripadnik izraelskega
naroda živel na zemlji, je bila dežela Kanaanska pod oblastjo
Rimljanov. V mestecu Kafernanm je živel nek rimski stotnik.
Rimljani so verovali v celo množico bogov, v resnici pa niti
v enega. Omenjenemu stotniku je na smrt zbolel ljubljeni
služabnik. Poklical je zdravnike, toda ü ga niso mogli ozdraviti.
Sprevidel je, da služabnik nmira. V zadnjem trenutku se je
spomnil: "Veliko sem slišal o Jezusu. Mogoče bi on lahko
pomagal. Poiščite ga!" In tako je ta brezbožnik, pogan, začel
iskati Jezusa. Ko ga je našel, ga je zaprosil: "Gospod, moj
služabnik je zelo bolan. All ga lahko ozdraviš?" "Da," je
odgovoril Jezus, "sei bom s teboj v tvojo hišo!" Ko je stotnik
to slišal, je dejal: "Ni ti potrebno iti do moje hiše; Kadar jaz
nekomu kaj ukažem, je to takoj storjeno. Samo besedo ti je
treba reči in moj služabnik bo ozdravel." Z drugimi besedami
je ta poganski rimski stotnik dejal: "Iz nemogočega lahko
storiš mogočel Ti si Bog!" Tedaj se je Jezus obrnil k množici,
ki ga je spremljala, in dejal: "Tako globoke vere nisem našel
niti v Izraelu." To pomeni: "Tako globoke vere,; kot jo ima ta
ateist, nisem našel niti v cerkvi." Stotnik je doumel: "Z
Jezusom je k nam prišel Bog!"
Zgodbe o Jezusu morate poznati! Prosim vas, še več, rotim
vas, kupite si Novo zavezo. Preberite Janezov evangelij, zatem
pa še ostale evangelije in pisma. Pričevanja o Jezusovem
življenju so čudovita! V nobeni knjigl ne boste našli tako lepih
zgodb kakor v Novi zavezi.
210

Vendar Jezus, Sin božji, ni prišel na ta svet samo zato,
da bi ozdravil stotnikovega služabnika in s tern dokazal, da
Bog obstaja. Prišel je zato, da bi ljudje našli v Bogu svoj mir!
Toda glejte, od Boga nas ne loči samo to, da živimo v
različnih dimenzijah. Med Bogom in vami, med Bogom in
menoj stoji zid. To je zid naših grehov! Ste se kdaj zlagali?
Da? Če ste se, ste postavili zid med Bogom in seboj! - Ste
kdaj preživeli dan brez Boga, brez molitve? Da? Zid je še višji!
Nečiste misli, prešuštvo, kraja, laži; da na tisoče majhnih,
na prvi pogled nevažnih stvari, sploh ne omenjamo; vse to
je kršenje božjih zakonov. Vsak naš greh je vzidan v zid
krivde pred Bogom! Vsi skupaj smo postavili ta zid, ki loči
ljudi od Boga! Toda Bog je sveti Bog! Ko rečem "Bog", tedaj
nehote načnem vprašanje mojih grehov in krivde. Ta problem
je treba nujno rešiti!
Bog zelo resno jemlje naše grehe! So ljudje, ki razmišljajo:
"Bog bi bil lahko zelo vesel, ker še vedno verujem vanj!" Toda
to ni dovolj! Tudi hudič veruje v Boga! On prav gotovo ni
ateist, saj dobro ve, da Bog obstaja. Toda ne more se pomiriü
z Bogom!
Božji mir lahko dosežemo samo tako, da odstranimo ta
zid krivde, ki nas odvaja od Boga. In to je razlog Jezusovega
prihoda! Porušil je zid naše krivde! Zaradi tega je dopustil,
da so ga križali! Vedel je, da mora nekdo prevzeti nase božjo
kazen za storjene grehe. Ali ljudje, ah" on. Ali Wilhelm Busch
all Jezus! Jezus Kristus, nedolžen Sin božji, je na križu
prevzel nase sodbo, ki bi doletela mene; ne samo mene,
temveč tudi vas!
Ponovno bi vam rad opisal križanega Jezusa; vam prikazal
najlepši prizor, ki ga je svet kdaj videl. Poglejte, kje visi On,
po katerem je Bog prišel na ta bedni svet, o katerem je
zapisano v Bibliji: "Bog je nanj preložil vse grehe sveta." On,
ki na svojih ramenih nosi breme vseh človeških grehov, naših
grehov! Poglejte, kje visi On, ki lahko stori to, česar nihče
od nas ne more. Odvzel nam je breme naših grehov!
Berite Biblijo, ki piše o tem.
Na križu se je uresničila Biblijska prerokba: "...kazen ga
je zadela zaradi našega mini..."
V Švici imam dobrega prijatelja, s katerim sva veliko
prepotovala. Ko sva na primer v kaki restavraciji dobila
račun, sem pomislil: "Kdo bo plačal?... Tisti, ki ima debelejšo
211

denarnico!" Jaz bi tedaj rekel: "Hans, ti plačaj! Izkaži se
malo!" Eden od nas pač mora plačau.
Nekdo mora plačati za naše grehe in prestopke! Ali boste
verovali v Jezusa, v to, da je on plačal za vas, ali pa boste
moral! plačati sami! Za vsak greh boste morali plačati! Vidite,
zato je Jezus tako pomemben! Tako zvesto mu sledim, ker
je plačal namesto mene!
S svojim življenjem je plačal za moje grehe in vstal od
mrtvih, to je čudovito!
Tri dni po Jezusovi smrti je nek mož premišljeval: "Kaj
je sedaj z Jezusom? Mrtev je. Na lastne oči sem videl, kako
so ga položili v grob in pred vhod zvalili kamnito ploščo. Je
bil zares Sin božji?" Ta mož se je imenoval Tomaž. Medtem,
ko je premišljeval o Jezusu, so k njemu vsi srečni pritekli
njegovi prijatelji. "Tomaž! On živl! Potolaži se! On je živ!" "Kdo
je živ?" "Jezus!" "To je nemogoče!" "Mogoče je! Mogoče! Videli
smo njegov prazen grob. Prisegamo! In ... srečali smo ga!"
"To je nemogoče", si je mislil Tomaž. "Ni mogoče, da bi kdo
vstal od mrtvih. Če je to res, tedaj je on zares Sin božji, tedaj
je on sam Bog!"
Toda Tomaž je bil nejeveren: "V življenju sem bil že
vehkokrat prevaran! Verjamem samo, če vidim na lastne oči!"
Ko sem se nekoč na vlaku pogovarjal s sprevodnico o Jezusu,
mi je tudi ona dejala: "Verjamem samo to, kar vidim!" Ravno
tako je razmišljal tudi Tomaž. Rekel je svojim prijateljem:
"Ne bom verjel, dokler ne bom na lastne oči na njegovih
rokah videl ran, ki so jih pustili žeblji in dokler se z lastnimi
rokami ne dotaknem njegovega telesa." Zaman so ga apostoli
prepričevali, Tomaž Jim je odgovarjal: "Ne verjamem!" Po
osmih dneh so se apostoli spet zbrali. Tudi Tomaž je bil med
njimi. Naenkrat se je med njimi pojavil Jezus in jih pozdravil:
"Mir z vami!" Obrnil se je k Tomažu in mu dejal: "...položi
svoj prst semkaj in poglej moje roke! Daj svojo roko in jo
položi v mojo stran in ne bodi neveren, temveč veren." Tedaj
se je ubogi, nejeverni mož spustil na kolena in zastokal:
"Gospod moj in Bog moj!"
Upam, da sedaj razumete, kaj mislim, ko vam govorim,
da življenje z Bogom ni iluzija! Življenje z Bogom ni domišljija!
Bog ni nekaj neopredeljivega, kakor si to ljudje radi zamišljajo:
"Nekje že mora obstajaü nekakšen Bog, toda nihče ne ve,
kakšen je." Ne! Življenje z Bogom je stvarnost, ki je utemeljena
212

z dejstvom, da je Sin božji prišel, umrl in za nas od mrtvih
vstal. Prav zaradl tega sem lahko resnično prepričan v božji
obstoj.
Na koncu bi želel še enkrat poudariti: življenje z Bogom
nl niti domišljija, niü iluzija!
Sedaj pa bi odgovoril na drugo vprašanje, kl se glasi:
2. Kako začetl življenje z Bogom?
Ljudje mi često govorijo: "Pastor Busch, srečen človek ste.
Imate nekaj, česar ml nimamo." Odgovarjam jim: "Ne brbljajte!
Tudl vl bi lahko to Imell! Jezus je tukaj tudl za vas!" Običajno
sledl vprašanje: "Kako naj začnem življenje z Bogom?" Biblija
nam na to odgovori z enlm samim stavkom: "Verjemi v
Jezusa Kristusa!"
Oh, ko bi vas le lahko pripravil do take vere! Da bi vas
prepričal, bom ponovno pojasnil, kaj v bistvu pomeni "verovati".
O veri imajo mnogi napačno predstavo. Eni na primer pogledajo
na uro in pravijo: "Ura je točno sedem in dvajset minut. V
to sem popolnoma prepričan." Drugi pa, ki ure nimajo,
pravijo: "Verjamem, da je ura sedem in dvajset minut." Ljudje
mislijo, da je "verovanje" nekaj, kar ni čisto gotovo,
predpostavka. Mar ni tako? Kaj pomeni "verovati", ko Biblija
pravi: "Veruj v Jezusa Kristusa!" To bi vam rad pojasnil z
opisom nekega dogodka.
V glavnem mestu Norveške v Oslu, sem imel predavanje.
V soboto zjutraj sem hotel odleteti nazaj v Nemčijo, ker sem
imel naslednji dan predavanje v Wuppertalu. Čim sem prispel
na letališče, je šlo vse narobe: najprej je letalo zaradi megle
zakasnilo za eno uro. Končno smo se vkrcali na letalo za
Kopenhagen, kjer naj bi prestopili na drugo linijo. Ko smo
že leteli nad Kopenhagnom, je pilot nenadoma spremenil
smer in odleteli smo proti Švedski. Obvestili so nas, da v
Kopenhagnu nemoremo pristati zaradi goste megle. Odleteli
smo proti Malmöu. V Malmö na Švedskem se prav gotovo
nisem namenil. Kaj naj tarn počnem? Namenjen sem bil v
Düsseldorf in od tarn v Wuppertal, kjer me je čakalo predavanje.
Končno smo pristali v Malmöu. Bilo je kaj videti: letališče
je bilo prepolno ljudi in letala so še dolgo pristajala eden za
drugim. Malmö je bilo namreč daleč naokoli edino mesto
213

brez megle. Tamkajšnje letališče je relativno majhno, tako da
se že zdavnaj ni dalo več usesti. Med čakanjem sem se
spoprijateljil z nekim avstrijskim trgovcem. Oba sva se
spraševala: "Le kaj se bo zgodilo? Morda bomo moral! do
jutra tako postopati! Noge mi bodo odpadle od utrujenosti!"
Vsi so preklinjali in poizvedovali, se mrščili in godrnjali,
kakor je v taki situaciji pač običajno. Nenadoma se je po
zvočniku zaslišal glas: "Eno letalo bo odletelo proti jugu! Ne
vemo ali bo pristalo v Hamburgu, Düsseldorfu ali Frankfurtu.
Kdor želi na jug, naj se vkrca!" Precej negotova reč! Neka
ženska poleg nas je kriknila: "Jaz že ne grem na to letalo!
Bojim sei" Rekel sem ji: "Draga gospa, saj vam ni treba! Nihče
vas ne sili!" Moj novi avstrijski prijatelj je, bolj sam pri sebi,
dejal: "Hm, leteti po taki megli! Pa še niti tega ne vemo, kje
bi pristali!" V tem trenutku, ženska je še vedno jadikovala,
pa tudi Avstrijec me je malo preplašil, je mimo mene prišel
pilot v modri uniformi. Zagledal sem njegovo mimo in resno
obličje. Pomislil sem: "Ta človek ve, kaj je odgovornost! Zanj
to ni nobena igra!" Obrnil sem se k Avstrijcu in mu dejal:
"Temu lahko zaupamo! Pridite, vkrcajmo se v letalo! Ta
človek ni nikakršen vetrnjak!"
Vkrcali smo se. Od trenutka, ko smo zapustili trdna tla
in vstopili v letalo, je bilo naše življenje odvisno od tega moža.
Toda verjeli smo vanj. Zaupali smo mu svoja življenja.
Srečno smo pristali v Frankfurtu in preden sem prišel do
doma, je minila cela noč. Toda dosegli smo svoj cilj! To
pomeni "verovati"! Verovati pomeni: zanesti se na nekoga,
zaupaü mu.
Kako začeti življenje z Bogom? - "Veruj v Jezusa Kristusa!"
- Točneje rečeno: pojdi k Jezusu! Ko sem vstopil v tisto letalo,
sem imel občutek, da bi moj avstrijski prijatelj najraje vstopil
z eno nogo, z drugo pa ostal na pisti. Toda to ni mogoče.
Lahko bi ostal zunaj, ali pa svoje življenje zaupal pilotu! Tako
je tudi z Jezusom. Ne morete z eno nogo živeti brez Jezusa,
z drugo pa statt poleg njega. Tako pač ne gre!
Vera v Jezusa Kristusa in življenje z Bogom je mogoče
samo, če mu svoje življenje popolnoma predamo. Reči mu
moramo, kakor pisec te pesmi: "Vzemi življenje moje, povsod
naj bo tvoje."
Na koga naj se zanesemo, če ne na Sina božjega? Nihče
na svetu ni toliko storil zame, kot Jezus! Tako me je ljubil,
214

da Je zame umrl na križu. Ne samo zame, temveč tudi za vas!
Nihče nas ni ljubil tako, kakor on. Vstal je od mrtvih in sedaj
Zivi. Zakaj ne bi zaupali svojega življenja tistemu, ki je
premagal smrt? Nori smo, če tega ne storimo!
V trenutku, ko predam svoje življenje Jezusu, vstopam v
življenje, ki prihaja od Boga. Pesem, ki jo imam zelo rad,
pravi:
Vse zdaj tebi dajem, Jezus,
vse kar znam in kar imam...
Vse zdaj tebi dajem Jezus,
telo, dušo in duha ti dam...
Vse zdaj tebi dajem, Jezus,
stori z menoj, kar hočeš sam...
Ko bi le vi tako govorili o Jezusu!
Če hočete svoje življenje predati Jezusu in odiü k njemu,
tedaj mu to povejte! On je tu! Poleg vas je! Sliši vas! Recite
mu: "Jezus, predajam ti svoje življenje!" Ko sem, do tedaj
brezbožnik, doživel spreobrnjenje in sem v svoje življenje
sprejel Jezusa, sem molil: "Jezus, predajam ti svoje življenje.
Ne morem ti obljubiti, da bom dober. Zato mi moraš dati
novo srce. Moj značaj je slab, vendar se ves, kakršen pač
sem, predajam tebi. Napravi nekaj iz mene!"
To je bil trenutek v mojem življenju, ko sem se s telesom
in dušo posvetil Jezusu in njemu, ki me je s svojo krvjo
odkupil, prepustil, da vodi moje življenje.
Samo tako lahko preidemo v življenje z Bogom. Kdor želi
v tem življenju napredovati, mora neizogibno delati tri stvari:
brati božjo Besedo, Biblijo, pogovarjati se z Bogom, moliti,
in družiti se z božjimi otroci - s cerkvijo.
Ne morete pripadati Jezusu, ne da bi se zanimali zanj.
Imeti morate Biblijo in Novo zavezo in vsak dan vsaj petnajst
minut brati božjo Besedo. Česar ne boste razumeli, enostavno
pustite za drugič. Čim večkrat ko boste brali, tem bolj jasno
in čudovito se vam bo zdelo. Kolikokrat se mi je srce
napolnilo z neizrekljivo blazenostjo, ker pripadam Odreseniku
in ker ga lahko oznanjam tudi drugim. Življenja božjega ne
smete imeti samo zase, oznanjati ga morate tudi drugim.
Prvi pogoj za poglabljanje vere je branje, proučevanje
božje Besede. Drugi je molitev. Jezus vas sliši! Ni vam treba
215

imetl vzvlšenlh govorov; zadostuje, da molite enostavno,
kakor ta gospodlnja: "LJubi Jezus! Danes sem Imela grozen
dan: mož Je slabe volje, otroci me ne ubogajo, čaka me kup
umazanega perila, potrebovala bi deset mark... LJubi Jezus,
vse to ti potožim. Napolni moje srce z veseljem in mi
pomagaj, da preživim ta dan kot otrok božji! Jezus, zahvaljujem
se ti, ker se lahko zanesem nate!"
Jezusu lahko poveste vse, kar vam leži na srcu, popolnoma
vse! Lahko molite tudi tako: "Jezus, pomagaj mi, da te bolje
spoznam in da ti vedno bolj pripadam!"
Tretji del življenja z Bogom je skupnost s kristjani. Z
drugimi besedami, morate se družiti s tistimi, ki si prav tako
želijo pripadaü Jezusu. Pred kratkim mi je nekdo dejal: "Rad
bi veroval, toda nikakor mi ne uspeva!" Svetoval sem mu:
"Manjka vam družba kristjanov!" Na to mi je odvrnil: "Niso
mi prav vsi všeč!" "Na žalost," sem mu rekel, "tu ni pomoči.
Če pričakujete, da boste nekega dne živeli z njimi v nebesih,
se morate že danes pripravljati na to! Ljubi Bog ne more vseh
kristjanov narediü takšnih, da bi nam bill všeč."
Kot otrok sem poznal direktorja neke frankrartske banke,
starejšega moža, ki mi je povedal mnogo dogodivščin iz
svojega življenja. Ko je opravil maturo, mu je oče dejal:
"Tukaj imaš toliko in toliko denarja. Lahko boš obiskal vse
evropske prestohiice." Samo predstavljajte si; bilo mu je
komaj osemnajst let, ko se mu je ponudila ta čudovita
prilika. Le kdo ne bi bil vesel?
Stari bankir je nadaljeval: "Nekaj mi je bilo jasno; v
velemestih se hitro zaide v greh. Jaz pa sem hotel pripadati
Jezusu. Zato sem s seboj vzel Novo zavezo. Vsak dan, preden
sem zapustil hotelsko sobo, sem tako slišal Jezusov glas in
govoril z njim. In vsakič, ko sem prispel v drugo mesto, sem
nemudoma poiskal kristjane. Povsod sem jih našel: v Lisbon!,
Madridu, Londonu... Najtežje je bilo v Parizu. Tarn sem dolgo
iskal nekoga, ki bi pripadal Kristusu. Končno sem zvedel za
nekega čevljarja. "Veliko bere Biblijo!" so mi dejali." In tako
je mladenič obiskal čevljarja. Kojevstopil vnjegovo delavnico,
mu je dejal: "Poznate Jezusa?" V odgovor so se čevljarjeve oči
zasvetile. Mladenič mu je dejal: "Vsako jutro bi prišel k vam
in lahko bi skupaj molila. Smem?" Tako pomembno mu je
bilo zavezništvo z nekom, ki' si resnično želi biü kristjan.
Tore], to sem vam hotel pojasniü. Od trenutka, ko Jezus
216

vstopi v vaše življenje, nl življenje z Bogom nikakršna iluzija.
Kako začeu živetl z Bogom? "Verjemi v Jezusa Kristusa!"
3. Kakšna je korist od življenja z
Bogom?
Drag! prijatelji, če bi vam hotel povedati, kaj vse človeku
nudi življenje z Bogom in skupnost zJezusom, bi vam lahko
govoril šest mesecev, pa še ne bi konČal. Toliko vsega je treba
povedati!
Nikoli ne bom pozabil, kaj mi je oče pred smrtjo dejal.
To so bile ene izmed njegovih poslednjih besed: "Wilhelm,
vsem svojim prijateljem in znancem povej, kako srečnega in
blagoslovljenega me je riaredil Jezus, v življenju in smrti!"
Veste, na smrtni postelji človek ne govori puhlih fraz. Če vam
nekdo na smrtni postelji reče: "...kako srečnega me je naredil
Jezus - v življenju in smrti!", potem ima to posebno težo. -
Kakšna bo vaša smrt?
Kö sem kot mlad pastor služboval v rurskem okrožju, sem
doživel nekaj zanimivega. Okrog leta 1925 je na velikem
shodu nek učen mož prisotne dve uri prepričeval, da Boga
ni. Uporabil je vse svoje znanje, da bi nekako prepričal
prisotne. Dvorana je bila prepolna ljudi. Od dima se ni dalo
dihati. Z vseh strani se je slišalo odobravanje: "Hura! Bog ne
obstaja! Delamo lahko, kar hočemo!" Ko je govornik slednjič
končal, je voditelj shoda vstal in dejal: "Sedaj sledi diskusija.
Vsak, ki želi kaj povedati, se lahko javi." Seveda, nihče ni
imel poguma za to. Vsi so si mislili: "Ne moremo se zoperstaviti
tako učeneniu človeku." Prav gotovo se dosti ljudi ni strinjalo
z govornikom, vendar, le kdo bi bil dovolj pogumen, da bi
se pred tako množico povzpel na podij.
Končno se je nekdo javil! Iz ozadja dvorane se je bližala
stara ženička, tipična vzhodno-pruska babica s črno avbo na
glavi. Voditelj jo je vprašal: "Mamka, bi radi kaj povedali?"
"Da," je rekla ženička, "rada bi nekaj povedala!" "Potem pa
se morate povzpeti na podij!" "Ne skrbite, sem že tu!" je rekla
ženička. Zares pogumna ženska!
Starka je primarširala do podija, se povzpela za govorniški
pult in začela: "Gospod govornik, dve uri ste govorill o svoji
neveri, sedaj pa mi dovolite, da pet minut govorim o svoji
217

veri. Rada bi vam povedala, kaj je moj Gospod, moj nebeškl
Oče, storll zame. Vidite, ko sem bila še mlada, je moj mož
nmrl v nidniškl nesreči. Mrtvega so ml prinesli k nisi. Ostala
sem sama s tremi otroci. Socialne pomoči tedaj še ni bilo.
Ob pogledu na svojega mrtvega moža bi lahko obupala. Tedaj
pa me je potolažil Bog, kakor me nihče drug na tern svetu
ne bi mogel! Nisem poslušala, kaj so mi govorili ljudje. Toda
On, Bog, me je popolnoma potolažil! Tedaj sem mu rekla:
'Gospod, sedaj boš moral biti Ti oče mojim otrokom!' (Starka
je zares znala govoriti!) Dosükrat nisem vedela, kje najti
denar, da bi lahko nahranila svoje otroke. Tedaj sem rekla
svojemu Odrešeniku: 'Gospod, mojo bedo poznaš. Pomagaj mi,
prosim te!'"
V	tem trenutku se je starka obrnila proti govorniku in
dejala: "Nikoli me ni pustil na cedilu. Še več je naredil zame,
poslal mi je svojega Sina, Jezusa Kristusa, ki je zame umrl
in od mrtvih vstal in me s svojo kryjo očistil mojih grehovl
Da," je nadaljevala, "stara sem že. Kmalu bom umrla. hi
glejte, poklonil mi je tudi trdno upanje v večno življenje. Ko
bom tu na zemlji zaprla oči, jih bom odprla v nebesih, ker
pripadam Jezusu. Vse to je storil zame! In sedaj vas vprasam,
gospod govornik, kaj je vaša nevera storila za vas?" Govornik
je vstal in potrepljal ženičko po ramenih: "Ne želim starke
oropati njene vere. Vera je dobra za stare ljudi."
Morali bi videti, kako je ženička reagirala! Energično je
zamahnila in vzkliknila: "Nee, nee! Ne boste se me tako rešili!
Gospod govornik, postavila sem vam vprašanje in prosim
vas, da odgovorite nanj! Povedala sem vam, kaj je moj
Gospod storil zame, sedaj pa mi vi povejte, kaj je vaša nevera
storila za vas?" - Nastala je neprijetna tišina. Starka je bila
pametna ženska...
Dandanes, ko se evangelij napada z vseh strani, se postavlja
vprašanje: kaj v bistvu ljudem daje njihova nevera? Nimam
občutka, da so zaradi tega ljudje srečni in da v njihovih srcih
vlada mir. Ravno nasprotno!
Kakšno korist ima človek od življenja z Bogom? Kar se
mene osebpo tiče vam želim povedati, da bi brez božjega
miru, ki sem ga dobil od Jezusa, ne mogel živeti!
V	mojem življenju so bih trenutki, ko bi mi od bolečine
lahko počilo srce. Prav danes sem slišal, da se je v soseščini
zgodila nesreča, ki je dve družini zavila v crnino. Avto je
218

povozil otroke. Ne zavedamo se, kako hltro nas lahko doleti
nesreča. Tedaj človeku nenadoma zmanjka vellklh besed. Vse
kar lahko stori, je, da iztegne roko v temo in zastoka: "Kaj
ni nlkogar, ki bi ml lahko pomagal?"
Vidite, prav v težkih življenjskih situacijah pride najbolj
do izraza, kaj imamo v Jezusu. Ko sem se poročil, sem dejal
svoji ženi: "Draga, rad bi imel šest sinov in vsi naj bi igrali
na trobento." Mislil sem si pač, kako lepo bi bilo imeti pihalni
orkester pri hiši. V resnici sva dobila šest otrok: štlri lepe
hčerke in dva sina. Toda mojih sinov ni več. Bog jih je na
strašen načln vzel k sebi; najprej enega, potem pa še drugega.
Tega nisem mogel razumeti. Vse življenje sem prebil pri delu
z mladino, toda moji lastni sinovi... Še se spominjam, kako
sem, ko so mi povedali za smrt drugega sina, začutil, kakor
da je nož prebodel moje srce. Ljudje so prihajali in mi
izražali sočutje, vendar mi njihove besede niso prodrle do
srca. Bil sem mladlnski pastor In vedel sem: "Ta večer
moram stopetdesetim dečkom govoriti radostne besede božje."
Toda moje srce je krvavelo! Zaklenil sem se, padel na kolena
in molil: "Ljubi Jezus, usmili se me, prosim te!" Odprl sem
Novo zavezo in prebral: "Jezus reče: 'Mir z vami!'" Vedel sem,
da Bog izpolni svoje obljube. Nadaljeval sem s svojo molitvijo:
"Jezus, ne razumem, zakaj si to storil, toda prosim te, daruj
mi svoj mir!" In to je tudi storil! Zares storil!
Nekega dne ga boste tudi vi potrebovali. Nihče vam ne bo
mogel nuditi tolažbe. In tedaj boste znali ceniti to, da poznate
Jezusa, ki vas je s svojo dragoceno krvjo odkupil na križu
in od mrtvih vstal. Srečni boste, da boste lahko rekli: "Gospod,
podari ml svoj mir!" Mir, ki ga nudi on, kot mogočna reka
napohil vaše srce! To velja tudi v najtežjih trenutkih vašega
življenja, ko se znajdete na pragu smrti.
Kako boste reagirali v času smrti? Takrat vam nihče več
ne bo mogel pomagati. Celo roko osebe, ki ste jo v življenju
najbolj ljubili, boste morali izpustlti. Kako bo, ko boste
stopili pred božje obučje? Bi se radi znašli pred njim z vsemi
svojimi grehi na duši? Ah, ko bi le sprejeli Odrešiteljevo
močno roko in mu dejali: "S svojo dragoceno krvjo si me
odkupil in mi odpustil vse grehe!" Tedaj bi lahko umrli brez
strahu, odrešeni!
219

Kakšno korist Ima človek od življenja z Bogom? Naštel
vam bom:
 -	mir z Bogom
 -	radost v srcu
 -	ljubezen do Boga in bližnjih
 -	ljubezen do sovražnikov in do vseh, ki nam gredo na
živce
 -	tolažbo v nesreči (vsak dan bo lep, čeprav sredi
najhujšega trpljenja)
 -	trdno upanje v večno življenje
 -	Svetega Duha
 -	odpuščenje grehov
 -	potrpežljivost...
Ah, ne morem več naštevati.
Končal bi s pesmijo, ki jo imam še posebej rad:
Srečna brezskrbnost, Jezus je moj!
Njemu pripadam, nič več nisem svoj.
Po Njemu odrešen, srečen vsak dan,
v Duhu sem rojen in v krvi opran.
Vse svoje življenje prepevam okrog,
častim te In hvalim, ker ti si moj Bog!
Čudovito je, če ste deležni odrešitve! Tudi vam želim to
bogastvo, to srečo!
* To je pastorjevo zadnje predavanje, ki ga je imel 19.
junija 1966 v Sasnitzu na Rugenu. Po vrnitvi s te evangelizacije
ga je 20. junija 1966 Bog poklical k sebi.
220

Draga bralka, dragi bralec!
Prebrana knjiga Vam razodeva resnice Svetega Pisma in
prinaša sporočilo o odrešenju po Jezusu Kristusu. Morda so
se Vam ob branju porodila dodatna vprašanja oziroma želja,
da se globje seznanite z resnicami Svetega Pisma. Če je tako,
potem po priloženi naročilnici lahko brezplačno naročite
dodatno gradivo z versko vsebino, ki Vam ga nudimo.
Smo mednarodna krščanska verska organizacija, katere cilj
je prinesti Evangelij, to je veselo sporočilo o Jezusu, v vsak
dorn v Sloveniji. Če želite zvedeti kaj več o našem delovanju
ali če želite osebni kontakt z nami, nam to lahko sporočite s
pomočjo priložene narocilnice.
Na naročilnici označite (X) zaželjeno gradivo, jo odtrgajte in pošljite na
naš naslov:
Evangelij v vsak dorn
P. P. 5
61117 LJUBLJANA
NAROCILNICA BREZ OBVEZNOSTI
Pošljite mi brezplačno:
 □	Evangelij po Janezu
 □	Biblijski dopisni tečaj
 □	Kaseto z versko vsebino
□	Informacijo o radijskih (verskih) oddajah
{_}	Zelim osebni kontakt
POŠHJATELJ:
Ime in priimek:	
Naslov:

Wilhelm Busch:
Jezus
naša usoda